natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Gerhard De Geer, Swedish geologist and topographer. 
Gerhard De Geer, svensk geolog og topograf.
Produced maps between 1910 and 1923, mainly showing the central, northern and northeastern parts of Spitsbergen. 
Gav ut kart mellom 1910 og 1923, for det meste over dei sentrale, nordlege og nordaustlege delane av Spitsbergen.
He was the first to subdivide regions into ”lands”. 
Det var han som først delte områda inn i land.
He was against translating the main part of a place name from one language to another. 
Motstandar av å omsetja hovudleddet i namn mellom ulike språk.
(Oscar II Land, Dickson Land, Nordenskiöld Land, Paxfjellet, Operafjellet, Lagerlöfhøgda, Bjørnsonfjellet, Valhallfonna, Jämtlandryggen) 
(Oscar II Land, Dickson Land, Nordenskiöld Land, Paxfjellet, Operafjellet, Lagerlöfhøgda, Bjørnsonfjellet, Valhallfonna, Jämtlandryggen)
Gunnar Isachsen, Norwegian officer and topographer. 
Gunnar Isachsen, norsk offiser og topograf.
He led the Norwegian mapping and exploration expeditions from their inception in 1906 and produced maps of northern Spitsbergen in 1915. 
Leiar av dei første norske kartleggjings- og utforskingsekspedisjonane frå 1906, gav ut kart over nordlege delen av Spitsbergen i 1915.
(Sverrefjellet, Halvdanpiggen, Vekkerøfjellet, Løvenskioldfonna) 
(Sverrefjellet, Halvdanpiggen, Vekkerøfjellet, Løvenskioldfonna)
When Norway was granted sovereignty over Svalbard, the archipelago bore names from a 300-year history, in 14 different languages. 
Då Noreg fekk suvereniteten over Svalbard, fanst det namnemateriale fra 300 års historie og på 14 ulike språk.
One might ask why Norway did not simply discard all the old place names and start afresh with a clean page when given the right to govern Svalbard. 
Så kan vi kanskje lura på kvifor ikkje Noreg berre kasta alle dei gamle stadnamna og starta med blanke ark når vi hadde fått råderetten over Svalbard?
There has long been a tacit agreement, accepted throughout the world, that the person who first discovers an unknown territory has a right to name it. 
Det har vore ein uskriven regel frå langt tilbake, og i alle verdsdelar, at den som først oppdagar eit ukjent landområde, har førsteretten til å setja namn på dette.
Out of respect for those who had traversed these harsh regions through the centuries, all available documentation of names needed to be gathered together and studied to identify the oldest forms. 
Av respekt for dei som hadde reist rundt i desse traktene gjennom hundreåra, måtte altså alt tilgjengeleg namnemateriale innheastes og gjennomgåast for å finne dei eldste formene.
In many cases, names on different maps had been translated incorrectly, misplaced, duplicated, and so on. 
I mange tilfelle var namn på ulike kart feil omsett, flytta, fleire objekt hadde fått same namnet, osv.
In the Foreword to ”The Place-names of Svalbard” from 1942, the difficulties were summarised thus: 
I forordet til «The Placenames of Svalbard» frå 1942, er utfordringa oppsummert sånn:
”We had no model to follow. 
«Vi hadde ingen modell å jobbe etter.
No other territory in the world has been a field of activity for so many nations, and no other territory that has been visited and exploited so often has remained a no-man’s land as long as Svalbard. 
For ikke noe annet land i verden har vært virksomhetsområde for så mange nasjoner, og ingen andre land som har blitt så ofte besøkt og utnyttet har forblitt et ingenmannsland gjennom en så lang periode som Svalbard.
Therefore no official authority has kept track of place names, and they have flourished unchecked for three centuries.” 
Derfor har det ikke vært noen formell myndighet som har tatt vare på stedsnavnene, og de har vokst vilt i mer enn tre århundrer.»
NSIU dedicated ten years to going through the material and five more to creating a reference work of Norwegian place names ”out of chaos”. 
NSIU brukte ti år på å gå gjennom materialet og fem år til på å arbeida fram eit norsk namneverk «frå kaos».
Approximately 10 000 place names had to be gone through, and decisions made concerning how each of the chosen names should be adapted to the Norwegian language. 
Om lag 10 000 stadnamn var til behandling, og ein måtte ta stilling til korleis alle dei utvalde namna skulle tilpassast norsk språkdrakt.
It was resolved that NSIU should use ”New Norwegian” names on all maps. 
Det blei bestemt at NSIU skulle bruka nynorske namn på karta sine.
Here the decision was to translate the entire name to Norwegian because the spelling had already been translated to several languages. 
Her har ein valt å omsetja heile namnet til norsk fordi forstavinga alt var oversett til fleire språk.
Woodfjorden (Wood Bay). 
Woodfjorden (Wood Bay).
Here the first syllable had not been translated, but been used unchanged in all languages; therefore it was not translated to Norwegian. 
Her var forstavinga ikkje tidlegare omsett men brukt uendra på alle språk, og såleis heller ikkje omsett til norsk.
Billefjorden (Klaas Billen-Bay). 
Billefjorden (Klaas Billen-Bay).
This is an example where only the surname of a personal name has been retained, to make the place name shorter. 
Døme på personnamn kor ein har behalde etternamnet for å forkorta stadnamnet.
In cases involving personal names, the general rule is that the surname is left unchanged while the descriptive part is translated to Norwegian. 
Når det gjelder personnamn er elles hovudregelen at personnamnet (etternamnet) står uendra medan det beskrivande etterleddet er omsett til norsk.
Astrupneset (Cape Astrup). 
Astrupneset (Cape Astrup).
The most common method of handling names that include Cap or Cape is to replace it with the Norwegian word odde or nes. 
Den vanlegaste måten å omsetja namn med Cap eller Cape er til dei norske etterledda odde eller nes.
Kapp Oetker (Cape Oetker). 
Kapp Oetker (Cape Oetker).
Some names have retained the ”kapp” syllable in the front, or at the end, as in Sørkapp (Zuyd Kaap). 
Somme namn har behalde «kapp-leddet» i front, ev. i etterleddet, som Sørkapp (Zuyd Kaap).
Fuglehuken (Vogel hoek). 
Fuglehuken (Vogel hoek).
The common Dutch word for point/cape has in some instances been retained and given the Norwegian form ”huk”. 
Det vanlege nederlandske ordet for nes/kapp er i nokre tilfelle behalde som den norske forma huk.
Thank God Bay. 
Thank God Bay.
Some names remain unchanged because they would more or less lose their meaning if they were translated into Norwegian. 
Enkelte namn er uendra fordi dei meir eller mindre ville mista innhaldet sitt ved omsetjing til norsk.
The compilation of the reference work eventually led to the publication of ”The Place-names of Svalbard” in 1942. 
Arbeidet med namneverket resulterte altså i utgjevinga av «The Place-names of Svalbard» i 1942.
It was followed by a supplement in 1958, containing 1 300 more names, including a substantial number of new names that NSIU had adopted for areas that had previously not been named at all. 
Denne blei følgt opp av eit supplement i 1958 med 1300 namn til, inklusiv ein god del nye namn som NSIU hadde vedteke på område som ikkje tidlegare var namnsette.
In 1960, ”The Place-names of Jan Mayen” was published, with 450 approved and equally many non-approved names. 
I 1960 kom «The Place-names of Jan Mayen» ut med 450 godkjende og omtrent like mange ikkje-godkjende.
The name ”Svalbard” is very old. 
Svalbard-namnet er svært gammalt.
But it was not adopted as the name of the islands until 1925. 
Men det vart ikkje innført som namn på øygruppa før i 1925.
Spitsbergen was the name of the largest island in the archipelago. 
Før det var Spitsbergen namnet både på den største øya og på øygruppa.
Norwegian place names in the Antarctic 
Norske stadnamn i Antarktis
Dronning Maud Land i Antarktis. 
Dronning Maud Land i Antarktis.
Norwegian toponymy in the Antarctic begins with "Jason", a whaler from Sandefjord. 
Norsk namnehistorie i Antarktis startar med kvalfangaren «Jason» av Sandefjord.
It was the Norwegian whaling industry that both technically and financially was behind the mapping and naming of Antarctica. 
Det var den norske kvalfangstnæringa som både teknisk og økonomisk stod bak kartleggjing og namnsetjing i Antarktis.
The industry also exerted political pressure, with the result that Norway gradually recognised areas in the south: first Bouvetøya (Bouvet Island) in 1928, then Peter I Øy (Peter I Island) in 1929, and finally Dronning Maud Land (Queen Maud Land) in 1939. 
Næringa pressa også på politisk sånn at Noreg etter kvart annekterte område i sør: først Bouvetøya i 1928, så Peter I Øy i 1929, og til slutt Dronning Maud Land i 1939.
Some figures will illustrate the impact on the land of Norwegian whaling in the south. 
Nokre tal kan illustrera kor mykje den norske kvalfangsten i sør hadde å seia for landet.
The figures are from a single whaling season: 1930/31. 
Tala er frå éin fangstsesong: 1930/31.
6 land stations 
6 landstasjonar
41 factory ships 
41 flytande kokeri
232 whale catchers 
232 kvalbåtar
11,000 crew members 
11 000 manns besetning
40,201 whales killed 
40 201 drepte kvalar
3.6 million barrels of whale oil produced 
3,6 millionar fat kvalolje produsert
Around 1700, whaling went over to being pelagic, and the map of Giles and Rep from 1710 marks the end of the early phase of exploration of the "new" archipelago in the north. 
Rundt år 1700 gjekk kvalfangsten over til å bli pelagisk, og kartet til Giles og Rep frå 1710 markerer slutten på den tidlege fasen med utforsking av den «nye» øygruppa i nord.
A peaceful period followed as the resources were gradually exhausted and the whaling industry found other areas. 
Det følgde ei stille tid etter kvart som ressursane vart uttømde og fangstnæringa fann seg andre område.
We had a period of Russian overwintering whaling, but the Pomors have left very little written material from this time. 
Vi hadde ein periode med russisk overvintringsfangst, men pomorane har etterlate seg svært lite skriftleg materiale frå denne tida.
There are accordingly few or no place names in use deriving from this period. 
Det finst såleis få eller ingen stadnamn i bruk som stammar frå denne perioden.
Some expeditions did have Svalbard as a destination, which also gave rise to new place names, notably the Phipps (1773), Franklin (1818), and La Recherche (1838 and 1839) expeditions. 
Phipps- (1773), Franklin- (1818), og La Recherche-ekspedisjonane (1838 og 1839).
In the period 1927 to 1931, the whaler Norvegia was used to map the land along the Antarctic coast. 
Kvalfangstfartyet «Norvegia» vart i perioden 1927 til 1931 nytta til å kartleggja land langs den antarktiske kysten.
Adolf Hoel. 
Adolf Hoel.
Mapping expeditions in the Antarctic 
Kartleggjingsekspedisjonar i Antarktis
Aircraft were sent in over the ice; they planted flags and photographed the area. 
Fly blei sendt inn over isen, dei planta flagg og fotograferte område.
Mapping and flag-planting were key to establishing claims; it was about being able to document who was there first. 
Kartleggjing og flaggplanting var nøkkelen til førsterett på områda, og det galdt å kunna dokumentera kven som var der først.
The first Norvegia expedition, in 1927-28, explored and mapped Bouvetøya, among other places. 
Den første Norvegia-ekspedisjonen i 1927-28 utforska og kartla mellom anna på Bouvetøya.
In 1928-29, the second Norvegia expedition went ashore on Peter I Øy. 
I 1928-29 gjekk den andre Norvegia-ekspedisjonen i land på Peter I Øy.
The third Norvegia expedition, 1929-30, was the first to use aircraft for scientific purposes. 
Den tredje Norvegia-ekspedisjonen, 1929-30, var den første som brukte fly til vitskapelege føremål.
Bouvetøya was photographed from the air, and aircraft subsequently flew over the Antarctic continent and explored and mapped new land. 
Bouvetøya vart fotografert frå lufta, og seinare drog flya innover det antarktiske kontinentet og utforska og kartla nytt land.
In 1930-31, the fourth Norvegia expedition sailed right around the Antarctic continent, and more areas were mapped and named. 
Den fjerde Norvegia-ekspedisjonen segla i 1930-31 rundt heile Antarktis-kontinentet, og fleire område vart kartlagde og namnsette.
In 1936-37, large areas were photographed by air and mapped along the coast of Dronning Maud Land, this expedition also being financed by the whaling industry. 
I 1936-37 blei store område flyfotograferte og kartlagde langs kysten av Dronning Maud Land, denne ekspedisjonen var òg finansiert av kvalfangstnæringa.
The Norwegian state was very reticent in making claims on the area we now call Dronning Maud Land. 
Den norske staten var svært atterhalden med å gjera krav på det området vi i dag kallar Dronning Maud Land.
Over time, other nations had laid claim to large sectors, but the Norwegian authorities were sceptical about the sector principle. 
Andre nasjonar hadde etter kvart gjort krav på store sektorar, men dei norske styresmaktene var skeptiske til sektorprinsippet.
When the decision to annex came, at the last minute, it was because the government had got wind of a German expedition en route to the Antarctic to lay claim to this sector for Germany. 
Då anneksjonsvedtaket kom, i siste liten, var det etter at regjeringa fekk nyss om at ein tysk ekspedisjon var på veg til Antarktis for å gjera krav på denne sektoren for Tyskland.
It was Adolf Hoel who, quite by chance, on a trip to Germany, discovered that the ship Schwabenland was sailing to Antarctica. 
Det var Adolf Hoel som ganske tilfeldig på ei reise i Tyskland fekk vita at skipet «Schwabenland» skulle til Antarktis.
He hurried home to inform the Norwegian government that matters were now urgent! 
Han skunde seg heim for å informera den norske regjeringa om at no hasta det!
The Royal Proclamation of 14 January 1939 states that "... the land lying within this coast and the environing sea, shall be brought under Norwegian sovereignty." 
I den kongelege resolusjonen av 14.1.39 heiter det at «… det landet som ligg innafor denne stranda og det havet som ligg innåt, blir dregen inn under norsk statsvelde.»
The annexation is accordingly not defined in detail as to either its northerly or southerly direction. 
Anneksjonen er altså ikkje konkret definert i verken nordleg eller sørleg retning.
Dronning Maud Land was the first Norwegian name within what, in 1939, became the Norwegian sector. 
Dronning Maud Land var det første norske namnet innanfor det som i 1939 blei den norske sektoren.
After the annexation, a naming committee was established to define Norwegian place names in the area. 
Etter at anneksjonen var gjort, blei det nedsett eit navneutval for fastsetjing av norske stadnamn i området.
This committee reviewed many names and decided on a set of place names for use on Norwegian maps and charts based on Norwegian and foreign naming up to that time. 
Dette utvalet gjekk gjennom mange namn og vedtok eit sett av stadnamn til bruk på norske kart basert på norsk og utanlandsk namnsetjing fram til då.
The NSIU (Norway's Svalbard and Polar Sea Investigations) was given responsibility for the mapping and administration of place names in the Norwegian dependencies in the Antarctic in 1948, at which time it was converted into/renamed as the Norwegian Polar Institute. 
NSIU fekk ansvaret for kartleggjing og forvaltning av stadnamn i dei norske bilanda i Antarktis i 1948, og blei samtidig omgjort/omdøypt til Norsk Polarinstitutt.
The institute subsequently undertook two major mapping expeditions in Dronning Maud Land. 
Etter dette gjennomførte instituttet to store kartleggjingssekspedisjonar i Dronning Maud Land.
The Maudheim expedition in 1949-52, in partnership with the UK and Sweden, and the Norway Station expedition in 1956-60 resulted in new, detailed maps and many new place names. 
«Maudheim-ekspedisjonen» 1949-52 i samarbeid med Storbritannia og Sverige, og «Norway Station-ekspedisjonen» i 1956-60 resulterte m.a. i nye detaljerte kart og mange nye stadnamn.
The German Schwabenland expedition mapped a large area of Dronning Maud Land in 1939 from the air, and named many mountains and mountain ranges. 
Den tyske Schwabenland-ekspedisjonen kartla store område i Dronning Maud Land i 1939 frå lufta, og sette namn på mange fjell og fjellrekkjer.
This was to become problematical: many of the named features proved to be difficult to identify precisely. 
Dette blei seinare problematisk: Det skulle visa seg vanskeleg å nøyaktig identifisera mange av namneobjekta.
But the Norwegian authorities were spared having to recognise much of the German naming, which could have had negative consequences for the Norwegian naming of other places. 
Men norske styresmakter var redde for å underkjenna for mykje av den tyske namnsetjinga - dette kunne få negative følgjer for den norske namnsetjinga andre stader.
We also see examples of other countries having accepted more German names than Norway has: in the area Norway calls Jutulsessen, where the Troll research station is located, the USA and Russia have decided to use the German name "Bundermann Ketten" (and the USA has also translated the name to "Bundermann Range"). 
Vi ser også døme på at andre land har akseptert fleire tyske namn enn det Noreg har: I området som vi kallar Jutulsessen, der forskingsstasjonen Troll ligg, har USA og Russland vedteke å bruka det tyske navnet Bundermann Ketten (USA har i tillegg omsett namnet til Bundermann Range).
In 1974, Norway and the UK made an agreement not to translate each other's place names in their respective territorial claims. 
I 1974 inngjekk Noreg og Storbritannia avtale om å ikkje omsetja kvarandres stadnamn i dei respektive kravområda.
This is why we find Norwegian names in the Dronning Maud Land sector on many foreign maps. 
Derfor finn vi norske namn i Dronning Maud Land-sektoren på mange utanlandske kart.
The member countries of the Antarctic Treaty are therefore encouraged not to translate names (other than through transcription), but to use the first-defined ones. 
Medlemslanda under Antarktistraktaten blir derfor oppmoda om å ikkje omsetja namn (anna enn ved transkripsjon), men velja dei først sette.
This is an ambitious objective since different toponyms have already been incorporated into the various nations' cartography. 
Dette er ei ambisiøs målsetjing fordi ulike namenformer no er innarbeidde i dei ulike nasjonane sine kartverk.
Nor is it always the case that, between the different cartographies, a name describes a geographical object of identical extent. 
Det er heller ikkje alltid slik at eit namn dekkjer eit geografisk objekt med identisk utstrekning hos ulike kartverk.
A good example of this is the previously-mentioned Jutulsessen, where the USA uses the name Bundermann Range for the entire section of mountain. 
Eit godt eksempel på dette kan vi hente frå tidlegare nemnte Jutulsessen, der USA bruker namnet Bundermann Range på heile fjellpartiet.
In addition, they have approved the name Jutulsessen Mountain for the highest peak (2,370 metres), which in Norwegian is called Brugda. 
I tillegg har dei godkjent namnet Jutulsessen Mountain på den høgaste fjelltoppen (2370 meter), som på norsk heiter Brugda.
Many Norwegians have given names to Antarctic features. 
Mange nordmenn har sett namn etter seg i Antarktis.
Roald Amundsen's South Pole expedition in 1910-1912 assigned many Norwegian names along the route they followed to the Pole. 
Roald Amundsen sin sørpolekspedisjon i 1910-1912 gav mange norske namn langs ruta dei følgde mot polpunktet.
The extensive Norwegian whaling activities until the middle of the last century also resulted in many Norwegian place names around the entire continent of Antarctica. 
Den store norske kvalfangstaktiviteten fram til midten av det førre hundreåret har også resultert i mange norske stadnamn rundt heile Det antarktiske kontinentet.
For this reason, on many foreign Antarctic maps, we find names where the toponymic stem is Norwegian while the descriptive element may be translated into the language in question. 
Vi finn såleis namn på mange utanlandske Antarktis-kart der hovudleddet er norsk, medan den beskrivande delen gjerne er omsett til det aktuelle språket.
Resources: 
Kjelder til denne artikkelen:
Bjarne Aagaard: Antarktis 1502-1944. 
Bjarne Aagaard: Antarktis 1502-1944.
Oslo, 1944 (Meddelelse / NSIU, nr.60) Composite gazetteer of Antarctica. 
Oslo, 1944 (Meddelelse / NSIU, nr.60) Composite gazetteer of Antarctica.
Cambridge, 1906 The Place-names of Svalbard. 
Cambridge, 1906 The Place-names of Svalbard.
Oslo: NSIU, 1942 (Skrifter om Svalbard og Ishavet, nr.80) Thor B. Arlov: Svalbards historie. 
Oslo: NSIU, 1942 (Skrifter om Svalbard og Ishavet, nr.80) Thor B.
2.utg. 
2.utg.
Trondheim, 2003 
Trondheim, 2003
Search polar place names 
Søk i polare stadnamn
The mapping of Svalbard 
Kartleggjinga av Antarktis
Mapping of the Norwegian Antarctic 
Kartleggjinga av Svalbard
In addition you will also find a number of thematic maps. 
I tillegg er det også produsert fleire temakart.
The maps are for sale directly from the department, you will also find them in bookstores and in Svalbard also in the Museum Shop , Svalbard store and other shops. 
Polarinstituttets kart er til sals direkte frå instituttet, i bokhandlar, og på Svalbard også i Museumsbutikken, Svalbardbutikken og andre butikkar.
Antarctica: 
Antarktis:
Topographic maps 
Topografiske kart
Nature enironment maps 
Naturmiljø
Coastal maps 
Kystkart
Overview maps 
Oversiktskart
Technical maps 
Tekniske kart
Topographic maps (Svalbard and the Arctic) 
Topografiske kart (Svalbard og Arktis)
Hiking maps 
Turkart
3D map of Longyearbyen and surroundings 
3D-kart Longyearbyen og omegn
The reported sightings are actively used in research and monitoring. 
Observasjonene brukes aktivt i forsknings- og overvåkingsøyemed.
If you are spending time in Svalbard, or planning to do so, we hope you'll consider sending your observations of marine mammals to us. 
Hvis du oppholder deg eller planlegger opphold i Svalbard-området, håper vi du kan ta deg tid til å registrere dine observasjoner av sjøpattedyr.
The Norwegian Polar Institute thanks the cruise tourist guides and others who have reported their observations over the previous years. 
Polarinstituttet takker alle cruiseguider og andre som har meldt inn sine sjøpattedyrobservasjoner fra Svalbard de siste årene.
We hope you will continue reporting, and look forward to our future collaboration! 
Vi håper dere fortsetter med dette, og ser frem til et fortsatt godt samarbeid!
How do I record my observations? 
Hvordan registrerer jeg mine observasjoner?
We encourage you to add your observations directly to the database. 
Du kan registrere dine observasjoner direkte i databasen.
Optionally, you may use a traditional form: 
Alternativt kan du bruke et tradisjonelt skjema:
Download the observation form (Excel, 76 kB) 
Last ned observasjonsskjemaet (Excel, 76 kB)
Fill out the form Instructions are included. 
Fyll ut skjemaet Instruksjoner er inkludert.
If you do not have the location of your observation, check out our online map of Svalbard 
Er du usikker på lokasjoner, kan vårt nettkart over Svalbard være til hjelp
Send your filled-out form to [javascript required to view e-mail address] 
Send ferdig utfylt skjema til [javascript required to view e-mail address]
How is this data used? 
Hvordan brukes dataene?
The data enhances our general knowledge of habitat use, seasonal movements, etc., and is used in monitoring systems like MOSJ: 
Dataene forbedrer vår generelle forståelse av habitatbruk, sesongbetingede bevegelsesmønstre osv., og brukes for eksempel i overvåkingssystemet MOSJ:
White whales 
Hvithval
Bowhead whales 
Grønlandshval
For questions about the database or reporting procedures, please contact us at 
Lurer du på noe kan du kontakte oss på
For more info on species in Svalbard, see our fact pages on marine wildlife in the Arctic. 
Mer info om artene finner du på våre faktasider om marint dyreliv i Arktis.
Photo: Inger Lise Næss / Norwegian Polar Institute All confirmed bowhead whale sightings in the Svalbard area and adjacent waters between 2000 and the present. 
Foto: Inger Lise Næss / Norsk Polarinstitutt Alle bekreftede observasjoner av grønlandshval i Svalbardområdet og tilstøtende områder fra 2000 til og med 2013.