natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The northern bottlenose whale has been hunted on both sides of theAtlantic. 
Nebbhvalene er blitt fangstet på begge sider av Atlanterhavet.
Despite their relatively dispersed distribution and small group size, harvests were large because groups remained with injured animals, so typically a whole group was harvested if a single animal could be injured. 
På tross av at arten finnes i små grupper spredt over enorme områder var fangstene gode fordi flokken holdt sammen, slik at fangstfolkene ofte fikk hele gruppen hvis de bare klarte å skade ett enkelt individ.
This species was severely depleted before it was protected in 1977. 
Bestandene var sterkt reduserte da fredningen kom i 1977.
Some northern bottlenose whales are still taken in traditional harvests in theFaeroe Islands. 
Enkelte individer taes fortsatt ved tradisjonell fangst på Færøyene.
Northern bottlenose whales are protected inSvalbard. 
Arten er fredet på Svalbard.
The northern fulmar (Fulmarus glacialis) has a relatively short and thick neck and large head. 
Havhesten har kort og tykk hals og kraftig hode.
The bill is chunky with round, tube-like nostrils. 
Nebbet er kort og grovt med to rørformede nesebor.
Northern fulmars breed within the North Atlantic region, from Newfoundland in the southwest, to Svalbard and Novaya Zemlya in the north, and northern France in the southeast. 
Havhesten hekker langs kystene av det nordlige Atlanterhavet, fra Newfoundland i sørvest til Svalbard og Novaja Semlja i nordøst, og til kysten av Nord-Frankrike i sør.
The species also breeds in the North Pacific region, in Alaska and eastern Russia. 
Den hekker også i den nordlige delen av Stillehavet, langs kysten av Alaska og Russland.
It is the only species in the order Procellariiformes that breeds in Svalbard. 
Havhesten er den eneste arten fra ordenen Procellariiformes (stormfugler) som hekker på Svalbard.
Northern fulmar. 
Havhest.
Northern fulmar in other languages 
Havhest på flere språk
Fulmarus glacialis 
Fulmarus glacialis
Havhest 
Northern fulmar
Eissturmvogel 
Eissturmvogel
Pétrel fulmar 
Pétrel fulmar
The northern fulmar is the only species in the order Procellariiformes that breeds in Svalbard. 
Havhesten er den eneste arten fra ordenen Procellariiformes (stormfugler) som hekker på Svalbard.
It is a stocky petrel that has a length of 45–53 cm and a weight of 650–1000 g; it has a relatively short, thick neck and large head. 
Den er en tettbygd fugl som blir 45–50 cm lang og veier mellom 450 og 1000 g.
Fulmars occur in two main colour morphs. 
Havhesten har kort og tykk hals og kraftig hode.
The bill is chunky, and as in other procellariiformes, has round tube-like nostrils on top. 
Alle fargevariantene har en diffus lys flekk ved roten av håndsvingfjærene.
Two fulmar subspecies are recognized in the Atlantic region. 
Vingene hos havhesten er mer tvert avkortet enn hos måkene.
Northern fulmars breed within the North Atlantic region, from Newfoundland in the southwest, to Svalbard and Novaya Zemlya in the north, and northern France in the southeast. 
Havhesten hekker langs kystene av det nordlige Atlanterhavet, fra Newfoundland (Canada) i sørvest til Svalbard og Novaja Semlja (Russland) i nordøst, og til kysten av nord-Frankrike i sør.
This species can be observed in Svalbard from first light (they arrive in late winter, long before egg-laying commences) until the end of November or early December. 
Arten overvintrer i det nordlige Atlanterhavet, og de nordligste hekkefuglene er trolig de som trekker kortest.
Northern European fulmars spend the winter in the North Atlantic, while the arctic breeding birds probably spend the winter months a little to the south of their breeding areas. 
Den følger ofte skip og båter både i åpent hav og i isfylte farvann.
The northern fulmar breeds in loose colonies on narrow ledges on steep, inaccessible cliffs along the coast and on nunataks. 
Havhesten hekker vanligvis i løse kolonier i bratte, utilgjengelige klippevegger langs kysten og på nunataker i innlandet.
Some colonies are large and dense, while others are quite scattered. 
Noen kolonier er store og tette, andre mer spredte.
Fulmar often have their nests on cliffs dominated by other species. 
På Bjørnøya kan arten hekke på flatmark eller i jordskråninger med gress.
But, in some places, e.g. Bjørnøya, they buid nests on flat skerries or even in burrows on inaccessible slopes. 
Havhesten hekker ofte i kolonier med andre sjøfuglarter.
Breeding birds exhibit strong fidelity to their nesting place, which is often visited outside the breeding period. 
Den returnerer ofte til samme reirplass hvert år, og den besøker også reiret utenom hekkeperioden.
They feed on small pelagic animals near the sea surface; in Svalbard they feed mainly on squid, polychaetes, pteropods, crustaceans and small fish. 
På Svalbard er ulike arter av fisk, blekksprut, børstemark og krepsdyr dominerende.
Capelin Mallotus villosus is the primary prey species for birds breeding at Bjørnøya. 
På Bjørnøya er lodde et svært viktig fødeemne.
In the Arctic, the fulmar can be seen both in open sea areas and in ice-filled waters. 
I arktiske områder kan havhesten observeres både i åpent hav og i isfylte farvann.
The northern fulmar is a long-lived species with a low reproductive rate. 
Arten lever lenge og har lav reproduksjonsrate.
In Svalbard, the single egg is generally laid during the latter half of May in a depression in the ground or directly on rock. 
På Svalbard foregår eggleggingen i siste del av mai eller første del av juni.
The parents share incubating duties for about 50 days. 
50 døgn.
The chick has soft greyish down; it remains in the nest for about seven weeks before it is fledged. 
Ungen blir i reiret i omkring sju uker før den er flygedyktig.
Similar to other petrels, fulmars reach sexual maturity late (normally after eight to nine years). 
10 år.
However, the death rate among adults is very low (less than 5 % per year), and as a result northern fulmars can live to a very old age (60+), although the oldest individual recorded in Norway (including Svalbard) is 26 years. 
I Norge (inkludert Svalbard) er høyeste kjente levealder 26 år, men fra utlandet er det kjent at enkelte havhester har blitt over 50 år gamle.
The northern fulmar is one of Svalbard's most numerous seabirds, but because they are difficult to census no detailed estimate of their population size is available. 
Havhesten er en av Svalbards mest tallrike sjøfuglarter, men fordi hekkebestanden er vanskelig å taksere, foreligger det ikke noe godt bestandsestimat.
However, the breeding population is thought to exceed half a million breeding pairs. 
Den europeiske hekkebestanden er stor, trolig på mer enn 2,8 millioner par, og regnes som stabil.
Monitoring of the breeding population on Bjørnøya, and at one site on Spitsbergen since 1988, suggests that numbers are stable, but there is high inter-annual variation in the number of breeding pairs. 
Overvåking av hekkebestanden på Bjørnøya og i en koloni på Spitsbergen siden 1988 indikerer en relativt stabil bestand, men det kan være stor årlig variasjon med hensyn til hvor mange par som hekker.
The boreal and low-Arctic population of the eastern North-Atlantic has been spreading and increasing in number for more than 200 years. 
Bestanden i den boreale og lavarktiske sonen i det nordlige Atlanterhavet har økt i antall og utvidet hekkeutbredelsen de siste to hundre år.
We try to build a seminar program attractive to the larger Tromsø audience interested in the polar challenges of our times. 
Vi bygger programmet omkring aktuelle polare utfordringer, og retter oss mot publikum i hele det polarinteresserte Tromsø.
Anyone interested is most welcome to join! 
Seminarene er åpne for alle interesserte – velkommen!
NPI seminars are normally biweekly Wednesday events at 11:30 in «Tre Kroner» (4th floor, Fram Centre). 
NP-seminarene avholdes normalt annenhver onsdag kl 11:30 i «Tre Kroner» (5. et. i Framsenteret).
Additional seminars will be announced as opportunities arise. 
Seminarer utover dette arrangeres når muligheten byr seg.
From time to time we need to schedule seminars at other times. 
Noen ganger må tidspunktet forskyves.
See all upcoming seminars 
Se alle kommende seminarer
Questions or suggestions? 
Spørsmål eller forslag?
Paul Dodd 
Paul Dodd
John Richard Hansen 
John Richard Hansen
View all NPI seminars 
None
Long-finned pilot whales are found in cold waters of both hemispheres. 
I det nordlige Atlanterhavet finnes de både langs kysten og mer pelagisk i farvannene rundt Grønland og Island.
They live both in coastal and pelagic environments in the North Atlantic waters of Greenland, Iceland, and in the Barents region including the southern portion of Svalbard’s waters during the summer months. 
Om sommeren er de også på vår side fra De britiske øyer og nordover til sørlige deler av Svalbard.
Pilot whales are one of the most frequently reported whales in events of mass stranding. 
Grindhval er en av de hvalartene som oftest rapporteres i massestrandinger.
Stranding can involve single individuals, but often involves the whole pod. 
Strandinger kan involvere kun ett individ, men som oftest strander hele flokken.
Pilot whale in other languages 
Grindhval på flere språk
Globicephala melas 
Globicephala melas
Grindhval 
Pilot whale
Grindwal 
Grindwal
Cauldron 
Cauldron
These large dolphins are black or dark grey in colour, except for a light saddle behind the dorsal fin. 
Grindhvalen er svart eller mørkegrå i fargen bortsett fra et lysere område bak ryggfinnen.
They have robust bodies with a thick tailstock that is laterally (side to side) compressed. 
Den har en kraftig kroppsbygning med en tykk halerot som er sammentrykt på sidene.
They have a bulbous melon on the front of their heads. 
Den har en svært rund hodeform med en markert melon.
The pilot whales of the North Atlantic are long-finned pilot whales, which have flippers that are about 20% of the length of the body. 
Grindhvalene i det nordlige Atlanterhavet har lange sveiver som er 20 % av kroppslengden.
They have a large, sickle-shaped dorsal fin that is located quite far forward on the body (before the midpoint). 
De har en sigdformet ryggfinne som sitter ganske langt framme på dyret, fremfor midten.
Males are significantly longer than females, ranging from five to six metres. 
Hannene blir betydelig større enn hunnene, gjerne 5–6 meter lange.
Females are 4-4.7 m long, have a much smaller dorsal fin and are less robustly built than males. 
Hunnene blir 4–4,7 meter lange, har mindre ryggfinne og er spinklere bygd enn hannene.
The blow of pilot whales is short and very diffuse, and they do not show the fluke when they dive. 
Blåsten er diffus og ikke særlig stor, og de viser ikke halefinnen når de dykker.
Pilot whales are most easily recognized at a distance by the fact that they are highly social (in combination with their body size and colour), living in pods that range in size from 10 to over 200 animals. 
De gjenkjennes lettest på avstand ved at de er svært sosiale (i tillegg til kroppstørrelse og farge) og påtreffes ofte i grupper på 10 til 200 individer.
They live both in coastal and pelagic environments in theNorth Atlantic waters ofGreenland,Iceland, and in the Barents region including the southern portion ofSvalbard’s waters during the summer months. 
Om sommeren er de også på vår side fra De britiske øyer og nordover til sørlige deler av Svalbard.
Most populations of pilot whales are nomadic with seasonal movements related to the distribution of squid, their favourite prey. 
De fleste bestandene av grindhval har sesongmessige vandringer som gjenspeiler hvor deres favorittbyttedyr – som er blekksprut – oppholder seg.
There are approximately one million long-finned pilot whales in the North Atlantic and most of these are in the Northeast Atlantic. 
Det er rundt én million grindhval i det nordlige Atlanterhavet, og de fleste av disse finnes i de nordøstlige områdene.
Pilot whales are highly social and have a social organization similar to killer whales. 
Arten er svært sosial og har en sosial organisering som minner om den som spekkhoggeren har.
Pods are quite stable in their composition through time and members of a pod are highly related through maternal lines. 
Sosiale grupper er relativt stabile over tid, og medlemmene i en gruppe er i slekt med hverandre.
It is not known why these whales (or other species) perform this behaviour. 
Man er ikke sikker på hvorfor grindhvalene (eller andre hvalarter) gjør dette.
They are highly vocal and have complex acoustic signalling within the social group. 
Grindhvalen er en svært snakkesalig art med komplekse akustiske kallesignaler innad i gruppen.
Maximum diving performance of this species, during trained open-ocean sessions is about 600 m for approximately 15 min; but no information is available from the wild. 
Trente grindhvaler kan maksimalt dykke ned til 600 m, med en varighet på rundt 15 minutter.
They feed primarily on squid, but also eat a variety of fish species, including Atlantic cod,Greenland halibut, mackerel, herring and hake. 
De spiser hovedsakelig blekksprut, men også en del fiskearter som torsk, blåkveite, makrell og sild.
Females reach sexual maturity around the age of 8 years, while males do not mature until they are approximately 12 years of age. 
Hannene blir kjønnsmodne ved 12 års alderen, mens hunnene er kjønnsmodne rundt 8 år gamle.
Mating occurs in the spring or early summer, and birthing occurs in late summer or early autumn in the North Atlantic. 
Paringen forgår om våren eller tidlig på sommeren, og ungene blir født på sensommeren det påfølgende år.
Females can live up to 60 years, whereas males die younger, reaching a maximum of about 45 years of age. 
Hunnene kan bli 60 år gamle, mens hannene blir opptil 45 år gamle.
Pilot whales have been hunted in drive fisheries for centuries, which herd a pod into shallow water where they can be killed. 
Grindhvalen er blitt fangstet i mange hundre år, hovedsakelig ved å drive flokker inn på grunt vann så de kan avlives.
In the Faeroes this hunt continues today. 
Slik fangsting foregår i dag bare på Færøyene.
In addition, some pilot whales are taken each year in Greenland more or less on an opportunistic basis. 
I tillegg taes noen grindhval hvert år på Grønland på mer eller mindre opportunistisk basis.
Local populations have been reduced substantially by over-harvesting in some areas. 
Lokale bestander har blitt klart overbeskattet i enkelte områder.
Pilot whales are susceptible to entanglement in drift nets. 
En del grindhval drukner også i drivgarn.
This species is protected in Svalbard. 
Arten er fredet på Svalbard.
Pink-footed goose. 
Kortnebbgås.
Pink-footed goose in other languages 
Kortnebbgås på flere språk
Kortnebbgås 
Pink-footed goose
Kurzschnabelgans 
Kurzschnabelgans
Oie à bec court 
Oie á bec court
The pink-footed goose is the largest of the three species of geese that nest in Svalbard. 
Kortnebbgåsa er den største av de tre artene av gjess som hekker på Svalbard, og den eneste med overveiende brun fjærdrakt.
The sexes look virtually identical. 
Hodet er avrundet og halsen kort.
The sounds made by pink-footed geese have a higher tone than those of the bean goose or the greylag goose (A. anser); most often it emits disyllablic notes. 
Låten er et dypt nasalt og støtvis «ang-ank» eller «tjø-tjø-tjøtt» (to- eller trestavet).
They nest primarily in western Svalbard, mostly in the large fjords of Spitsbergen. 
Den hekker primært i de vestlige delene av øygruppen, og da særlig på vestkysten av Spitsbergen og i de store fjordene.
They are scarce in the eastern parts of the archipelago, but they do occur on the western parts of Edgeøya, Barentsøya and Nordaustlandet as well as in the north of Spitsbergen. 
Den er mer fåtallig i de østlige delene, men forekommer spredt på de vestlige delene av Edgeøya, Barentsøya, Nordaustlandet og nord på Spitsbergen.
A small population breeds on Bjørnøya. 
Arten forekommer i lavt antall på Bjørnøya.
Pink-footed geese from Greenland and Iceland winter in the British Isles. 
Kortnebbgjessene fra Grønland og Island overvintrer på de britiske øyer.
The pink-footed goose nests on small islands off the coast as well as in inland tundra areas. 
Små holmer og øyer langs kysten og tundraen i innlandet er kortnebbgåsas hekkeområder.
The species breeds either as isolated pairs or in loose colonies. 
Hekkingen foregår både som enslige par og i løse kolonier.
Pink-footed geese are herbivores, which utilize both the green and root parts of plants. 
Kortnebbgåsa er en planteeter som utnytter både rota og den grønne delen av plantene.
Compared to the barnacle goose and the brent goose, the pink-footed goose is better able to protect themselves and their eggs against predators such as the arctic fox. 
Kortnebbgåsa er avhengig av å bygge opp betydelige fettreserver for å kunne gjennomføre det lange vår- og høsttrekket.
Former nest sites are re-used, and these become recognizable because their elevated rims become vegetated. 
Samme reirplass brukes gjerne år etter år, og reirplassen blir ofte lett synlig på grunn av rik vegetasjon.
The nest scrape is lined with plant material and large amounts of down. 
Reirskåla fôres med plantedeler og mye dun.
During the pre-nesting period the females feed intensively to build up the fat reserves. 
Hunnene beiter intenst i perioden før egglegging for å bygge opp tilstrekkelige fettreserver før hekkingen starter.
Egg-laying commences during the first days of June. 
Eggleggingen skjer vanligvis i de første dagene av juni.
The normal clutch size is four (but it can range from three to five). 
Normal kullstørrelse er fire egg, men kan variere fra ett til ni.
The eggs are white, but often become a dirty yellow-brown during the 26–27 days incubation period. 
Eggene er hvite, men blir gulbrune og skitne i løpet av den 26–27 døgn lange rugeperioden.
The young abandon the nest soon after hatching and are fledged about eight weeks later. 
Ungene forlater reiret umiddelbart etter klekking og er flygedyktige etter omlag åtte uker.
After hatching the adults moult their plumage and lose the ability to fly for several weeks while their flight feathers regrow. 
Etter hekking feller de voksne fuglene vingefjærene og mister flygeevnen i flere uker, før nye fjær vokser ut.
Families stay together until the northward migration the following spring. 
Familiene holder vanligvis sammen til vårtrekket nordover den påfølgende våren.
Most birds become sexually mature when they are three years of age. 
Kortnebbgåsa blir normalt kjønnsmoden i en alder av tre år.
The oldest pink-footed goose registered in Norway (including Svalbard) is 22 years. 
Den høyeste kjente levealderen på fugl merket med norske fotringer er 22 år.
The Svalbard pink-footed goose population has increased considerably over recent decades. 
Bestanden av kortnebbgås på Svalbard har vokst kraftig de siste tiårene.
Annual counts made at their wintering areas during October/November indicate that the population was 81,500 individuals in spring 2013. 
Årlige tellinger utført i artens vinterområder i oktober–november indikerer at bestanden i 2013 besto av 81 500 individer.
The Svalbard population is hunted in Svalbard, mainland Norway and Denmark during the autumn. 
Kortnebbgåsa er jaktbar på høsten både på Svalbard og på fastlandet, samt i Danmark.
The harvest in Svalbard is quite low, but the total harvest is significant. 
Jaktuttaket på Svalbard er lite, men totalt sett er det betydelig.
The pink-footed goose is quite timid and abandons the nest when disturbed by humans. 
Den globale bestanden (begge delpopulasjonene) er estimert til noe under 69 000 par (2004).
When disturbed they tend to swim far out to sea for security (or they will run off on land). 
Ubeskyttede egg kan innen kort tid bli tatt av fjellrev og polarmåke.
If such escapes are frequently required it can reduce their condition and put them at greater risk during migration. 
I fjærfellingsperioden kan kortnebbgåsa opptre i store flokker som er svært sårbare for forstyrrelser på grunn av fuglenes manglende flygeevne.
Red List status: NA - Not applicable 
Rødlistestatus: NA - Ikke egnet
The pomarine skua breeds in high arctic regions in North America and throughout northern Siberia. 
Polarjoen hekkar i arktiske område i Nord-Amerika og gjennom heile den nordlege delen av Sibir.
Pomarine skua. 
Polarjo.
Pomarine skua in other languages 
Polarjo på fleire språk
Stercorarius pomarinus 
Stercorarius pomarinus
polarjo 
pomarine skua
Spatelraubmöwe 
Spatelraubmöwe
labbe pomarin 
labbe pomarin
The pomarine skua is a heavy-set, sturdily built skua. 
Polarjoen er ein stor og kraftig jo, større enn tjuvjoen og med breiare vengjer.
The adults are recognized by their broad, club-shaped, projected central tail-feathers which are twisted at the ends. 
Vaksne fuglar kan kjennast igjen på den breie, klubbeforma sentrale stjertfjøra, som er forlengd og vridd i enden (ser derfor klubbeforma ut frå sida).
This species occurs, like the arctic skua, in two distinct colour phases (along with intermediate forms). 
Akkurat som tjuvjoen finst han i to fargevariantar, ein lys og ein mørk, med fleire mellomformer.
It breeds in high arctic regions in North America and throughout northern Siberia. 
Polarjoen hekkar i arktiske område i Nord-Amerika og gjennom heile den nordlege delen av Sibir.
Russian birds pass the Barents Sea and the coast of Norway annually during the migrations in spring and autumn to and from the wintering areas off West Africa. 
Fuglar frå dei russiske hekkeområda passerer gjennom Barentshavet og langs Norskekysten i samband med trekket vår og haust på veg til og frå overvintringsområda utanfor Vest-Afrika.
The pomarine skua does not breed in Svalbard, but is regularly observed along the coast and in the waters surrounding the archipelago, especially in the south-east. 
Polarjoen hekkar ikkje på Svalbard, men han blir regelmessig observert langs kysten og i dei omkringliggjande havområda, særleg i søraust.
Pomarine skuas are often seen following ships or flocks of other seabirds such as groups of black-legged kittiwakes. 
Polarjoen følgjer ofte båtar eller flokkar av andre sjøfuglar, som krykkja.
The purple sandpiper (Calidris maritima) is a stocky wader that breeds in the northeastern parts of Arctic Canada, in Greenland, Iceland, the Faroes, Svalbard, in Northern Scandinavia and the western parts of the Russian Arctic. 
Den hekker i de nordøstlige delene av det arktiske Canada, på Grønland, Island, Færøyene, Svalbard, i den nordlige delen av Skandinavia og i den vestlige delen av russisk Arktis.
Purple sandpiper. 
Fjæreplytt.
Purple sandpiper in other languages 
Fjæreplytt på flere språk
Calidris maritima 
Calidris maritima
Fjæreplytt 
Purple sandpiper
Meerstrandläufer 
Meerstrandläufer
Bécasseau violet 
Bécasseau violet
The purple sandpiper is a stocky wader with dark brown plumage and an elongate, slightly downcurved, bill that is about 3 cm long. 
Fjæreplytten er en liten, kortbeint vadefugl med et forholdsvis langt, nedoverbøyd nebb.
The sexes are similar in appearance. 
Stjerten er relativt lang (lengre enn vingespissene).
A white wing bar is visible when the bird is in flight. 
Framryggen og skuldrene er mørke med rustgule og hvitmønstrete tegninger.
The bill is dark brown, but often has a yellowish base. 
Undersiden er lys med mørke flekker.
The legs are yellow-green. 
Nebbet er mørkt og beina er gulgrå.
In winter plumage it is dark, sooty grey and less speckled, with a distinctive white eye ring and chin. 
I flukt virker fjæreplytten mørk med et smalt og utydelig vingebånd, samt hvitt på sidene av overgumpen.
Juveniles resemble the adults in winter plumage, though they have yellow-brown feather tips on the upper-parts. 
I vinterdrakt er fjæreplytten mer ensfarget brungrå på hodet, brystet og oversiden, med brungule bein og nebbrot.
A distinguishing feature of the species when seen standing or running, is that it often stretches out and lifts one of the wings up into the air. 
Ungfuglene likner de voksne fuglene i vinterdrakt, men de har en rustrød farge på issen, kinnene og ryggen, og med lyse bremmer på skulder- og vingedekkfjærene.
The call is a trilling ”treeree-ree-reey”. 
I spillflukt har den en serie rullende og surrende låter.