natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is opportunistic in its food choice and switches rapidly between prey types as their availabilities change. 
Den er en opportunist i næringsvalget, og endrer raskt matvanene ettersom tilgjengeligheten av byttedyr endrer seg.
In Svalbard, benthic fish such as sculpins and blennies are common prey in coastal areas; in the drift-ice mostly polar cod and crustaceans are consumed. 
På Svalbard er bunnlevende fiskearter som ulker vanlige byttedyr i kystnære farvann, mens polartorsk og ulike krepsdyr er vanlige byttedyr i drivisen.
The black guillemot nests in a rocky crevice, under stones or in screes, where they are inaccessible to predators. 
Fuglene hekker i sprekker og hulrom i fjell, under steiner og i steinurer hvor de er beskyttet mot predatorer.
The one or two (usually two) eggs are light greyish with dark speckles and blotches and are laid directly onto the ground. 
Disse er lysegrå med mørke flekker.
Because of its dispersed breeding pattern and hidden nests, the black guillemot is difficult to study or census in the breeding season. 
Som følge av at teistene hekker spredt og at reirene ligger godt skjult, er arten vanskelig å kartlegge og studere i hekkesesongen.
The status of the population is unknown. 
Bestandsutviklingen er ikke kjent.
The breeding population in the Barents Sea region is estimated to be 60,000–80,000 pairs, The European population numbers some 130 000 pairs and the global population is 260,000–410,000 pairs, although this estimate is based mainly on rough estimates throughout most of the range. 
Hekkebestanden i Barentshavet er anslått til mellom 60 000 og 80 000 par, og den europeiske bestanden til oppimot 130 000 hekkende par.
Expeditions & field work 
Ekspedisjoner og feltarbeid
Red List status (Svalbard): NT - Near threatened 
Rødlistestatus (Svalbard): NT - Nær truet
The black-legged kittiwake is a medium-sized gull which at a distance is easily recognized by the completely black wing-tips. 
Krykkja er en mellomstor måke som best kjennes på sine svarte vingespisser og en mer terneliknende flukt enn hos de andre måkene.
The voice is a characteristic, mewing ”kitti-wake”, from which its English name is derived. 
Dette er den mest tallrike måkearten i verden, og det er også den måkearten som er mest pelagisk i sitt levevis.
Black-legged kittiwake. 
Krykkje.
Black-legged kittiwake in other languages 
Krykkje på flere språk
Rissa tridactyla 
Rissa tridactyla
Krykkje 
Black-legged kittiwake
Dreizehenmöwe 
Dreizehenmöwe
Mouette tridactyle 
Mouette tridactyle
The blacked-legged kittiwake is a medium-sized gull which at a distance is easily recognized by the completely black wing-tips. 
Krykkja er en mellomstor måke som best kjennes på sine svarte vingespisser og en mer terneliknende flukt enn hos de andre måkene.
Adult birds are approximately 41 cm long and weigh 330–450 g. 
Krykkja blir 38–41 cm lang og veier 330–500 g.
The black-legged kittiwake is the most numerous species of gull in the world and the most oceanic in its habits. 
Dette er den mest tallrike måkearten i verden, og det er også den måkearten som er mest pelagisk i sitt levevis.
The species has a circumpolar distribution, breeding in the arctic and boreal zone throughout much of the northern hemisphere. 
Arten har en sirkumpolar utbredelse og hekker i den boreale og arktiske sonen over det meste av den nordlige halvkule.
It breeds in the western Atlantic in Nova Scotia, Newfoundland and Greenland east to Iceland, the British Isles, France and Spain, and northeast to Norway and the Barents Sea. 
I den nordlige delen av Atlanterhavet hekker arten fra Nova Scotia og Newfoundland i Canada og Grønland østover til Island, de britiske øyer, Frankrike og Spania, og i nordøst til Norge og Barentshavet.
Two sub-species are recognized, the nominate race R. t. tridactyla in the North Atlantic and the slightly larger and darker R. t. pollicaris in the North Pacific. 
To underarter er beskrevet; underarten R. t. tridactyla i det nordlige Atlanterhavet og den noe større og mørkere R. t. pollicaris i det nordlige Stillehavet.
In Svalbard the kittiwake is a common breeding species in all parts of the archipelago. 
På Svalbard er krykkja en vanlig hekkefugl over hele øygruppen.
It can be observed in all coastal areas as well as at sea, even in ice-filled waters. 
Den kan observeres både langs kysten, i åpent hav og i isfylte farvann.
Most black-legged kittiwakes spent the winter in the West Atlantic, between Newfoundland and the Mid-Atlantic Ridge, including offshore, deep-water areas. 
Krykka overvintrer hovedsakelig i det vestlige Atlanterhavet, i havområdene mellom Newfoundland og den midtatlantiske rygg.
Some birds from Bjørnøya also winter in the North Sea and west of the British Isles. 
Fugler fra Bjørnøya bruker også Nordsjøen og havområdene vest for de britiske øyer.
Black-legged kittiwakes arrive in Svalbard as early as February, but most birds come in the March-April period. 
Noen krykkjer ankommer Svalbard allerede i februar, men de fleste fuglene ankommer i mars–april.
Kittiwakes leave the Svalbard area in September. 
Krykkja forlater øygruppen igjen i september.
Black-legged kittiwakes in flight. 
Krykkje.
Photo: Hallvard Strøm / Norwegian Polar Institute 
Foto: Geir Wing Gabrielsen / Norsk Polarinstitutt
They can also breed up to several kilometres inland. 
Arten kan også hekke flere kilometer inn i landet.
The colonies can consist of only black-legged kittiwakes or this species can be mixed with others such as the Brünnich’s guillemot. 
Noen kolonier består utelukkende av krykkje, mens andre er blandingskolonier, ofte med polarlomvi.
The black-legged kittiwake feeds mainly on invertebrates and small fish up to 15–20 cm long, but they also scavenge offal or discarded fish behind fishing boats. 
Krykkja livnærer seg hovedsakelig av virvelløse dyr og fisk i størrelser på opp til 15–20 cm.
Chicks are fed regurgitated food. 
De kan også utnytte fiskeavfall fra båter.
In Svalbard, capelin Millotus villosus, polar cod Boreogadus saida, amphipods and euphausiids are common components of their diet. 
På Svalbard er lodde, polartorsk og amfipoder viktige næringsemner.
However, the composition of the diet changes between areas and seasons. 
Dietten varierer imidlertid mellom områder og sesonger.
The arctic fox, arctic skua, great skua and the glaucous gullare important kleptoparasites and predators of eggs, chicks and even adult birds. 
Tyvjo, storjo og polarmåke er viktige predatorer av krykkjas egg og unger, og de tar også voksne fugler.
Black-legged kittiwake. 
Krykkjer i flukt.
Photo: Geir Wing Gabrielsen / Norwegian Polar Institute 
Foto: Hallvard Strøm / Norsk Polarinstitutt
The black-legged kittiwake builds nests on narrow ledges and rocky outcrops on cliffs from a few to hundreds of meters above ground. 
Reiret bygges på smale hyller eller små utspring i fjellet, fra noen få meter til flere hundre meter over havet.
It often nests on vertical rocky sea cliffs, where the nests can be built on very small projections. 
Ofte ligger koloniene i vertikale klippevegger, hvor reiret festes i små ujevnheter eller legges på små hyller i fjellet.
Kittiwakes also use artificial ledges, such as window sills on buildings, to build their nests. 
Krykkja kan også ta i bruk sjømerker eller andre bygningskonstruksjoner som underlag for reiret.
In Svalbard, egg-laying normally occurs in the first half of June. 
På Svalbard skjer eggleggingen vanligvis i første halvdel av juni.
The black-legged kittiwake becomes sexually mature at an age of four to five years. 
Krykkja blir kjønnsmoden i en alder av tre til fem år.
A bird banded (ringed) as a chick at Ny-Ålesund in 1981 was recovered as a breeding bird in northeast England in 1986, proving that birds can nest in colonies other than the one where they hatched. 
En fugl merket som reirunge i Kongsfjorden i 1981 ble gjenfunnet som hekkefugl nordøst i England i 1986.
The black-legged kittiwake is the most common gull in Svalbard. 
Krykka er den mest tallrike måkearten på Svalbard.
The population has probably increased during the last century but since 1995 annual monitoring in colonies on both Bjørnøya and Spitbergen have shown a decline. 
Årlige overvåking i kolonier på Bjørnøya og Spitsbergen har vist en nedgang i bestanden i perioden 1995–2005, men bestanden har siden vært relativt stabil.
The blue whale is the largest animal ever to have lived on earth. 
Blåhvalen er det største dyret som noen gang har levd på jorda.
The blue whale. 
Blåhval.
Photo: Kit Kovacs / Norsk Polarinstitutt 
Foto: Kit Kovacs / Norsk Polarinstitutt
Blue whale in other languages 
Blåhval på flere språk
Balaenoptera musculus 
Balaenoptera musculus
Blåhval 
Blue whale
Blauwal 
Blauwhal
Rorqual bleu 
Rorqual bleu
They have a more tapered, elongate shape than other rorqual whales and a very broad, U-shaped head. 
De har en spissere og mer avlang form samt et bredere og mer U-formet hode enn de andre hvalene i finnhvalgruppen.
The head has a prominent, fleshy ridge just in front of the blowhole that extends in a line forward to the upper jaw. 
Foran blåsehullet oppe på hodet er det en markert kam som strekker seg i rett linje fram til overkjeven.
Blue whales have 60-90 throat grooves. 
Blåhvalene har 60–90 bukfurer.
The dorsal fin of blue whales is proportionally smaller than in other rorqual whales and is located further back on the body than in the other members of this family. 
Ryggfinnen er relativt mindre og sitter lengre bak på kroppen enn hos de andre hvalene i finnhvalfamilien.
They produce a distinctive, high blow that can be up to 12 m tall. 
Blåsten er svært markant og kan være opp til 12 meter høy.
About 20% of blue whales in the North Atlantic show their fluke when they dive; it appears to be a trait of individual animals. 
Rundt 20 % av blåhvalene i Atlanterhavet viser halefinnen når de dykker.
The margin of the tail is usually fairly straight, dipping to a median notch. 
Bakkanten av finnen er nokså rett med et innsnitt på midten.
The blue whale is found worldwide, ranging into all major oceans. 
Blåhvalen finnes i alle verdenshav.
Sightings are rare in the North Atlantic region, apart from reports from Icelandand the Azores. 
Den er relativt sjelden i det nordlige Atlanterhavet bortsett fra ved Azorene og Island.
Blue whales are found as far north as Baffin Bayin the west and Spitsbergen in the east. 
Den påtreffes så langt nord som Baffinbukta i det vestre Atlanterhavet og Spitsbergen i det østre.
The migratory habits of the blue whale are not well known. 
Man vet ikke mye om vandringsmønsteret til disse hvalene.
Killer whales are the only known natural predator of blue whales. 
For blåhval er spekkhoggere den eneste kjente predatoren.
Blue whales give birth in the winter months, following a 10-12 month gestation period. 
Blåhvalene føder i vintermånedene etter en 10–12 måneders lang svangerskapsperiode.
Mating takes place in the autumn. 
Paringen foregår om høsten.
Sexual maturity is reached at approximately 8-10 years of age and females give birth every two to three years thereafter. 
Hunnene blir kjønnsmodne ved 8–10-årsalderen, og hannene når de er to til tre år eldre enn dette.
The life expectancy of blue whales in not known, but it is likely that they live 80-90 years, perhaps even longer 
Man antar at dyrene kan bli i hvert fall 80–90 år gamle.
Blue whales were hunted to the brink of extinction. 
Blåhvalene ble nesten utryddet som følge av kommersiell hvalfangst.
In excess of 10,000 animals were taken in the North Atlantic alone, and hundreds of thousands were taken in the Southern Ocean. 
Over 10 000 dyr ble tatt bare i det nordlige Atlanterhavet, og hundretusener av individer ble fanget i Sørishavet.
The blue whale was protected worldwide in 1966, but the species remains endangered today. 
Blåhvalen ble fredet over hele verden i 1966, men den betraktes fortsatt som en truet art.
There has been a notable increase in the number of reported sightings of this species in Svalbard; for example, in 2012 63 observations were reported from coastal waters. 
Det har vært en markant økning i antall rapporter om observerte blåhval i Svalbard-området de senere år med hele 63 observasjoner i 2012.
They are short and broad like all members of the right whale family. 
Grønlandshvalen er en stor bardehvalart som hører til retthvalfamilien.
Peoples of the North have hunted bowheads along their migratory routes for centuries. 
Som andre medlemmer i denne familien er disse hvalene relativt korte og tykke.
Bowhead whale. 
Grønlandshval.
Bowhead whale in other languages 
Grønlandshval på flere språk
Balaena mysticetus 
Balaena mysticetus
Grønlandshval 
Bowhead whale
Grönlandwal 
Grönlandwal
Baleine du Groenland 
Baleine du Groenland
They are dark grey on the back and lighter on the belly. 
De har et karakteristisk hvitt felt på underkjeven.
Bowheads have elevated nostrils and no dorsal fin. 
Hodet er stort og utgjør omtrent en tredjedel av kroppslengden.
They weigh 75,000 – 100,000 kg and females are slightly larger than males. 
De har en markert forhøyning rundt blåsehullet og mangler ryggfinne.
Female lengths are 16-18 m whereas males are 14-17 m. 
Grønlandshvalene veier 75–100 tonn, og hunnene er noe større enn hannene.
The bowed appearance of their mouth gives them their name. 
Hunnene blir gjerne 16–18 m lange, mens hannene blir 14–17 m.
Their blow is V-shaped. 
De har en V-formet blåst.
The bowhead is the only full-time arctic resident among the baleen whales. 
Grønlandshvalen oppholder seg hele livet i arktiske farvann.
It is a species that lives in close association with sea ice on a year-round basis and it has a patchy circumpolar distribution that varies seasonally as the ice extent contracts and expands. 
De har en flekkvis sirkumpolar utbredelse som varierer med utbredelsen av drivisen.
These feeding plates are adapted to filter small prey out of large volumes of water. 
Disse brukes til å filtrere ut små byttedyr fra store volum med vann.
This species appears to be ”loosely social”, travelling in very small groups most of the time and without long-term associations outside the mother-calf pair between individual animals. 
Individene synes å være relativt løst knyttet sammen i små grupper som splittes opp og gjenforenes, med unntak av mor–unge-parene som holder sammen hele tiden.
It has been suggested that there is co-ordination among activities of individuals separated by considerable distances (up to 100s of kilometes), so long-distance communication of some sort is almost certainly taking place. 
Siden de kan kommunisere over så lange avstander er det mulig at aktivitetene deres er mer koordinerte enn vi forestiller oss.
Bowheads feed mainly on planktonic crustaceans, including copepods and euphausiids (ranging in size from three to 30 mm), although they will also take small schooling fishes such as polar cod in addition. 
Grønlandshvalene spiser stort sett planktoniske kopepoder og krill (størrelse 0,3–3,0 cm), men er også registrert å ta for seg av små stimfisk som polartorsk.
Killer whales are their only known natural predator. 
Den eneste naturlige predatoren på disse hvalene er spekkhoggere.
Bowhead whales are the only baleen whale species that gives birth to their calves in arctic waters. 
I kanadiske farvann får de unger og parer seg om våren, så trekker de nordover etterhvert som isen blir borte.
Gestation lasts 13-14 months, after which the single calf is born. 
Svangerskapsperioden er på 13–14 måneder.
Calves remain with their mothers during the summer and subsequent autumn migration and probably through the winter as well. 
Kalven blir med mora i hvert fall fram til neste vår.
This species has a long inter-calving interval of about four years. 
Det går fire år mellom hver gang de kjønnsmodne hunnene kalver.
Bowheads have a delayed age at first reproduction; they do not commence breeding before they are approximately 25 years old. 
Grønlandshvalene blir ikke kjønnsmodne før de er rundt 25 år gamle.
They grow slowly, reaching final body size when they are between 40 and 50 years old and they are thought to live to ages in excess of 200 years. 
De vokser sent og er ikke utvokste før de er mellom 40 og 50 år gamle, og de kan leve til å bli over 200 år gamle.
Peoples of the North have hunted bowheads along their migratory routes for centuries. 
Urbefolkningen i nordområdene har jaktet grønlandshval i uminnelige tider.
They were also the first arctic whale species to be harvested intensively by commercial whalers. 
Dette var også den første hvalarten i arktiske områder som ble kommersielt utnyttet.
Because they are slow swimmers, and because they are so fat that they float when killed, early whalers that were operating out of small man-driven boats working off sailing ships targeted them. 
Fordi de svømmer så sakte og er så feite at de flyter når de er døde, ble de fangstet av de tidligste hvalfangerne som brukte seilskip og robåter.
The Spitsbergenstock was the first to receive the attention of these early whalers and this species was the first of the Great Whales to be severely depleted. 
Spitsbergenbestanden var den første som ble utsatt for denne tidligste fangstingen, og dette var den første bestanden av store hvaler som nesten ble utryddet.
Bowheads are protected in Svalbard. 
Arten er fredet på Svalbard.
A bowhead whale from the Spitsbergen stock was satellite tagged in the spring of 2010 in the Fram Strait at approximately 80 oN. 
En grønlandshval fra Spitsbergen-bestanden ble påsatt en satellittsender våren 2010 ute i Framstredet på omtrent 80° N.
This animal travelled about 1,000 km south and west through the summer and moved back north to the tagging latitude again by midwinter. 
Denne vandret rundt 1 000 km sør-vestover om sommeren, dro deretter nordover igjen og endte opp ved 80° N ved juletider.
This seasonal pattern is ”up-side-down” compared to other population of this species that travel north in summer and south in winter. 
Dette er et helt motsatt vandringsmønster sammenliknet med hva som er vanlig for andre bestander hvor hvalene da vandrer nordover om sommeren og sørover om vinteren.
But, the pattern seen for this one animal is exactly what was described by whalers 100s of years ago for the animals in this region. 
Likevel er dette vandringsmønsteret i overensstemmelse med hva som er beskrevet for denne bestanden for flere hundre år siden.
This little network of acoustic monitoring devices is being expanded in hopes of learning more about the abundance, distribution and behaviour of bowheads in the Svalbard area. 
Foreløpige resultater fra disse, men overraskende masse sanger og andre lyder, kan tyde på at denne bestanden er på vei opp igjen.
The brent goose is somewhat smaller than the barnacle goose. 
Historisk sett var trolig ringgåsa den vanligste gåsearten på Svalbard.
Brent geese normally do not fly in the typical V-formation used by other geese, but in irregular masses or lines. 
Bestanden gikk dramatisk tilbake i første del av 1900-tallet, sannsynligvis på grunn av intensiv beskatning i form av dun- og eggsanking i hekkeområdene.
A gaggle of brent geese. 
Ringgås i flokk.
Photo: Øystein Overrein, Norwegian Polar Institute 
Foto: Øystein Overrein / Norsk Polarinstitutt
Ringgås 
brent goose
Ringelgans 
Ringelgans
bernache cravant 
bernache cravant
Brent goose in other languages 
Ringgåas på flere språk
There are several subspecies of brent geese, each of which has somewhat different plumage. 
Ringgåsa er ei lita gås, mindre og slankere enn hvitkinngåsa, men med noe lengre hals, mindre hode og smalere vinger.
The sexes are identical in appeariance. 
Den blir 56–61 cm lang og veier 1100–1600 g.
Adult birds are 55–60 cm long and weigh 1.3–1.6 kg. 
Kjønnene er like, men hannene er noe større enn hunnene.
They have a black head, neck and breast, with white patches on the sides of the neck. 
Ringgåsas hode, hals og bryst er svart, med en avlang hvit tegning på siden av halsen.
The upper-parts of the body and the wings are dark grey-brown; the under-parts are light grey-brown in B. b. hrota (but dark brown in the dark-bellied subspecies B. b. bernicla). 
Hos B. b. hrota er oversiden og vingene gråbrune, og undersiden lys gråbrun (mørkebrun hos den mørkbukete underarten B. b. bernicla og brunsvart hos B. b. nigricans).
Their call is a growling "rruk". 
Lyden er et gurglende eller knurrende«prråk».
Brent geese have a holarctic distribution. 
Ringgåsa har en holarktisk utbredelse.
Birds from the Kile area in northeast Greenland aggregate with birds from Svalbard and Franz Josef Land to winter in Denmark and in Northumberland in England. 
Fugler fra Kile-området på nordøst-Grønland slår seg sammen med fugler fra Svalbard og Frans Josefs Land og overvintrer i Danmark og i Northumberland i England.
The individuals from the rest of Greenland spend the winter in Ireland, while the dark-bellied sub-species from western Siberia winters along the North Sea coasts from Denmark to southern England and western France. 
Fugler fra den øvrige delen av Grønland tilbringer vinteren i Irland, mens den mørkbukede underarten, som forekommer i vest-Sibir, overvintrer langs kystene rundt Nordsjøen, fra Danmark til den sørlige delen av England og vest-Frankrike.
Most brent geese in Svalbard breed on Tusenøyane, south of Edgeøya. 
En stor andel av ringgjessene på Svalbard hekker på Tusenøyane.
Some pairs also breed on small islands along the western and northern coast of Spitsbergen -Moffen in the north being the most important of these islands. 
Noen par hekker også spredt på mindre øyer langs vest- og nordkysten av Spitsbergen, hvor Moffen er en av de viktigste lokalitetene.
A few pairs also breed along the coast of Spitsbergen. 
Enkelte par hekker også langs kysten av de store øyene.
Brent geese arrive at their nesting sites toward the end of May or in early June. 
Ringgjessene ankommer hekkeområdene mot slutten av mai eller i begynnelsen av juni.
The autumn migration occurs in the first half of September. 
Høsttrekket foregår i første halvdel av september.
Relatively little is known about the biology of this species in Svalbard. 
Relativt lite er kjent om ringgåsas biologi på Svalbard.
During migration and in the winter areas brent geese are more strongly associated with the coast than the other Svalbard geese and they often spend time in delta areas or in shallow-water marine areas. 
Ringgåsa er mer knyttet til kysten enn de andre to Svalbard-gjessene, og den tilbringer ofte mer tid i deltaområder eller i grunne områder langs kysten.
Polar bears, arctic foxes, glaucous gulls and arctic skuas all take eggs and chicks of the brent goose in Svalbard. 
Isbjørn, fjellrev og polarmåke er alle viktige predatorer av ringgåsas egg og unger på Svalbard.
Brent geese nest in single pairs or in loose colonies. 
Ringgjessene hekker som enkeltpar eller i løse kolonier.
Egg laying usually occurs in mid-June. 
Eggleggingen starter i første halvdel av juni.
The three to five eggs are yellow-white and are incubated by the female for 24-26 days. 
Ringgåsa legger normalt tre til fem egg som ruges av hunnen i 24–26 dager.
The nest is abandoned soon after the chicks hatch and the young are fledged approximately six weeks later. 
Ungene blir flygedyktige i en alder av omtrent seks uker.
Sexual maturity is reached at two or three years of age. 
Ringgåsa blir kjønnsmoden ved to–tre-årsalderen.
The Svalbard population of the light-bellied brent goose is the smallest discrete migratory goose population in the world. 
Svalbardbestanden av ringgås er den minste separate bestanden av en trekkende gåseart i verden.
Annual counts in their wintering areas in Denmark and England suggest a total population of about 6 800 individuals (2013). 
Tellinger i artens vinterområder i Danmark og England tyder på at den totale vinterbestanden i disse områdene omfattet 6 800 individer høsten 2012.
Exactly what proportion of these birds breed in Svalbard is not clear. 
Hvor stor andel av disse fuglene som tilhører Svalbardbestanden er ikke kjent (inkluderer også fugler fra Grønland og Frans Josef Land).
Recent studies indicate that the Svalbard birds produce few young, and that recruitment to the population is poor. 
Studier utført de siste årene indikerer at Svalbardfuglene produserer få unger, og at det er liten rekruttering i bestanden.