natgillin/translations-raw huggingface dataset:
During the breeding season the dunlin can often be located by the warbling sounds it emits during display flights. 
I fluktspillet har den en trille «ryrryyryryryryryru».
The dunlin breeds in a circumpolar range in arctic and north temperate regions in Alaska, northeast Canada, east Greenland, Iceland, the British Isles, through north-west Europe, Svalbard and Siberia. 
Myrsnipen hekker sirkumpolart i Arktis og i de tempererte delene av Alaska, i den nordøstre delen av Canada, Øst-Grønland, Island, de britiske øyer, gjennom nordvest-Europa, Svalbard og Sibir (Russland).
The species is divided into several subspecies which are geographically isolated. 
Myrsnipen er en av de mest tallrike vaderne i verden.
Dunlins in Svalbard belong to the C. a. alpine subspecies, which also breeds in northern Scandinavia and the north-western parts of Russia. 
Arten er oppdelt i flere underarter som er geografisk isolert.
The dunlin is one of the most abundant wader species in the world. 
Myrsnipene på Svalbard tilhører trolig underarten C. a. schinzii.
In Svalbard the dunlin has been reported breeding in small numbers on Bjørnøya and in the western parts of Spitsbergen, mainly in the Isfjorden and Kongsfjorden areas. 
På Svalbard hekker de på Bjørnøya og i de vestlige delene av Spitsbergen, primært i de frodigste delene av de store dalførene på Nordenskiöld Land.
It often occurs in large flocks of up to 50 individuals. 
Områder med mindre dammer og tjern er foretrukket.
Dunlins arrive in Svalbard toward the end of May or early June. 
Den opptrer også ofte i fjæresonen og i deltaområder, gjerne sammen med andre vadere.
Dunlin chick on Bjørnøya, Svalbard. 
Myrsnipeunge på Bjørnøya.
Dunlins breed in solitary pairs or loose groups and are territorial on the breeding grounds. 
Myrsnipen hekker parvis eller i løse grupper, og den er territoriell på hekkeplassen.
The nest is bowl-shaped and is lined with straw and willow leaves. 
Det er skålformet, og fôres med gress og blader.
The four pear-shaped eggs are buff or olive-brown with chestnut-brown speckles and blotches. 
Eggene er olivenfargedet med mørke flekker i varierende bruntone.
The eggs are incubated by both sexes for 22 days. 
Rugetiden er 21–22 døgn, og eggene ruges av begge kjønn.
Dunlins are sexually mature when they are one to two years old. 
Myrsnipen blir kjønnsmoden etter ett til to år.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is 24 years. 
Svalbard) er 24 år.
The size of the dunlin breeding population in Svalbard is not known, and no surveys or censuses have been conducted. 
Myrsnipens bestandsstørrelse på Svalbard er ikke kjent, og noen kartlegging av artens forekomst er ikke foretatt.
However, it is reasonable to believe that the breeding population is less than fifty pairs. 
Ut fra dagens kunnskap er det grunn til å tro at hekkebestanden teller et sted mellom 100 og 200 par.
The European breeding population is estimated to be somewhat in excess of 300,000 pairs. 
Den europeiske hekkebestanden er stor, og den teller mer enn 300 000 par.
The west-European population has been stable during recent decades, whereas the east-European (Baltic and Russia) population has been declining. 
Bestanden i nordvest-Europa har vært stabil de siste tiårene, mens den østlige delen av bestanden (Baltikum og Russland) har vist nedgang.
The fin whale is the second longest of all of the baleen whales, and has the typical rorqual body form, which is long, slender and streamlined. 
Finnhvalen er den nest lengste av alle bardehvalene, og har en lang, slank og strømlinjeformet kroppsform som er typisk for medlemmer av finnhvalfamilien.
It is a migratory species that spends the winter months in temperate mid-latitude waters where it gives birth and mates and then it migrates to higher latitudes for intensive summer feeding. 
Den er en vandrende hvalart som tilbringer vintermånedene i tempererte farvann hvor den får unger og parer seg, mens den vandrer mot høyere breddegrader om sommeren for å fete seg opp.
Fin whale in other languages 
Finnhval på flere språk
Balaenoptera physalus 
Balaenoptera physalus
Finnhval 
Fin whale
Finnwal 
Finnwal
Rorqual commun 
Rorqual commun
Like most rorquals fin whales are dark grey on the back and light on the underside; both the belly and the underside of the flippers are almost white. 
Finnhvalene er mørkegrå på ryggsiden og lysere på undersiden og selve buken, og undersiden av sveivene er nesten hvite.
The colour of the fin whale’s head is very asymmetric; the left side is dark grey while the lower parts of the right side are white. 
Fargemønsteret på hodet til finnhvalen er svært usymmetrisk i og med at venstre side er mørkegrå, mens nedre del av høyre side er hvit.
Fin whales produce a tall columnar blow that can be six metres high. 
Blåsten til finnhvalen går rett opp og kan være opptil seks meter høy.
They only rarely show the flukes when they dive; the underside is white. 
Undersiden av halefinnen er hvit, men den vises sjelden når finnhvalen dykker.
The fin whale is found in all of the world’s major oceans. 
Finnhvalen finnes i alle verdenshav.
It is a migratory species that spends the winter months in temperate mid-latitude waters where it gives birth and mates and then it migrates to higher latitudes for intensive summer feeding. 
Den er en vandrende hvalart som tilbringer vintermånedene i tempererte farvann hvor den føder og parer seg, mens den vandrer mot høyere breddegrader om sommeren for å fete seg opp.
However, some of the fin whales that spend the summer in the North Atlantic winter as far south as the Gulf of Mexico in the west and the coast of Spain in the east. 
Noen finnhvaler i det nordlige Atlanterhavet tilbringer vinteren så langt sør som Mexico-gulfen i vest og kysten av Spania i øst.
Additionally, some fin whales reside in the Mediterranean, where the species is found on a year-round basis. 
I tillegg finnes det en egen bestand av finnhval i Middelhavet.
The greatest numbers in this region are found off eastGreenland. 
De største forekomstene i dette området er ved østkysten av Grønland.
Fin whales are loosely social, and are usually found in small flexible groups, although they can be seen singly and sometimes form large groups in areas with very high productivity. 
Finnhvalene finnes ofte i små grupper, men kan også observeres som enkeltindivider eller i store flokker hvis det er mye mat i et område.
The groups do not appear to have any social bonding or cohesiveness. 
Disse gruppene synes ikke å ha noen spesiell struktur eller sosial funksjon.
The sounds made by fin whales are quite simple, mostly consisting of groans and grunts or pulsed high-frequency sounds. 
Lydene de lager er ganske enkle grynt og stønn, eller høyfrekvente pulser.
There appears to be age and sex segregation within populations and there is different timing of migration between the different age and sex classes. 
Innad i bestandene er det en viss atskillelse mellom ulike alders- og kjønnsgrupper, og disse vandrer nordover til ulike tider.
Pregnant females migrate first, followed by adult males and non-pregnant females without young. 
Drektige hunner vandrer først, etterfulgt av voksne hanner, deretter ikke-drektige hunner og så ungdyr.
Their dives are usually relatively short for such a large animal, lasting only 3-15 minutes, although they are capable of diving for 20 minutes. 
De dykker i relativt kort tid, størrelsen tatt i betraktning, og de fleste dykkene er mellom 3 og 15 minutter lange.
Killer whales are the only known natural predator of fin whales. 
For finnhvalen er spekkhogger den eneste naturlige predatoren.
Fin whales are born on the wintering grounds and accompany their mothers to higher latitudes during their first migration. 
Ungene blir født i vinterområdene og følger mora når hun vandrer nordover om sommeren.
They remain with their mothers for about 6-7 months. 
De holder sammen i 6–7 måneder.
Gestation lasts about 11 months, so fin whale females usually give birth every second year. 
Svangerskapsperioden er på 11 måneder, og finnhvalmødrene får gjerne en unge annethvert år.
Fin whales were not harvested in the early history of commercial whaling, because their rapid swimming speeds meant that they could out-run whaling ships. 
Finnhval var ikke del av den tidligste kommersielle hvalfangsten, fordi hvalene svømte for raskt for datidens seilskip.
But, when steam-powered vessels and explosive harpoons were developed late in the 1800s fin whales became prime targets because of their large size. 
Men etter hvert som dampskip ble vanlig, og særlig etter utviklingen av granatharpunen på slutten av 1800-tallet, ble finnhvalen et attraktivt byttedyr.
Currently, small numbers of fin whales are harvested in aboriginal fisheries off west Greenland and there is a small commercial take in Iceland. 
Arten fangstes idag kommersielt på Island, og noen få dyr taes hvert år av urbefolkningen på Grønland.
The Northeast Atlantic population is recovering from past overharvesting. 
I nordøst Atlanterhavet har bestanden av finnhval tatt seg opp igjen etter tidligere tiders overbeskatning.
The species remains protected in Norwegian waters including Svalbard, and there is an increasing number of observations in the region during the summer months along the west and north coasts of Spitsbergen and in the Hinlopen Stait. 
Arten er fortsatt fredet i norske farvann inklusive Svalbard, og observeres her i stadig økende antall i sommermånedene, særlig langs vest- og nord-kysten av Spitsbergen og i Hinlopenstretet.
Bouvetøya is one of the most isolated islands in the world, and 93 percent of the island is covered by glaciers. 
Om lag 95 % av øya er dekt av is.
Bouvetøya. 
Bouvetøya.
Map: Norwegian Polar Institute 
Kart: Norsk Polarinstitutt
Bouvetøya is located at 54° 25' S, 3° 21' E, 2200 kilometres south of South Africa, 1600 kilometres from Gough Island and 1700 kilometres north of the coast of Queen Maud Land. 
Bouvetøya ligg på 54° 25' S, 3° 21' A, 2200 kilometer sør for Sør-Afrika, 1600 kilometer frå Gough Island og 1700 km nord for kysten av Dronning Maud Land.
The island is not part of Antarctica, which is defined as the area south of 60 °S. 
Øya er ikkje ein del av Antarktis, som er definert som området sør for 60 °S.
Bouvetøya is almost completely covered by glaciers. 
Bouvetøya er nesten heilt dekt av isbrear.
Photo: Martin Biuw / Norwegian Polar Institute 
Foto: Martin Biuw / Norsk Polarinstitutt
Bouvetøya is located at 54° 25' S, 3° 21' E in the Southern Ocean, 2200 kilometres south of South Africa, 1600 kilometres from Gough Island and 1700 kilometres north of the coast of Queen Maud Land. 
Bouvetøya ligg på 54° 25' S, 3° 21' A i Sørishavet, 2200 kilometer sør for Sør-Afrika, 1600 kilometer frå Gough Island og 1700 km nord for kysten av Dronning Maud Land.
Bouvetøya has a volcanic origin since it is the summit of a volcano that sticks out of the South Atlantic Ocean close to the end of the Mid-Atlantic Ridge in a part of the ocean that is often referred to as the Southern Ocean. 
Bouvetøya er av vulkansk opphav, i og med at ho er toppen av ein vulkan som stikk opp av Sør-Atlanteren, i ein del av havområdet som ofte vert omtalen som Sørishavet, nær enden av den midt-atlantiske ryggen.
The last volcanic eruption on Bouvetøya took place a very long time ago, but emission of volcanic gases has been recorded in modern times, too. 
Det siste vulkanutbrotet på Bouvetøya skjedde for lenge sidan, men utslepp av vulkanske gassar har vorte registrert i nyare tid òg.
In 1978, a temperature of 25 °C was measured 30 cm below the surface. 
I 1978 vart det målt ein temperatur på 25 °C 30 cm nede i bakken.
The geology of Bouvetøya 
Bouvetøyas geologi
The island measures only 49 square kilometres, and is almost entirely covered by ice. 
Øya har eit areal på berre 49 kvadratkilometer, og er nesten heilt dekt av is.
Steep cliffs on all sides of the island make it extremely difficult to go ashore there. 
Bratte klipper på alle sider av øya gjer det ekstremt vanskeleg å gå i land.
Olavtoppen, 780 metres above sea level, is the highest peak on the island. 
Olavstoppen er med sine 780 meter over havet det høgste punktet på øya.
Bouvetøya was discovered by a Frenchman, Jean-Baptiste Lozier Bouvet, as early as 1739, but many years passed before it was rediscovered. 
Bouvetøya vart oppdaga av franskmannen Jean-Baptiste Lozier Bouvet så tidleg som i 1739, men det gjekk mange år før ho vart gjenfunnen.
The first of a series of Norwegian expeditions to Antarctica took place in 1927-28. 
I 1927/28 blei den fyrste i ein serie av norske ekspedisjonar til Antarktis gjennomført.
It was funded by Lars Christensen. 
Lars Christensen var ekspedisjonsleiar.
The expedition vessel was named "Norvegia", so the expeditions have since been known as the "Norvegia" expeditions. 
Dei brukte fartyet «Norvegia», og ekspedisjonane er sidan kjende som «Norvegia»-ekspedisjonane.
They went ashore on 1 December 1927, hoisted the Norwegian flag and claimed Bouvet Island as Norwegian territory. 
1. desember 1927 gjekk dei i land på Bouvetøya, planta det norske flagget og erklærte øya for norsk territorium.
The United Kingdom disagreed since it had claimed sovereignty as early as 1825. 
Britane var ikkje samde i dette, sidan dei hadde lagt inn krav om suverenitet så tidleg som i 1825.
Following some diplomatic activity, Britain waived its claim in 1929. 
Etter ein del diplomatiske aktivitetar ga britane opp sitt krav i 1929.
A Norwegian Act was passed in 1930 which defined Bouvetøya as a Norwegian dependency. 
Ein norsk lov vart så vedteken i 1930, som definerte Bouvetøya som norsk biland.
Based on long-established practice, the territory was recognised by the international community as Norwegian territory, and this is not disputed. 
Territoriet er på grunnlag av langvarig statspraksis anerkjent av det internasjonale samfunnet som ein del av norsk territorium som ikkje er omstridt.
The territory is north of, and falls outside, the geographical area covered by the Antarctic Treaty. 
Territoriet ligg nord for og faller utfor det geografiske anvendelsesområdet til Antarktistraktaten.
Bouvetøya has a maritime Antarctic climate. 
Bouvetøya har eit maritimt antarktisk klima.
Westerly winds dominate the area, but the wind strength is not particularly great. 
Vestlige vinder dominerer ved Bouvetøya, men vindstyrken er ikkje spesielt høg.
The average temperature at sea level is around -1 °C, and the monthly average is about 1 °C in January and -3 °C in September. 
Gjennomsnittstemperaturen ved havnivået ligger rundt -1 °C, med et månadsgjennomsnitt på rundt 1 °C i januar og -3 °C i september.
The island is usually shrouded by cloud or dense fog. 
Øya er til vanleg innhylla i skyer eller tjukk tåke.
By a fluke, a Norwegian expedition in 1985 experienced completely clear skies long enough to photograph the entire island with a view to making a map. 
Ved eit lukketreff opplevde ein norsk ekspedisjon i 1985 heilt skyfrie tilhøve så lenge at dei fekk fotografert heile øya med sikte på seinare kartproduksjon.
Mosses and lichens dominate the modest vegetation on Bouvetøya; fungi and algae are also present. 
Mose og lav dominerer den beskjedne vegetasjonen på Bouvetøya, sopp og algar finst også.
The animal life on the island is dominated by seals, penguins and other seabirds that breed in colonies. 
Dyrelivet på øya er dominert av sel, pingvinar og andre sjøfugl som hekkar i koloniar.
There are large colonies of Antarctic fur seals on the island and some elephant seals. 
Det finst store koloniar med antarktispelssel på øya, og ein del elefantsel.
Twelve species of birds breed on the island. 
Tolv fuglearter hekker på øya.
Hunting of fur seals was banned in 1929, and in 1935 all the seal species in the area were protected. 
Fangst av pelssel vart forbode på Bouvetøya i 1929, og i 1935 vart alle selartane i området erklært freda.
Bouvetøya and its territorial waters were designated a nature reserve in 1971, thus ensuring the rich and characteristic plant and animal life on the island full protection. 
Bouvetøya og havområda rundt øya fekk status som naturreservat i 1972, noko som sikra fullt vern av det rike og særmerkte plante- og dyrelivet på øya.
Research activity on the island 
Forskingsaktivitet på øya
The camp on Bouvetøya during the Polar Year in 2007-2008. 
Teltcampen på Bouvetøya under polaråret 2007–2008.
Photo: Martin Biuw, Norwegian Polar Institute Photo: Martin Biuw / Norwegian Polar Institute 
Foto: Martin Biuw / Norsk Polarinstitutt
Bouvetøya is part of an international environmental monitoring network, and the Norwegian Polar Institute undertakes regular expeditions to the island. 
Bouvetøya inngår i et internasjonalt miljøovervakingsnettverk, og Norsk Polarinstitutt har regelmessige ekspedisjonar til øya.
Three huts were set up on the island in connection with a research expedition in 1979, but they disappeared later. 
I samband med ein forskingsekspedisjon i 1979 vart det sett opp tre hytter på øya.
A new building (actually containers equipped as a research station) was erected in 1996 to be used by scientists visiting the island. 
Ein ny bygning (eigentleg ein container utstyrt som forskingsstasjon) vart sett opp i 1996 for å brukast av forskarar som vitjar øya.
When scientists from the Norwegian Polar Institute came to Bouvetøya in the late autumn of 2007, the area where the research station and a weather station had stood had been swept into the sea. 
Då forskarar frå Norsk Polarinstitutt kom til Bouvetøya på seinhausten 2007, var området der forskingsstasjonen og ein vêrstasjon stod, rast ut i havet.
The expedition members therefore had to set up a new camp elsewhere on the island. 
Ekspedisjonsgruppa måtte då etablera ny leir i eit anna område på øya.
In January 2014, a new, well-equipped research station was set up, and the Polar Institute can once more perform research and monitoring on the island. 
I januar 2014 blei ein ny og godt utrusta stasjon satt opp, og Polarinstituttet kan igjen gjennomføre sin forskings- og overvakingsaktivitet på øya.
Nature reserve 
Naturreservat
Bouvetøya and its territorial waters were protected in 1971, and this is the most remote nature reserve in the world. 
Bouvetøya og dei nærliggjande territorialfarvatn blei freda i 1972, og vart med det verdas mest avsidesliggjande naturreservat.
All activity and traffic on the island is strictly regulated. 
All aktivitet og ferdsel på øya er strengt regulert.
Among other things, the Regulation prohibits all forms of physical encroachment, ensures the protection of the flora and fauna, and prohibits traffic and waste disposal. 
Forskrifta forbyr blant anna tekniske inngrep og stadfesta vern av flora og fauna, og handtering av avfall og ferdsel i området.
Specific regulation of traffic in the Nyrøysa area, where CCAMLR monitoring takes place, has also been introduced. 
Det er òg fastsett eigen ferdselregulering for Nyrøysa-området, der CCAMLR-overvakinga finn stad.
Direct human influence must be avoided in this area to ensure the best possible monitoring results. 
I dette området skal direkte menneskelig påverknad unngåast for å få best mogleg overvakingsresultat.
Bouvetøya Nature Reserve 
Naturreservatet Bouvetøya
Seal and penguin populations 
Sel- og pingvinbestandane
One of the fur seal families on Bouvetøya. 
Ein av pelsselfamiliane på Bouvetøya.
The fur seal colony in the monitoring area at Nyrøysa increased from 7900 individuals to as many as 65 000 individuals between 1990 and 1997. 
Pelsselkolonien i overvakningsområdet i Nyrøysa auka frå 7 900 individ til heile 65 000 individ mellom 1990 og 1997.
The population seems to have stabilised since then, probably due to a lack of suitable areas. 
Etter dette synes bestanden å ha stabilisert seg, truleg på grunn av mangel på høvelege areal.
Here, too, only small changes seem to have occurred since 2000. 
Også her synest det å være mindre endringar etter 2000.
Several of the Red Listed species covered by the ACAP-avtalen (Agreement on the Conservation of Albatrosses and Petrels) are found around Bouvetøya. 
Fleire av dei raudlista artane som inngår i ACAP-avtalen (Agreement on the Conservation of Albatrosses and Petrels) finst rundt Bouvetøya.
Last articles on Bouvetøya 
Siste artikler om Bouvetøya
Wednesday December 05 2007 
onsdag 31. oktober 2012
More articles on Bouvetøya 
Flere artikler om Bouvetøya
Video: Norwegian Polar Institute 
Video: Norsk Polarinstitutt
The Institute advises Norwegian authorities on matters concerning polar issues, and is Norway’s competent environmental authority in Antarctica. 
Vi er kunnskapsleverandør og rådgiver for norske myndigheter i polarområdene og har forvaltningsmyndighet for all norsk aktivitet i Antarktis.
The Norwegian Polar Institute is a directorate under the Ministry of Climate and Environment. 
Instituttet er et direktorat under Klima-og miljødepartementet.
Learn more about us: 
Vil du vite mer om oss?
What we do 
Hva gjør vi?
Available positions 
Ledige stillinger
Our history 
Vår historie
Annual reports 
Årsmeldinger
Public record 
Offentlig journal
Get in touch 
Kontakt oss
Stations and vessels 
Stasjoner og fartøy
Organization 
Organisasjon
Communication and media 
Formidling og media
The main office is located in the Fram Centre in Tromsø. 
Hovedkontoret ligger i Framsenteret i Tromsø.
The glaucous gull is a large gull, which is similar in size to the great black-backed gull. 
Polarmåken er en stor måke, i gjennomsnitt bare litt mindre enn svartbaken.
The glaucous gull has a circumpolar, high arctic, breeding distribution. 
Arten har en sirkumpolar, høy-arktisk utbredelse.
In the north-east Atlantic it occurs in Greenland, Iceland, Jan Mayen, Svalbard, Franz Josef Land and Novaya Zemlya. 
I det nordøstlige Atlanterhavet forekommer den på Grønland, Island, Jan Mayen, Svalbard, Frans Josefs land og Novaja Semlja.
Most glaucous gulls leave Svalbard in September–October and spend winter dispersed through the North Atlantic both along the coasts and in the open sea and as far south as Iceland, the Faroes and southern Greenland. 
De fleste polarmåkene forlater Svalbard i september–oktober og overvintrer trolig spredt i det nordlige Atlanterhavet, både langs kysten og i åpent hav så langt sør som Færøyene, Island og sørlige deler av Grønland.
However, many glaucous gulls also stay in the ice-free parts of the Barents Sea during winter. 
Trolig overvintrer også mange individer i de isfrie delene av Barentshavet.
Glaucous gull. 
Polarmåke.
Glaucous gull in other languages 
Polarmåke på andre språk
Larus hyperboreus 
Larus hyperboreus
polarmåke 
glaucous gull
eismöwe 
eismöwe
goéland bourgmestre 
goéland bourgmestre
Males and females are very similar in their external appearance. 
Den blir 65–78 cm lang og veier 1250–2700 g.
It has light flesh-coloured legs and a yellow eye-ring (in contrast to red in the Iceland gull which is also somewhat smaller). 
Nebbet er gult med en rød flekk på undernebbet ytterst, og beina er rosa kjøttfarget.
The plumage of the juvenile is mottled grey and buff. 
De har gul øyehud-ring.
The glaucous gull’s call is similar to that of the herring gull but is somewhat lighter in tone. 
Polarmåkens lyd er en kraftig, tostavet «gakk-gakk…» eller et mer skrikende og utdratt «ki-æ, ki-æ…»
In the north-east Atlantic it occurs in Greenland, Iceland, Jan Mayen, Svalbard, Franz Josef Land and Novaya Zemlya. 
I det nordøstlige Atlanterhavet forekommer den på Grønland, Island, Jan Mayen, Svalbard, Frans Josef Land (Russland) og Novaja Semlja (Russland).
The glaucous gull breeds throughout most of Svalbard, either as single pairs or in small colonies. 
Polarmåken hekker over hele Svalbard, vanligvis i eller i nærheten av andre sjøfuglkolonier.
Glaucous gulls can also breed on small islets together with colonies of common eiders and geese. 
Den kan også hekke på mindre øyer og holmer ved kysten med kolonier av ærfugl og gjess.
The birds return gradually to their breeding colonies in March and April. 
Polarmåken returnerer gradvis til hekkeplassene i løpet av mars og april.
The glaucous gull is one of the largest gulls breeding in the Arctic and the only numerous avian predator in Svalbard. 
Polarmåken er blant de største måkene som hekker i Arktis, og sammen med storjoen den eneste flygende predatoren av betydning på Svalbard.