natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Marielos’s story provides a glimpse of what the fight for human rights is all about. 
Marielos historie gir glimt av hva kampen for menneskerettigheter kan handle om.
It was a powerful testimony. 
Et sterkt vitnesbyrd.
She is so calm and dignified as she sits there telling her terrible story. 
Hun sitter der så rolig, verdig og forteller en skrekkhistorie.
This dignity – bordering on defiance – tells us something else: that oppressive regimes seeking to bully people into silence can never succeed. 
Denne verdigheten – på grensen til trass – forteller også noe annet; nemlig at undertrykkende regimer som vil skremme til taushet, aldri vil lykkes.
Marielos’s father was a prominent human rights lawyer. 
Marielos far var en fremstående menneskerettighetsadvokat.
Masked men held a gun to her young son’s head. 
Maskerte menn satte pistolen mot tinningen til hennes lille sønn.
After that, she fled the country with her children. 
Da tok hun barna med seg ut av landet.
But she later came back and continued her work. 
Men hun kom tilbake og hun fortsatte sitt arbeid.
And as we heard in the film, Marielos’s teenage daughter is also thinking of becoming a journalist. 
I filmen om henne får vi høre at også Marielos tenåringsdatter tenker på å bli journalist.
Like her mother and her grandfather, she plans to use the pen and the computer, the written word, to continue the fight for human rights. 
Som sin mor og bestefar vil hun bruke penn og PC, det skrevne ord, til å bringe kampen for menneskerettigheter videre.
In 2007, Marielos from Guatemala came to Oslo – at our invitation – to take part in the Global Inter-Media Dialogue together with journalists from all over the world. 
I 2007 var Marielos fra Guatemala i Oslo og deltok på en global intermediadialog, sammen med journalister fra verden over.
We were deeply impressed by what we heard about their efforts in support of freedom of expression and human rights. 
Deres arbeid for ytringsfrihet og menneskerettigheter gjorde dypt inntrykk på oss.
Most of you here this evening are students. 
Tenk på det: Flertallet av dere her i kveld er studenter.
You are young, full of ambition, hopes and dreams. 
Unge, fulle av ambisjoner, drømmer, håp.
But your lives are so different. 
Men med så ulike livsbetingelser.
It must also involve supporting efforts in other parts of the world, where there is still a real battle to be fought and people are risking their lives. 
Det er å bidra til kampen der ute, der den virkelig kjempes, med livet som innsats.
Last Thursday I met another person with extraordinary courage – Ingrid Betancourt. 
Sist torsdag møtte jeg en annen av disse nesten ubegripelig modige menneskene: Ingrid Betancourt.
She is travelling around telling her story after nearly seven years as a prisoner of the FARC guerrillas in the Colombian jungle. 
Hun reiser rundt med sin historie, etter nesten syv år som FARC-geriljaens fange i Colombias jungel.
She came into my office, tired after spending the night on the plane from New York, but she had a presence and charisma that I have hardly ever experienced before. 
Hun kom inn på kontoret mitt, sliten etter en natt på flyet fra New York, men hadde et nærvær og en utstråling jeg knapt har opplevd.
The same charisma that was apparent in interviews with the media at the weekend. 
Det samme som hun formidlet i intervjuer til medier i helgen.
The first thing she said was, “You and I have studied together!” 
Det første hun sa var: – Du og jeg har jo studert sammen!
And she was right. 
Det er riktig.
She was a student at Sciences Po in Paris from 1980 to 1983, and I was there from 1981 to 1985. 
Hun studerte ved ”Sciences Po” i Paris fra 1980 til 83 og jeg var der fra 81 til 85.
We didn’t know each other as students. 
Vi kjente ikke hverandre som studenter.
But she wanted to spend the first 15 minutes of our conversation talking about our student days, our teachers, the café just across the street that the students used to frequent, about our ordinary day-to-day lives as students. 
Men det første kvarteret av samtalen ville hun bruke til å mimre om studiedagene, om lærere, om kafeen rett over gaten der studentene samlet seg, om hverdagslivet som student.
After her studies, she returned to Colombia, and worked in administration and politics right up to the point when she was kidnapped during her election campaign. 
Etter studiene reiste hun tilbake til Colombia og jobbet i administrasjon og politikk, helt til hun ble bortført da hun drev valgkamp.
I returned to Norway, and worked in administration and politics back home. 
Jeg reiste til Norge og jobbet i administrasjon og politikk på min hjemmebane.
I am telling you this because it made such an impression on me to realise that two people’s lives can come so close and yet take such dramatically different directions. 
Jeg forteller dette fordi det gjorde inntrykk på meg hvordan to menneskeliv kan komme hverandre så nært – og ta så dramatisk forskjellig kurs.
I live in a country where I am free to enjoy the benefits of all human rights. 
Jeg lever i et land der jeg kan nyte godt av alle menneskerettighetene.
She went back to a country where human rights are grossly violated. 
Hun dro til et land der de ble krenket på det groveste.
Ingrid talked a little about her nightmare experience. 
Ingrid fortalte bruddstykker, om marerittet.
About the humiliations. 
Om krenkelsene.
About what kept her going: her faith in God, her faith in the inherent good in people, her good memories. 
Om det som holdt henne i live; troen på Gud, troen på det gode i menneskene, de gode minnene.
And about how she has urged her children to take the greatest possible advantage of the best education the world can offer. 
Og på sin formaning til sine barn om at de måtte velge alt det de kunne av verdens beste utdannelse.
That was only last Thursday. 
Dette var sist torsdag.
For me, there is a clear line running back from last week to the autumn of 2005. 
Men det er for meg en tråd – tilbake til høsten 2005:
One of the first things we did when this Government took office was to draw up guidelines for all our embassies on how we can best support and protect human rights defenders on the ground. 
Noe av det første vi gjorde etter regjeringsskiftet, var å lage retningslinjer til alle våre ambassader for hvordan vi best kan støtte og beskytte menneskerettighetsforkjempere, i praksis.
These guidelines are helping to put into practice the words of the UN Declaration on Human Rights Defenders. 
Retningslinjene virkeliggjør ordene i FNs erklæring om menneskerettighetsforkjempere.
This pioneering document, which was negotiated with Norway playing a leading role, is celebrating its 10th anniversary this year. 
– Som er et banebrytende dokument, forhandlet fram med Norge i førersetet, og det feirer tiårsjubileum i år.
The Declaration has provided inspiration and motivation for many brave people. 
Erklæringen har mobilisert og motivert modige mennesker.
This work is important, and it is one way that we can really make a difference for these fearless people. 
Dette arbeidet er viktig, og det er en måte vi kan gjøre en forskjell for disse uredde menneskene.
Because it all boils down to this: how much an individual can achieve, can manage, can endure. 
For kjernen forblir denne: Hva enkeltmennesket kan oppnå, makte og bære.
Violations of human rights may affect whole groups and populations. 
Brudd på menneskerettighetene kan ramme grupper og befolkninger.
But any group is made up of individuals. 
Men de er alltid summen av enkeltmennesker.
And my work in the Red Cross, in the World Health Organization (WHO), and now as Foreign Minister has taught me how vital individual efforts are. 
Jeg har sett dette – gjennom arbeidet mitt i Røde Kors – og i Verdens helseorganisasjon (WHO) – og nå som utenriksminister, hvor avgjørende enkeltmenneskers innsats er.
Every single individual’s efforts count. 
Hvert – enkelt – menneskets – engasjement.
Protecting brave individuals who are prepared to stand up for human rights is an effective way of opposing oppressive regimes. 
Beskyttelse av modige enkeltmennesker, som står opp og fram for menneskerettighetene, er en effektiv innsats mot undertrykkende regimer.
Efforts to improve working conditions for human rights defenders will continue to be a high priority for Norway. 
Innsats for menneskerettighetsforkjemperes arbeidsvilkår skal fortsatt være en norsk merkesak.
These people play an invaluable role in countries where the state fails to fulfil its obligations. 
Disse forkjemperne er uvurderlige der statene svikter.
And the problem is that states do fail in this way. 
Og problemet er at stater svikter.
For it is states themselves that have the prime responsibility for ensuring that human rights are realised and respected. 
For det er statene som har det grunnleggende ansvaret for at menneskerettighetene følges og respekteres.
It is states that sign, adopt and ratify conventions. 
Det er statene som har undertegnet, vedtatt og ratifisert konvensjonene.
So what are the implications for Norway as a state? 
Hva betyr dette – for staten Norge?
And for my responsibilities as foreign minister? 
Og for mitt ansvar – som utenriksminister?
Firstly, Norway is committed to respecting human rights through a number of international agreements. 
For det første: Norge har forpliktet seg til å respektere menneskerettighetene gjennom en rekke internasjonale avtaler.
As foreign minister, I have a responsibility to ensure that Norway meets these obligations. 
Det er mitt ansvar som utenriksminister å bidra til oppfølging av Norges traktatrettslige forpliktelser.
It is the Government and the Storting’s task to ensure that we take this responsibility seriously. 
Det er Regjeringens og Stortingets rolle å påse at vi tar ansvaret på alvor.
Secondly, respect for human rights is one of the key values underpinning Norwegian society. 
For det andre: Menneskerettighetene utgjør et sentralt verdigrunnlag for oss.
The underlying values are what give our policies meaning. 
Og det er verdigrunnlaget som gir politikken mening.
This is why our foreign policy focuses on the vulnerable, the oppressed, the weakest in society. 
Derfor skal vår utenrikspolitikk også ha fokus på de utsatte, de undertrykte, de svakeste i samfunnet.
And it is why our foreign policy is designed to build respect for the inviolability of the individual. 
Og vår utenrikspolitikk skal bidra til å sikre respekt for individets ukrenkelighet.
Thirdly, human rights are an important foreign policy interest. 
For det tredje: Menneskerettighetene er en viktig utenrikspolitisk interesse.
In the long term, a stable international legal order – which is in Norway’s interests – can only be developed by countries that respect fundamental human rights. 
Bare land som respekterer grunnleggende menneskerettigheter kan over tid danne den stabile internasjonale rettsorden som Norge er tjent med.
There are clear links between respect for the individual, efforts to promote peace, and a just world order. 
Respekten for det enkelte menneske og arbeidet for fred og en rettferdig verdensorden.
This is what I want to talk about this evening. 
Det er dette jeg vil snakke om.
In principle, it may not seem as if there is much to discuss, since I am sure that most of us here agree on the ideal goals and fundamental values. 
– I utgangspunktet ikke så mye ”å diskutere” kanskje, for de fleste av oss vil være enige, om de ideelle målene og de grunnleggende verdiene.
But in real life, there are dilemmas to resolve and difficult decisions to make. 
Men i virkelighetens verden møter vi dilemmaer og avveininger.
2008. 
2008.
This is no ordinary year. 
Det er ikke hvilket som helst år.
This is the year when we can celebrate the 60th anniversary of the Universal Declaration of Human Rights. 
Vi feirer at Verdenserklæringen for menneskerettighetene er 60 år.
And today’s date – 11 November – is no ordinary date. 
Denne dagen, 11. november, er heller ikke hvilken som helst dato.
But foremost in my mind is the fact that this year, on the night between 9 and 10 November, it was 70 years since Kristallnacht, the night of broken glass, and of the destruction of synagogues and Jewish shops, a night of darkness in Europe. 
Men så tenker jeg mest på at natten mellom 9. og 10. november var 70 år siden Krystallnatten, med knuste synagoger og jødiske butikker, en mørk natt i Europa.
The commemoration here in Bergen was led by the Norwegian NGO SOS Rasisme. 
SOS Rasisme ledet an i markeringen her i Bergen.
But while people were remembering Kristallnacht 70 years ago down by the Blue Stone sculpture, others were painting swastikas on Fyllingsdalen Church, Løvås School and a building in Nebbestølen. 
Men mens folk i byen markerte Krystallnatten 70 år, nede ved Den blå steinen, så tagget noen ned Fyllingsdalen kirke, Løvås skole og en blokk i Nebbestølen med nazisymboler.
This in itself is a stark reminder. 
I seg selv en påminnelse.
We must never give up the fight for human dignity. 
Kampen for menneskets verdighet må vi holde fast ved.
After the Second World War, the documentation of the abuses perpetrated by the Nazis and the Fascists created a unique international climate and the momentum to do more than just reflect on what had happened; it created the momentum to take action. 
Dokumentasjonen av overgrepene som ble begått av nazistene skapte et helt spesielt internasjonalt klima, for noe mer enn refleksjon; et momentum for handling.
The feeling of: Never again! 
En følelse av ”Aldri igjen!”.
The world cannot allow anything like this to happen again! 
Verden kan ikke tillate at noe slikt skal kunne skje igjen.
The conviction that if they had taken a stand together, the countries of the world could have stopped it. 
En overbevisning om at verdens stater sammen skal kunne hindre det.
The UN was established and the UN Charter was signed. 
FN ble opprettet og FNs charter ble nedfelt.
It expressed the belief that every individual has rights that are inviolable by the state, and that it is the state’s responsibility to safeguard these rights. 
Det uttrykte en tro på at alle mennesker er bærere av rettigheter som staten ikke kan krenke; at det er statens ansvar å sikre disse rettighetene.
But the UN Charter said very little about what these rights were. 
Men FNs charter var ganske taust om selve innholdet i rettighetene.
Therefore the UN General Assembly established a working group to draw up an international declaration of human rights. 
Derfor opprettet FNs generalforsamling en arbeidsgruppe for å lage en internasjonal erklæring om menneskerettighetene.
The group included representatives from Iran, India, Russia and Egypt. 
I gruppen satt blant annet en iraner, en inder, en russer, en egypter, og så videre.
A mix of countries that may give us cause for reflection today. 
En sammensetning vi kan reflektere over i dag.
After tough discussions and meetings day and night, the members of the group managed to agree on a text. 
Etter harde diskusjoner og møter dag og natt klarte disse å samle seg om en erklæring.
And on 11 December 1948, the UN General Assembly adopted the Universal Declaration of Human Rights. 
11. desember 1948 vedtok FNs generalforsamling Menneskerettighetserklæringen.
Sixty years ago. 
60 år siden.
Human dignity, non-discrimination, equality and justice. 
Menneskets verdighet, ikke-diskriminering, likhet, rettferdighet.
This was a radical achievement 60 years ago. 
Dette var radikalt for to generasjoner siden.
Indeed it is still radical today; we still need change to move closer to our goals. 
Det er radikalt i dag, fordi vi fortsatt trenger forandring for å komme nærmere målene.
The time frame is relatively short, and we should not forget that we have made a great deal of progress: today the countries of the world are bound by a whole system of norms and a profusion of institutions. 
Tidsperspektivet er kort, og la oss ikke glemme at framskrittene er store: I dag har vi en vev av normer og et vell av institusjoner som binder verdens stater.
All based on the Universal Declaration of Human Rights. 
Med felles utspring i Menneskerettighetserklæringen.
So far, there are 162 states parties to the International Covenant on Civil and Political Rights. 
162 land har hittil sluttet seg til FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter.
Only two countries have not ratified the UN Convention on the Rights of the Child. 
Bare to land har unnlatt å slutte seg til konvensjonen om barns rettigheter.
The principles that the individual has rights and that the legitimate exercise of state power must be based on respect for these rights is thus generally accepted, although this can sometimes be difficult to believe. 
Prinsippene om at individet er bærer av rettigheter, og at legitim statlig maktutøvelse hviler på respekt for disse rettighetene, er dermed ganske allment akseptert, selv om det noen ganger kan være vanskelig å tro.
This makes it even more important to remind ourselves that these rights were never, and still are not, “Western” values. 
Desto viktigere er det å minne om: Dette var og er ikke ”vestlige” verdier.
They are universal values. 
Det er universelle verdier.
We cannot call 162 countries “the West”. 
162 land er ikke ”Vesten”.
They make up nearly the whole world. 
162 land er nesten hele verden.
But real life has once again shown that “Never again!” is not a guarantee. 
Men virkeligheten har igjen vist – at dette ”Aldri mer!” ikke gir noen garanti.
The worst can happen – yet again. 
For det verste kan skje – igjen.
[FILM CLIP. 
[FILMKLIPP.
SREBRENICA] 
SREBRENICA.]
We have seen scenes from Srebrenica, in Bosnia, in Europe. 
Vi har sett scener fra Srebrenica – Bosnia, Europa.
A new war in Europe. 
En ny krig i Europa.
You who are students will remember what happened. 
Dere som er studenter husker det som skjedde.
And what didn’t happen. 
Og ikke skjedde.
And how we were apparently powerless to stop it. 
Og at vi tilsynelatende sto maktesløse.
And not only there. 
Og dette er ikke det eneste.
There have been many setbacks for human rights since the Universal Declaration was adopted in 1948. 
Tilbakeslagene for menneskerettighetene har vært mange siden Verdenserklæringen fra 1948.
The film clip showed one example. 
Filmklippet ga ett eksempel.
Rwanda and Darfur are others. 
Rwanda og Darfur er andre.
DR Congo today must also be included. 
Den demokratiske republikken Kongo i disse dager må også telles med.
Serious violations of human rights take place in most countries of the world. 
I flertallet av verdens stater skjer det alvorlige brudd på menneskerettighetene.
The challenges are huge. 
Utfordringene er store.
Besides, the global balance of power has changed. 
Dessuten er det globale maktbildet endret.
Countries such as China, India and Russia have increased their power and influence. 
Land som Kina, India og Russland har økt sin makt og innflytelse.
The fight against terrorism that arose out of the smoke of September 11 has weakened the leadership of Western countries in the field of human rights. 
Kampen mot terrorisme i røyken etter ”11. september” har svekket vestlige lands lederskap på feltet menneskerettigheter.
Not just because they are in a political minority, but also because the pictures from Guantanamo Bay in Cuba and Abu Ghraib in Iraq are eating away at our ability to show leadership. 
– Ikke bare fordi de kan komme i politisk mindretall, men også fordi bildene fra Guantánamo-basen på Cuba og Abu Ghraib-fengselet i Irak markspiser evnen til å vise lederskap.
The impression has arisen that it is a case of “the West against the rest” and “the West against Islam”. 
Vi har fått inntrykket av ”Vesten mot resten”, ”Vesten mot islam”.
Religion has gained importance as an indicator of difference. 
Religionene har fått større betydning som markører av forskjeller.
We must have the courage to base our human rights efforts on principles. 
I arbeidet for menneskerettighetene må vi våge å være prinsipielle.
But we must also have the courage to adapt to a new, pragmatic political reality. 
Men vi må også våge å forholde oss til en ny, realpolitisk virkelighet.
The goal – human rights – remains the same. 
Målet, menneskerettighetene, ligger fast.
What this new situation requires of us is that we are able to adapt to new ways of working. 
Det den nye situasjonen krever av oss, er at vi greier å være åpne for å tilpasse oss andre måter å arbeide på.
Towards the same goal – the protection of individuals. 
For å nå de samme målene – beskyttelse av enkeltmennesket.
Or is it better to build alliances and enter into dialogue? 
Skal vi bygge allianser og gå inn i dialog for å sikre menneskerettighetene?
These are not questions that can be answered with a simple yes or no. 
Dette er ikke spørsmål som kan besvares med et greit ”ja” eller ”nei”.
The answer will vary. 
Svarene vil variere.
But we must have the courage to discuss this before deciding on our strategy. 
Men vi må våge å ta diskusjonen før vi velger strategi.
We are being confronted with serious dilemmas, and one of them is this: How can we protect our citizens against terrorism and at the same time fulfil our human rights obligations? 
Vi stilles overfor store dilemmaer og ett av disse er dette: Hvordan beskytter vi våre borgere mot terrorisme og samtidig ivaretar våre menneskerettighetsforpliktelser?
[FILM CLIP. 
Helliger målet midlene?
ABU GHRAIB. 
[FILMKLIPP: ABU GHRAIB.
GUANTANAMO] 
GUANTANAMO]
One question is a direct challenge to our system of norms and limits to acceptable behaviour: Can any action be justified if the threat is serious enough? 
Spørsmålet som utfordrer normer og grenser for handlinger, er dette: Er alt tillatt, bare trusselen er stor nok?
The answer is no. 
Svaret er nei.
This line of thought and action will lead us completely astray. 
Det bærer helt galt av sted å tenke og handle slik.
Is there, for example, any such thing as “a little bit of” torture – as referred to in the film clip you just saw? 
Er det for eksempel noe som heter ”litt tortur”?
Is it all right to kill civilians in a conflict if only 10 or 12 die? 
Eller er det tillatt å drepe sivile i krig om man ”nøyer seg med” 10-12 stykker?
A number of international treaties, conventions and agreements set absolute limits. 
Mange internasjonale traktater, konvensjoner og avtaler setter grenser.
The absolute prohibition on torture is one such limit. 
Tortur er en slik absolutt grense.
The absolute prohibition on directing attacks against civilians rather than military targets is another. 
Å rette angrep mot sivilbefolkning og ikke mot militære mål, er en annen.
Limits have been laid down for our conduct even in war. 
Det finnes grenser også i krig.
But let us agree on something else: all countries are obliged to protect their citizens against terrorism. 
Men la oss være enige om noe annet her: Alle stater er forpliktet til å beskytte sine borgere mot terrorisme.
Norway included. 
Også Norge.
This follows from our commitments under international law. 
Dette følger av våre folkerettslige forpliktelser.
Indeed, I would put it as strongly as this: the most important task of any government is to safeguard its citizens. 
Ja, jeg vil si det så klart: Den viktigste oppgaven til enhver regjering, er å gi egne borgere sikkerhet.
Providing protection against terrorism is in itself part of the human rights effort. 
Å beskytte mot terrorhandlinger, er i seg selv en innsats for menneskerettighetene.
We must respond to threats – effectively and firmly. 
Vi må reagere på trusler, effektivt og robust.
But also fairly. 
Men også rettferdig.
Legal safeguards are not just individual rights. 
Rettssikkerhetsgarantier er ikke bare rettigheter for det enkelte menneske.
They constitute a norm that reflects the values we espouse and cherish in our society. 
De er også en norm som sier mye om hvilke verdier vi prioriterer og forvalter som samfunn.
And this is why my next point is so important: In the fight against terrorism, human rights and the principles of the rule of law are not an obstacle. 
Og da blir nettopp dette så viktig: I kampen mot terrorisme er ikke menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper en slags ”hindring”.
They are one of our most important tools. 
De er våre viktigste virkemidler.