natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The UN is the most important arena for Norwegian efforts, and generally our efforts take UN decisions and resolutions as their starting point. 
Den viktigste arenaen for Norge er FN, og vårt arbeid tar i all hovedsak utgangspunkt i vedtak og resolusjoner i FN.
One setting where we want to become involved is the UN Human Rights Council. 
Et sted vi ønsker å engasjere oss er i FNs Menneskerettighetsråd.
Here, we have put ourselves forward as a candidate for the 2009–2012 period. 
Her har vi sagt fra om at vi er kandidat for perioden 2009 til 2012.
The UN Human Rights Council was established two years ago, and is the successor to the United Nations Commission on Human Rights, which was criticised for being inefficient and undermined by foreseeable conflicts. 
FNs Menneskerettighetsråd ble opprettet for to år siden og er etterfølgeren til Menneskerettighetskommisjonen, som ble anklaget for å være lite effektiv og preget av forutsigbar strid.
The Human Rights Council is an improvement in a number of ways, but it also faces some clear challenges. 
Menneskerettighetsrådet representerer flere forbedringer – men også noen klare utfordringer.
The composition of the Council reflects today’s world, and African and Asian countries are in the majority. 
Rådets sammensetning speiler verden av i dag og afrikanske og asiatiske land er i flertall.
This has been a real wake-up call for us. 
Dette har gitt oss noen krevende påminnelser.
For instance, we have had to fight anew for principles we thought were firmly established. 
Blant annet har det bidratt til en omkamp om prinsipper vi trodde lå fast.
The most fundamental question is whether it is better to avoid this setting altogether. 
Det mest grunnleggende spørsmål er om det er bedre å holde seg utenfor dette selskapet.
So far, the US has taken this line. 
USA har hittil valgt den linjen.
I am not convinced. 
Jeg er ikke overbevist.
The UN is neither more nor less than what its members make it. 
FN er verken mer eller mindre enn det statene gjør organisasjonen til.
It is our responsibility to raise our voice. 
Det er vårt ansvar å heve vår stemme.
Keeping silent is no solution. 
Å tie er ikke en løsning.
Silence can soon become tantamount to surrender. 
Det blir lett som å gi opp.
At the same time, we must think in a fundamentally new way about how we work within the UN. 
Samtidig må vi tenke grunnleggende nytt omkring hvordan vi arbeider innenfor FN.
To take one example: for a number of years, Norway has been responsible for presenting a draft resolution on efforts to protect human rights defenders all over the world. 
Ett eksempel: Norge har i flere år hatt ansvaret for en resolusjon om arbeidet for å beskytte menneskerettighetsforkjempere over hele verden.
This is an important resolution, which addresses matters of life and death for activists worldwide. 
En viktig resolusjon, som handler om liv og død for aktivister i hele verden.
Marielos’s story from Guatemala – the film clip we saw at the start – speaks to us. 
Mareilos’ historie fra Guatemala – filmklippet i starten – taler til oss.
As does the Rafto Prize winner from DR Congo. 
Som Rafto-prisvinneren fra Kongo.
During the negotiations on the most recent resolution on human rights defenders, we chose not to take the traditional approach, namely, first to ensure that we had the support of those closest to us, that is to say like-minded countries. 
Under forhandlingene om den siste resolusjonen valgte vi vekk den tradisjonelle strategien – nemlig den å først sikre oss støtte fra de aller nærmeste, altså fra likesinnede land, de som tenker som oss.
Instead, we took the following three steps: 
I stedet tok vi tre grep:
Firstly, we held broad consultations with all countries. 
For det første valgte vi å føre brede konsultasjoner med alle land.
We had open lines of communication with everyone, including those countries that we knew from experience could create the greatest problems. 
En åpen kommunikasjon med alle, også med de landene som vi visste av erfaring vil kunne skape størst problemer.
By establishing a good dialogue with these countries, we avoided deadlock. 
Gjennom en god dialog med disse unngikk vi at noen låste sine posisjoner.
Secondly, we carefully selected our strategic cooperation partners. 
For det andre identifiserte vi noen utvalgte, strategiske samarbeidspartnere.
We chose countries from the various regions, in order to ensure that we had a base in all these regions and that they felt a sense of ownership of the ideas we were espousing. 
Vi valgte land fra de ulike regionale gruppene, for å sikre oss en base i land fra alle regioner, eierskap til ideene.
And thirdly, we entered into strategic cooperation with civil society organisations, in a process where they suggested possible compromises on an ongoing basis, and helped us identify areas where there was room for manoeuvre. 
Og for det tredje gikk vi inn i et strategisk samarbeid med organisasjonene fra det sivile samfunn, i en prosess der de hele tiden spilte inn mulige kompromissforslag og hjalp til med å identifisere handlingsrom.
The resolution on renewing the mandate of the UN’s Special Rapporteur on freedom of expression – a resolution that has been much discussed – suffered a different fate. 
Resolusjonen om fornyelse av mandatet for FNs spesialrapportør for ytringsfrihet – en resolusjon som har vært mye omtalt – led en annen skjebne.
The Special Rapporteur was instructed to report on so-called “misuse of freedom of expression”. 
Spesialrapportøren ble nemlig også pålagt å rapportere om såkalt ”misbruk av ytringsfriheten”.
The country leading this process decided to take the traditional approach: to negotiate a forceful text, in a closed circle of like-minded countries, and then present this in plenum. 
I denne prosessen valgte landet med ledertrøya å jobbe tradisjonelt; å forhandle fram en sterk tekst, i en lukket krets av likesinnede, og deretter legge denne fram i plenum.
But this approach is not that easy when the traditional group of like-minded countries is in the minority. 
Men en slik strategi er ikke enkel når den tradisjonelle gruppe av likesinnede er i mindretall.
Strong objections from countries that felt excluded from the process led to amendments that should never have been adopted. 
Sterke innvendinger fra land som følte seg ekskludert fra prosessen, førte til endringer som aldri burde vært vedtatt.
Norway withdrew as co-sponsor of the resolution. 
Norge trakk seg som medforslagsstiller til resolusjonen.
If we had been a member of the Human Rights Council, we would have voted against it. 
Dersom vi hadde vært medlemmer av Menneskerettighetsrådet, så ville vi ha stemt mot den.
In our view, the change in the mandate conflicts with established principles. 
Vi mener at mandatendringen strider mot fastlagte prinsipper.
What is Norway doing now to prevent further setbacks for the UN regarding freedom of expression? 
Hva gjør Norge nå for å hindre nye tilbakeskritt i FN for ytringsfriheten?
Together with the Latin American countries, we worked hard to ensure the appointment of a Special Rapporteur who has great expertise and integrity. 
Sammen med de latinamerikanske landene har vi jobbet hardt for å få på plass en Spesialrapportør med stor kompetanse og høy integritet.
We managed this. 
Det fikk vi til.
But his task is not an easy one. 
Men hans oppgave er ikke lett.
He will need our support and attention. 
Han vil trenge støtte og oppmerksomhet.
Now, our focus will be on the Human Rights Council’s next discussion of the resolution on freedom of expression, which will probably be held in the spring of 2009. 
Nå har vi fokus på Menneskerettighetsrådets neste behandling av ytringsfrihetsresolusjonen – sannsynligvis blir det våren 2009.
Here we must do everything in our power – with wisdom and resolve – to prevent a repetition of this year’s process. 
Her må vi gjøre alt som står i vår makt – med klokskap og fasthet – for å hindre en gjentakelse av årets prosess.
One important lesson learned is that we cannot afford to become set in a single way of working, with just one group of cooperation partners. 
Én viktig lærdom er at vi ikke har råd til å stivne i kun én måte å arbeide på, med bare en gruppe av samarbeidspartnere.
In our efforts to promote human rights – both in the UN and in all other arenas – we must seek to create new room for manoeuvre. 
I arbeidet for menneskerettighetene – både i FN og på alle andre arenaer – må vi arbeide for å skape nye handlingsrom.
To find new partners in addition to our traditional partners. 
Finne nye samarbeidspartnere i tillegg til de tradisjonelle.
To look for dialogue processes that can help us to understand how others think. 
Se etter prosesser for dialog som kan hjelpe oss til å forstå hvordan andre tenker.
To win support for our positions in a context where others are willing to listen. 
Til å nå fram med våre posisjoner i en sammenheng der den andre er innstilt på å lytte.
Freedom of expression is a crucial value to fight for in our time. 
Ytringsfriheten er en avgjørende verdi å kjempe for i vår tid.
Without this freedom, our efforts to promote human rights will be virtually impossible. 
Uten den er det meste av arbeidet for menneskerettighetene umulig.
It is key to ensuring that democracies function with all their diversity. 
– For å sikre at demokratiet fungerer i sitt mangfold.
And it is key to safeguarding diversity in our increasingly multicultural, multifaceted societies. 
– Og for å sikre diversitet i stadig mer flerkulturelle, mangfoldige samfunn.
Such as Norway, and the ever-expanding concept of the Norwegian “we”. 
Som i Norge, som i det stadig større ”norske vi”.
This is why we need more freedom of expression, not less. 
Derfor trenger vi mer ytringsfrihet, ikke mindre ytringsfrihet.
But freedom of expression must be defended in a context where there are also other fundamental rights. 
Men ytringsfriheten skal hevdes i en sammenheng der det finnes andre fundamentale rettigheter også.
My view is that freedom of expression cannot and must not be limited. 
Min holdning er at ytringsfriheten ikke kan eller skal avgrenses.
But there is such a thing as showing consideration – and this too is a value of great importance in our closely interconnected world. 
Men det finnes noe som heter hensyn – som er en verdi av stor betydning i vår tett oppkoblete verden.
I don’t want to be categorical here, but I can’t help questioning and challenging this attitude, both here in Norway and in the international arena. 
Jeg vil ikke være kategorisk, men jeg vil spørre og utfordre denne holdningen, både hjemme og ute.
As I have said before, political efforts to ensure respect for universal human rights, such as democracy, freedom of religion and the abolition of the death penalty, are not based on Western values, even though authoritarian leaders often claim that they are. 
Som sagt: Politisk arbeid for å sikre respekt for universelle menneskerettigheter, som demokrati, religionsfrihet og kampen mot dødsstraff, handler ikke om vestlige verdier, selv om autoritære ledere ofte framstiller det slik.
The best recipe for promoting these values is a broader range of contacts. 
Den beste oppskriften for å fremme disse verdiene, er bredere kontaktflater.
More exchange. 
Mer utveksling.
More arenas – for speaking out more clearly. 
Flere arenaer – for klarere tale.
Norway’s human rights dialogues with China, Indonesia and Vietnam are examples of such arenas. 
Menneskerettighetsdialogene Norge har med Kina, Indonesia og Vietnam er eksempel på slike arenaer.
These meetings cover a broad spectrum of issues covering the whole field of human rights. 
Disse møtene dekker et bredt spekter problemstillinger på hele menneskerettighetsfeltet.
A couple of weeks ago, the 11th Sino–Norwegian Roundtable on Human Rights was held in China – the first since the Olympic Games. 
For et par uker siden ble det ellevte rundebordsmøtet avholdt i Kina – det første etter De olympiske leker.
It was attended by Norwegian and Chinese experts. 
Norske og kinesiske eksperter var med.
Prisoners’ rights, ethnic minorities and workers’ rights were among the issues raised. 
Fangers rettigheter, etniske minoriteter og arbeidstakeres rettigheter ble tatt opp.
In addition, lists of persons about whom we are concerned were presented by our Embassy in Beijing prior to the meeting. 
Lister over personer som vi er bekymret over, ble overlevert i forkant av møtet av vår ambassade i Beijing.
Raymond Johansen, State Secretary in the Ministry of Foreign Affairs, had the opportunity to travel to Tibet, where he had political talks on compliance with human rights norms. 
Statssekretær Raymond Johansen i Utenriksdepartementet fikk reise inn i Tibet, hvor han hadde politiske samtaler om etterlevelse av menneskerettighetene.
Just as important as meeting political leaders is meeting – and discussing and cooperating with – representatives of civil society. 
Like sentralt som å møte statsledere er det å møte, diskutere – og samarbeide med – representanter for det sivile samfunn.
We do this in our dialogue projects. 
Det gjør vi i dialogprosjektene våre.
I do this when I visit other countries. 
Det gjør jeg når jeg på besøk til andre land.
And here too in Norway. 
Og her hjemme.
Students and students’ societies, representatives of NGOs, political parties, the UN Association of Norway, the Rafto Foundation, the Christian Michelsen Institute, human rights defenders, journalists, and many others. 
Studenter og studentersamfunn – representanter for frivillige organisasjoner, politiske partier – FN-sambandet – Raftostiftelsen – Christian Michelsen Institutt – Menneskerettighetsforkjempere – journalister – og mange andre.
It’s a painstakingly slow path to take. 
Det er en møysommelig vei.
But it is a necessary one. 
Men den er nødvendig å gå.
We will not make headway with our ideas unless we can prove that they work, that they are meaningful in practice. 
Vi vinner ikke fram med ideene om vi ikke kan vise at de virker, at de ikke har betydning i praksis.
Nor will we make headway if we just shout out our ideas, while condemning others’ viewpoints. 
Og vi vinner ikke fram med ideene våre om vi bare roper dem ut i fordømmelse av andres.
So who has the main responsibility for moving human rights forward? 
Hvem har så hovedansvaret for å bringe menneskerettighetene videre?
As the Government, we will shoulder our part of the responsibility – and I will take my share of the responsibility as Foreign Minister, as a person with a social commitment. 
Vi skal ta vår del av ansvaret som regjering – og jeg skal ta min del av ansvaret, som utenriksminister, som samfunnsengasjert.
But the responsibility extends further. 
Men ansvaret går lenger.
[CAMERA TURNS TO THE AUDIENCE] 
[KAMERA: OVER TIL ET BILDE AV PUBLIKUM.
It extends to everyone. 
Dette angår alle.
To you. 
Dere.
After all, that is the basic idea of human rights – they apply to everyone, every single person, the whole long line of individuals, all of you – most of you in the middle of your studies, formative years, some of the most important years in your life. 
Det er jo ideen til menneskerettighetene, at de angår alle, hver enkelt – linjen av enkeltmennesker – alle dere – de fleste av dere midt i studiene, formende år, noen av de viktigste årene i livet.
So the circle – from Marielos in Guatemala to you – closes. 
Slik er ringen er sluttet – fra Marielos i Guatemala og til dere.
The fact that you have come here and taken the time to listen to me in itself testifies to commitment. 
At dere er her og har satt av tid til å høre på meg, vitner i seg selv om et engasjement.
I also know that there are highly esteemed experts in the field of human rights here this evening. 
Jeg vet også at det sitter nestorer innen menneskerettighetsfeltet i salen.
Who are deeply committed, highly knowledgeable and have extensive international networks. 
Engasjerte, kunnskapsrike, med stort internasjonalt kontaktnett.
Not everyone can see their own hands saving lives, like the human rights defenders in DR Congo do. 
Ikke alle kan se at egne hender redder liv, slik menneskerettighetsforkjemperne i Kongo opplever.
Not everyone is putting their own life at risk, like Marielos in Guatemala. 
Ikke alle arbeider med livet som innsats, som Marielos fra Guatemala.
But what are the rest of us to do? 
Hva skal resten av oss gjøre?
Those of us who are not working for large, renowned human rights institutions? 
Vi som ikke jobber for store anerkjente menneskerettighetsinstitutter?
Who don’t have formal training in this field? 
Vi som ikke har studert menneskerettigheter som fag?
“Where, after all, do universal human rights begin? 
”Hvor starter egentlig de universelle menneskerettighetene?
In small places, close to home – so close and so small that they cannot be seen on any maps of the world. 
Så nært og så lite at det ikke er synlig på noe kart i verden.
Unless these rights have meaning there, they have little meaning anywhere. 
Dersom disse rettighetene ikke har noen mening der, vil de ha liten mening noe annet sted.
Universal human rights – close to your home, here in your neighbourhood. 
De universelle rettighetene, like ved ditt hjem, her i ditt lokalmiljø.
Well said. 
Godt sagt.
The 60th anniversary of the UN Universal Declaration of Human Rights: What are the dilemmas for foreign policy? 
FNs Verdenserklæring om menneskerettighetene 60 år: Dilemmaer for utenrikspolitikken?
Norwegian hydropower project under way in Turkey 
Byggestart av vannkraftverk i Tyrkia
Norwegian Prime Minster Jens Stoltenberg today met Turkish Minister of Energy Taner Yildiz. 
Statsminister Jens Stoltenberg møtte i dag Tyrkias energiminister Tanar Yildiz.
The Kargi plant will be Statkraft’s second hydropower plant in Turkey. 
Kargi kraftverket blir Statkrafts andre vannkraftverk i Tyrkia.
Norwegian Prime Minister promotes Norwegian seafood in Turkey 
Stoltenberg serverte laks i Tyrkia
The other six partner countries are Australia, Chile, Indonesia, Romania, South Africa and the UK. 
Samarbeidslandene inkluderer Australia, Chile, Indonesia, Romania, Storbritannia og Sør-Afrika.
It is now essential to create international consensus on the way forward towards nuclear disarmament. 
Det er maktpåliggende å skape internasjonal enighet om veien videre for kjernefysisk nedrustning.
The Seven-nation Initiative shows that this is possible. 
7-landssamarbeidet viser at dette er mulig å få til.
Women fighting for human rights are particularly vulnerable. 
Kvinner som kjemper for menneskerettigheter er spesielt sårbare.
Their efforts should be encouraged, not curtailed or stigmatised. 
Deres innsats bør oppmuntres, ikke begrenses eller stigmatiseres.
“Women human rights defenders risk violence, prejudice and exclusion for their courageous work. 
- Kvinnelige menneskerettighetsforkjempere risikerer vold, fordommer og utstøting for sin modige innsats.
Through this resolution, we want to contribute to their protection,” says Norway’s Foreign Minister Børge Brende. 
Gjennom denne resolusjonen ønsker vi å bidra til at de får bedre beskyttelse, sier utenriksminister Børge Brende.
Norway is coordinating the UN General Assembly’s work on the protection of human rights defenders. 
Norge koordinerer Generalforsamlingens arbeid med menneskerettighetsforkjempere.
The UN Special Rapporteur on the situation of human rights defenders, Margaret Sekaggya, has on several occasions expressed great concern for the challenging working conditions of human rights defenders. 
FNs Spesialrapportør for menneskerettighetsforkjemperes situasjon, Margaret Sekaggya, har ved flere anledninger uttrykt dyp bekymring for menneskerettighetsforkjemperes utfordrende arbeidssituasjon.
The resolution also calls on national human rights institutions, regional organizations and the UN system to take action. 
Resolusjonen oppfordrer også nasjonale menneskerettighetsinstitusjoner, regionale organisasjoner og FN-systemet til å handle.
“Creating a safe and enabling environment for human rights defenders should be a fundamental objective of any society,” says Brende. 
- Å skape et trygt miljø for menneskerettighetsforkjempere bør være et grunnleggende mål for ethvert samfunn, sier Brende.
The draft resolution was formally presented on Friday 1 November. 
Resolusjonen ble formelt lagt fram fredag 1.november.
You may read the draft resolution here. 
Resolusjonsutkastet kan du lese her.
Foreword, May 2008 
Forord (leseveiledning), mai 2008
Dear reader, 
Kjære leser,
The book’s author was Knut Frydenlund, then member of parliament and for many years Norwegian Foreign Minister. 
Forfatteren av boken var daværende stortingsrepresentant, og mangeårige utenriksminister, Knut Frydenlund.
Or, as Knut Frydenlund emphasised: ‘Foreign policy is no longer a field for the few, for the experts and some politicians. 
Eller som Frydenlund understreket: ”Utenrikspolitikk er ikke lenger et felt for de få, for ekspertene og for enkelte politikere.
It concerns everyone in their day-to-day lives. 
Den angår alle i deres daglige liv.
People must therefore be given an opportunity to become involved in foreign policy decisions.' 
Derfor må folk gis muligheter til å engasjere seg i de utenrikspolitiske avgjørelser.”
Good foreign policy can only be developed through debate. 
En god utenrikspolitikk kan bare utvikles gjennom debatt.
Openness combined with a broad dialogue is a fundamental and essential foreign policy resource. 
Åpenhet og bred dialog er en grunnleggende og nødvendig utenrikspolitisk ressurs.
Debate is a precondition for what remains one of the most important tasks of politics – to transcend current concerns and look beyond the challenges of the moment. 
Debatt er en forutsetning for det som forblir en av politikkens viktige oppgaver – å strekke seg utover det dagsaktuelle til landskapet bortenfor øyeblikkets utfordringer.
In 2006, I therefore announced that the Ministry of Foreign Affairs would instigate a project aimed at starting a broad discussion of Norwegian interests in a changed and globalised world (the Refleks project). 
I 2006 annonserte jeg derfor at Utenriksdepartementet ville igangsette et prosjekt med sikte på å få i gang en bred drøfting av norske interesser i en endret og globalisert verden (Refleksprosjektet).
We must have the courage to discuss our own interests in the world. 
Vi må våge å drøfte våre egne interesser i verden.
We have to challenge ourselves. 
Vi må utfordre oss selv.
We must dare to test whether the established tenets of foreign policy are still valid. 
Vi må våge å teste om utenrikspolitikkens etablerte svar fortsatt er gyldige.
In order to help achieve this, I have asked the Refleks project to produce an independent basis report entitled Norwegian Interests: Foreign policy for a globalised world. 
For å bidra til dette har jeg bedt Refleksprosjektet utarbeide en uavhengig grunnlagsrapport som har fått navnet Norske interesser: Utenrikspolitikk for en globalisert verden.
The authors include both experts from the Ministry of Foreign Affairs and specialists from knowledge communities outside the Ministry. 
Forfatterne er sammensatt både av ressurspersoner i Utenriksdepartementet og fagpersoner med tilhørighet i kunnskapsmiljøer utenfor departementet.
The report is aimed at everyone who is interested in Norwegian foreign policy, and the goal is to stimulate reflection and debate. 
Rapporten er rettet til alle interesserte – for refleksjon og til debatt om grunnlaget for norsk utenrikspolitikk.
The report not only touches on fields in my own area of responsibility as Foreign Minister, it also deals with areas that are the responsibility of other ministers. 
Rapporten berører ikke bare saksområder som ligger under meg som utenriksminister, også andre statsråders områder trekkes inn.
This reflects the fact that nearly all areas of society are influenced by international affairs. 
Det reflekterer at nær alle samfunnsområder i dag påvirkes av internasjonale forhold.
It contains proposals and analyses with which I would agree, but also ones which I do not share. 
Det er forslag og analyser jeg vil være enig i, men det er også analyser og forslag jeg ikke deler.
The same will apply to my colleagues in the Government. 
Det samme vil gjelde for mine regjeringskolleger.