natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In a 1907 edition of Samtiden – the renowned Norwegian periodical on political, literary and social issues – Bjørnson, a member of the first Norwegian Nobel Committee, wrote that all efforts to promote peace must begin by combating not so much war itself as the warmongering that lies behind it. 
I en utgave av Samtiden i 1907 om fredspolitikk skriver Bjørnson – som var medlem av den første nobelkomiteen for fredsprisen – at ”Alt fredsarbeid må begynne med å bekjempe – ikke så mye krigen som krigsmoralen, dens årsak”.
And, he went on, we must create a global brotherhood of peace. 
Og videre: Vi må skape ”et fredsbrorskap over hele verden”!
In the same periodical 100 years later – in 2007 – Sten Inge Jørgensen claimed in a strongly worded article entitled “Norway’s global decline” that we have cultivated a kind of global calling, and that overall, Norway’s efforts to improve the world may in reality have had a more negative than positive effect. 
I Samtiden hundre år etter – i 2007 – tar skribent og journalist Sten Inge Jørgensen i en artikkel kalt ”Norges globale nedtur”, et ”saftig” oppgjør med at vi ”har dyrket et slags ’globalt kall’” og hevder at ”i praksis er det kanskje slik at Norges bidrag til verden samlet sett er mer negativt enn positivt”!
No less! 
Intet mindre.
Norway’s role in the world has been debated for at least 100 years, and not just in Samtiden. 
Det har vært debatt om Norges rolle i verden i minst 100 år – og ikke bare i Samtiden.
This is good. 
Det er bra.
Without a lively exchange of views, we will get nowhere. 
Uten meningsbryting kommer vi ingen steder.
This is no less true for our policy on peace, reconciliation and conflict resolution – a fairly new field in terms of both content and policy, but – as we have seen – not without roots in Norwegian history. 
Det gjelder ikke minst for vår politikk for fred, forsoning og konfliktløsning – et ganske nytt satsingsfelt, faglig og politisk, men – som vi har hørt – ikke uten forankring i norsk historie.
In other words, people are engaged in Norway’s policy of engagement. 
Det er med andre ord engasjement om engasjementspolitikken.
I welcome this engagement, we need to be examined in a critical light, and it is against this backdrop that I would like to present our conflict resolution efforts and kick off a debate on the reasoning behind our policy of engagement, the form it takes, and how it is implemented. 
Det hilser jeg velkommen, vi trenger kritisk søkelys, og det er mot denne bakgrunn jeg ønsker å sette vår innsats for konfliktløsning i perspektiv og invitere til debatt om dens begrunnelse, utformingen og gjennomføringen.
Mr Henden has caught me as I look out on this. 
Fotografen fanger mitt blikk.
At the same time, I am looking into a political rear view mirror. 
Og det er også som jeg ser inn i det politiske bakspeilet.
There I see the peace agreement between northern and southern Sudan from 2005 that marked the end of several decades of brutal, deadly and destructive civil war. 
Der ser jeg fredsavtalen mellom nord og sør i Sudan fra 2005 som markerte slutten på flere tiår med brutal, drepende og ødeleggende borgerkrig.
I see a peace that Norway – together with several other actors – helped to bring about. 
Jeg ser en fred Norge – sammen med flere andre aktører – var med på å få i stand.
Not lasting, stable peace, but at least to begin with a fragile absence of war. 
Ikke varig og stabil fred – men i første omgang et skjørt fravær av krig.
I see people struggling to survive close to the limits of endurance. 
Jeg ser mennesker som strever langt ute på en yttergrense.
The highest child and maternal mortality rate in the world. 
Den høyeste barne- og mødredødeligheten i verden.
But I also see a will, an almost desperate determination to avoid ending up at war again. 
Men jeg ser også en vilje, et ganske desperat behov for ikke å havne i krig igjen.
And, taking a step further, I see Sudan as a whole – the largest country in Africa with nine neighbouring countries around it. 
Og så et skritt videre; jeg ser Sudan som enhet – Afrikas største land med ni nabostater.
With Darfur – home to humanitarian disaster – in the west. 
Med Darfur, katastrofen, i vest.
With its tensions between north and south. 
Med spenningene nord/sør.
With the Nile – representing huge resources – running through its land. 
Med Nilen – store ressurser – som renner gjennom.
With its oil deposits – some in the north, but most in the south. 
Med oljeforekomstene i nord – men mest i sør.
We can imagine the consequences not only for Africa but also for the world if this all goes wrong. 
Vi aner konsekvensene for Afrika, men også for verden, om dette går galt.
At this point in my visit, I have had talks with leaders from the north, and I am on my way to meet key players in the south. 
På dette tidspunkt under mitt besøk har jeg hatt samtaler med ledere fra nord, jeg er på vei til å møte nøkkelspillerne i sør og jeg kjenner på nervøsiteten.
Everywhere I hear that the parties want Norway to be involved – not that Norway has the key, but that Norway should be engaged. 
Hos alle jeg møter får jeg høre at partene ønsker at Norge engasjerer seg, ikke at Norge sitter med ”nøkkelen”, men at Norge må engasjere seg.
That they welcome Norway’s support of the NCP in the north and of the SPLM in the south. 
At Norge bistår NCP i nord og SPLM i sør.
Our cooperation with the UN and the AU. 
At vi spiller på lag med FN og AU, Den afrikanske union.
Our close cooperation with the other members of the troika – the US and the UK. 
At vi jobber tett med den såkalte troikaen av USA, Storbritannia og Norge.
Our willingness to share our thoroughly developed expertise in the oil sector. 
At vi deler vår grundig opparbeidede kompetanse på oljesektoren i Sudan.
Our support for the UN’s efforts. 
At vi støtter opp om FNs arbeid.
Perhaps people looking at that photograph in VG might wonder whether I am asking myself – there and then in that car – a question that is often raised in Norway: Is it worth getting involved? 
Kanskje kan vi tøye VGs bilde til å spørre – om jeg, der og da – i den bilen – tenker på det som flere tar opp i Norge: Er det verdt å engasjere seg?
Should Norway say yes to all these requests? 
Skal Norge si ja til disse forespørslene vi får?
What qualifications do we really have for this work? 
Hvilke forutsetninger har egentlig vi?
Is this where we should be focusing our attention and our resources? 
Er det riktig bruk av vår oppmerksomhet og våre ressurser?
Can we make a difference? 
Kan vi gjøre en forskjell?
These are questions I invite the panel to debate today. 
Her ligger det en invitasjon til panelet i dag.
For me, my impressions from Sudan together with the lessons learned over the last few years add up to a resounding “yes” to that question. 
For meg samler inntrykkene fra Sudan – og de siste årenes erfaringer – seg til et kraftfullt ja på det spørsmålet.
Because, knowing what suffering war causes, we should play a part where we can to prevent new wars from breaking out. 
Fordi det er riktig å bidra der vi kan, for å hindre ny krig når vi kjenner krigens lidelser.
Because the parties have clearly indicated that our contribution is welcome. 
Fordi partene har sagt klart fra om at vårt bidrag er ønsket.
Because it gives Norway a platform that makes it relevant in its dealings with other countries. 
Fordi det gir Norge en plattform av relevans i forhold til andre stater.
And because I can’t find any convincing argument for saying “no”, that this is something we should turn our backs on, that this is an area where we cannot make a difference. 
Og fordi jeg ikke finner et overbevisende argument for å si nei – at dette er noe bør vi vende ryggen til – at her kan vi ikke gjøre noen forskjell.
Against the backdrop of this introduction, this picture, let me lift my gaze from the mirror in the car driving through Sudan and present the general status of our efforts, the point of departure. 
Med denne inngangen og dette bildet – la meg ta blikket opp fra vindusspeilet – og beskrive status, grunnlinjen:
Reconciliation and peace efforts are a key area of Norwegian foreign policy. 
Arbeid for konfliktløsning og fred er en sentral del av norsk utenrikspolitikk.
Not the main issue, as I was asked on the radio today, but a key area. 
Ikke en ”hovedsak”, som jeg ble spurt om i morges på NRK Radio – men ”en sentral del”.
It is here that our policy of engagement meets our security policy. 
Her møtes engasjementspolitikken og sikkerhetspolitikken.
Here that Norway’s interests are played out in this age of globalisation. 
Her operasjonaliseres noen norske interesser i globaliseringens tidsalder.
Here that factors relevant to our neighbouring area interface with our efforts to help resolve conflicts far away – to the extent that “far away” has any meaning in today’s interconnected world. 
Her møtes hensyn til våre nærområder – og hvordan vi kan bidra til konfliktløsning langt unna oss – i den grad ”langt unna” gir noen mening i dagens sammenvevde verden.
At the same time, this is a policy area that is full of contradictions; it is sensitive and complex, and it challenges the integrity and sovereignty of vulnerable states – going right to the quick. 
Samtidig er dette et politikkfelt fylt av motsetninger, det er sensitivt og komplisert, og det utfordrer sårbare staters integritet og suverenitet – helt til hovednerven.
Therefore we don’t become engaged unless the parties ask us to. 
Derfor engasjerer vi oss bare dersom partene ber oss om det.
I don’t see that as a disadvantage. 
Jeg ser ikke det som en svakhet.
And we don’t “buy” ourselves a role either, in case anyone was wondering about that. 
Og vi ”kjøper” oss heller ikke noen rolle, om noen skulle tro det.
This is why it is so important to promote open communication and an incisive debate on Norwegian and international conflict resolution efforts. 
Derfor er det avgjørende med åpenhet og søkende debatt om norsk og internasjonal innsats for konfliktløsning.
So let me now go directly to the question posed in the title, and it is a question that is important to ask: Are the Norwegian and global conflict reconciliation efforts of any avail? 
La meg så gå direkte til spørsmålet på plakaten – og et spørsmål som dette bør reises: Hjelper norsk og global innsats for konfliktløsning?
For there are no easy answers. 
Det er ingen enkle svar.
These are extremely complex questions. 
Dette er svært komplekse sammenhenger.
It is not possible to measure achievement on an index, on a barometer or in a column of a budget. 
Vi kan ikke måle resultater på en indeks, et barometer eller i en budsjettkolonne.
But my answer is – yes, they do help, they are on the right track. 
Men mitt svar er – ja, det virker, det er et riktig spor.
And in this address I will try to explain why. 
Mitt innlegg handler om hvorfor.
There is much to indicate that more conflicts are becoming the object of peace negotiations and are resolved through talks and subsequent peace agreements than are “resolved” through a military victory on the part of one of the parties. 
Mye tyder på at stadig flere konflikter både er gjenstand for fredsforhandlinger, og avsluttes gjennom samtaler og påfølgende fredsavtaler, enn konflikter som ”løses” gjennom militær seier for den ene part.
This is a positive trend. 
Jeg mener dette er positivt.
And it behoves all who have the will and capacity to contribute to do so, so that efforts to resolve conflicts, negotiate peace agreements and maintain peace can become better and more effective. 
Og det kaller på alle med vilje og kapasitet til å bidra, slik at innsats for bileggelse av konflikter, fredsforhandlinger og sikring av freden blir bedre og mer effektiv.
It is not a matter of winning a conflict, but of resolving it. 
Det er altså ikke snakk om at noe skal vinnes – men løses.
In recent years, brokering has helped to resolve conflicts in settings as different as Aceh, Northern Ireland, Sudan, Côte d’Ivoire and Kenya. 
Mekling har de siste årene bidratt til konfliktløsning i så forskjellige sammenhenger som i Aceh, Nord-Irland, Sudan, Elfenbenskysten og Kenya.
However, it is a cause for concern – and there is much debate on this – that many peace agreements are fragile with a risk of hostilities being resumed. 
Men det er grunn til bekymring – og det er mange debatter om dette – at mange fredsavtaler er skjøre og at det er fare for tilbakefall til krig.
As many fear will be the case in Sudan. 
Slik mange frykter i Sudan.
Norway’s results have varied, but it is questionable whether it is meaningful to highlight a single conflict and measure Norway’s individual role. 
Norges ”resultatliste” er også sammensatt, i den grad det gir mening å hente ut én enkelt konflikt og måle Norges ene, avgrensede rolle.
For in most cases it is limited, and is part of a larger, broader effort together with others. 
For i de fleste sammenhenger er den avgrenset, den er en del av en større og bredere innsats av flere.
Let me give a few brief examples. 
La oss kort omtale noen eksempler:
I have said it before, and I am happy to say it again: there’s a kind of nostalgia – not least in the media – surrounding what is referred to as Norway’s “role in the Middle East”. 
Ja, jeg har sagt det før og gjentar gjerne; det hersker en slags ”nostalgi” – ikke minst i media – rundt Norges såkalte rolle i Midtøsten.
But a role of this kind is not static. 
Men ingen slik rolle er statisk.
It is formed and develops in a historical context, and there are many parties and actors involved. 
Den formes og blir til i en historisk kontekst – og det er mange involverte parter og aktører.
Work leading up to the Oslo Accords entailed facilitating talks. 
Forarbeidet til Oslo-avtalen handlet om tilrettelegging av samtaler.
That is not our role today. 
Det er ikke vår rolle i dag.
Our responsibility today – which is just as important – is to coordinate measures to promote development in the Palestinian Territory in our role as chair of the Ad Hoc Liaison Committee (AHLC) of donors to the Palestinians. 
Men vel så viktig: Vårt ansvar i dag er å samordne tiltak for økonomisk utvikling i Palestina, som leder for giverlandsgruppen AHLC.
And we make this clear. 
Og vi er tydelig på det.
This work is vital for maintaining confidence in the vision that political solutions can be found for a future peace agreement. 
Dette er avgjørende arbeid for å opprettholde troen og visjonen for politiske løsninger i enhver tenkelig fremtidig fredsavtale.
Both the Israelis and the Palestinian authorities take part in the AHLC together with the major donors. 
I AHLC er både israelere og palestinske myndigheter sammen med de ledende giverne.
This gives us continual insight that is valuable in the efforts to create peace. 
Dette gir oss samtidig fortløpende innsikt og et inntak som viser seg av verdi i forsøkene på å skape fred.
Our main message when Norwegian facilitators helped to bring about a ceasefire agreement in 2002 was that the parties had to take responsibility for a political process that would culminate in a political solution. 
Dette var vårt budskap da norske forhandlere kunne bistå med en våpenstillstandsavtale i 2002: At det var partene som måtte ta ansvaret for en politisk prosess som da åpnet seg for en politisk løsning.
They did not do so. 
Så valgte de annerledes.
There are many lessons to be learned from our engagement in Sri Lanka. 
Vi kan hente mye lærdom fra vårt engasjement på Sri Lanka.
And I would like to emphasise this. 
Det vil jeg være tydelig på.
Erik Solheim and I have announced an invitation to tender for an extensive evaluation of Norway’s engagement in the peace process, which continued over many years and under different governments. 
Erik Solheim og jeg har lagt ut for anbud en omfattende evaluering av det norske engasjementet i fredsprosessen, som pågikk i flere år, under skiftende regjeringer.
We want to know more, to gain new perspectives and see what lessons can be applied to other conflict areas. 
Vi vil vite mer, få inn flere perspektiver og se hvilke erfaringer vi kan ta med til andre konfliktområder.
Indeed, flexibility and the willingness to take risks are generally factors that are highlighted as positive characteristics of Norway’s general aid efforts as well as in our peace work. 
Ja, fleksibilitet og risikovilje er, generelt sett, faktorer som ofte trekkes frem som positive i norsk bistand, så vel som i fredsinnsats.
So back to the question I said I would answer: How exactly do we contribute – directly – to conflict resolution and peace? 
Så – igjen – til konteksten: Hva gjør vi egentlig når vi bidrar – direkte – til konfliktløsning og fred?
Or we may administer the process ourselves, act as brokers and seek to influence the parties directly. 
Eller at vi selv styrer, mekler, søker å påvirke partene direkte.
We take different approaches, use different means. 
Ulike virkemidler, ulike måter.
Firstly, we act as facilitator in certain peace processes. 
For det første – når det gjelder formelle og uformelle tilretteleggerroller i fredsprosesser:
In Sri Lanka and the Philippines, Norway has had or still has a formal facilitator role in a peace process on behalf of the parties. 
Sri Lanka og Filippinene: Her har Norge hatt eller har formelle roller på vegne av partene i en fredsprosess.
These have been extensive engagements where we have spent a great deal of time with each of the parties to help them develop their positions and thus take important steps towards resolution of the conflict. 
Omfattende engasjementer hvor tilretteleggeren – vi – har brukt mye tid med hver av partene for å utvikle posisjoner – gode skritt på veien mot en løsning av konflikten.
In several other countries, Norway is working in a more informal way – and in some cases right out of the public eye – to bring the parties to the negotiating table. 
I flere andre land arbeider Norge mer uformelt, og noen ganger helt utenfor offentlighetens søkelys, for å bringe partene til forhandlingsbordet.
Due to the continuity, expertise and strategic and financial resources associated with us, we are an attractive partner in a number of processes where other actors are playing the main role. 
Ved hjelp av kontinuitet, kompetanse og strategiske finansielle ressurser, er Norge en ettertraktet partner en rekke steder hvor andre aktører spiller hovedrollen.
The long-term nature of Norway’s policy inspires trust; we shoulder our responsibility through good times and bad and regardless of changes of government at home. 
Langsiktig norsk politikk inngir tillit, vi tar ansvar i både gode og mindre gode dager, og ved skiftende regjeringer her hjemme.
Norway funded Kofi Annan’s brokering initiative in an acute situation that arose during the conflict in Kenya after the 2007 election. 
I Kenya under konflikten etter valget i 2007, finansierte Norge Kofi Annans meklingsarbeid i en akutt situasjon.
His efforts helped to curb the violence and establish a unity government. 
Hans arbeid stagget volden og bidro til en kenyansk samlingsregjering.
Mr Annan underlined the importance of our cooperation when I met him in Kampala last week. 
Betydningen av dette samarbeidet understreket Kofi Annan da jeg møtte ham i Kampala i forrige uke.
Thirdly, we have been systematically investing in knowledge development and network-building that can we can draw on in Norwegian or Norwegian-supported conflict resolution initiatives. 
For det tredje: Vi har over flere år arbeidet systematisk for å investere i kunnskapsutvikling og nettverk som vi kan trekke på i norske eller norsk-støttede initiativer for å løse konflikter.
By providing support for and cooperating with institutions working with conflict resolution all over the world, we have increased our knowledge and improved our data and understanding of the key factors for achieving peaceful resolutions to conflicts. 
Gjennom støtte og samarbeid med institusjoner som arbeider med konfliktløsning verden over, har vi lært og bidratt til bedre data og forståelse av forutsetninger for fredelig løsning på konflikter.
Fourthly, our embassies are extensively involved in these activities. 
For det fjerde: Omfattende involvering av norske utenriksstasjoner.
They play a key role in all conflict areas where Norway is engaged. 
Disse spiller en nøkkelrolle i alle konfliktområdene Norge er engasjert.
The embassies represent the Ministry’s comparative edge. 
Stasjonene er jo UDs komparative fortrinn.
They are our ears and eyes – and our voice – in the countries concerned. 
De er våre øyne og ører – og våre stemmer – ute.
They are building up local expertise and local networks, and they continually provide information and analyses that are essential for Norway’s efforts. 
De bygger opp lokal kompetanse og lokale nettverk, og de bidrar med løpende informasjon og analyser – noe som er helt avgjørende for norsk innsats.
Fifthly, there are “silent processes”. 
For det femte: ”Stille prosesser”:
Norway is directly or indirectly involved in a number of silent processes where the aim is to provide channels for parties who do not want any publicity in connection with the talks. 
Norge er direkte eller indirekte involvert i en del stille prosesser hvor siktemålet er å få til kanaler mellom parter som ikke ønsker offentlighet rundt samtalene.
This is difficult work, and exciting enough for anyone. 
Dette er arbeidskrevende tiltak – og spennende så det holder.
Particular challenges arise in connection with risk. 
De reiser særlige utfordringer når det gjelder risiko.
And it is a dilemma – and we acknowledge this – that much of this work, which can sometimes be of great importance, cannot be made visible, and that we therefore have to consciously undercommunicate both what we are doing and what has been achieved. 
Og det er et dilemma – ja, vi erkjenner det – at mye av dette arbeidet – som i en gitt situasjon kan ha stor betydning – nettopp ikke skal synliggjøres – og at vi dermed bevisst må ”underkommunisere” både arbeidet og resultatene av denne typen arbeid.
Sixthly, there is dialogue. 
For det sjette: Dialog:
A much maligned word, and perhaps a favourite of the caricaturist? 
Et utskjelt ord – et slitt begrep – karikaturens yndling?
Because it has two antonyms: silence and monologue. 
Fordi: Dialog har to motsatser – taushet og monolog.
These are rarely preferable. 
I få sammenhenger er disse to å foretrekke.
Dialogue will always be at the heart of our contribution to conflict resolution. 
Essensen i våre bidrag til konfliktløsning vil alltid være dialog.
Informal dialogue that leads to formal negotiations. 
Uformell dialog som leder frem mot formelle forhandlinger.
Structured dialogue in negotiations between the parties. 
Strukturert dialog i forhandlinger mellom partene.
Why reward armed groups with the opportunity to take part in talks? 
Hvorfor belønne væpnede grupper med tilbud om samtaler?
Won’t ceasefires and endless diplomacy just buy time for insurgents and undemocratic regimes? 
Tjener ikke våpenhviler og endeløst diplomati bare til at opprørere og udemokratiske regimer vinner tid?
We must acknowledge these dilemmas. 
Vi må erkjenne dilemmaene.
The arguments against dialogue are valid, but they don’t take you very far. 
Argumentene er reelle, men de fører ikke særlig langt.
If we want extremists and insurgents to choose a political path – i.e. politics and not violence – then we have to give that message and keep the political channels open. 
Vil vi at ekstremister og opprørsgrupper skal velge en politisk vei – politikk og ikke vold – ja da må vi holde de politiske kanalene åpne, formidle det budskapet.
We have to stake out a clear path out of violence and into politics. 
Vi må tydeliggjøre veien ut av vold og inn i politikk.
However, this doesn’t mean that we can’t exert pressure. 
Men det betyr ikke at det ikke kan utøves press.
Open doors and sanctions. 
Åpen dør – og sanksjoner.
That is why I believe it is important to have envoys who maintain contact with Hamas in the Palestinian Territory and Hezbollah in Lebanon. 
Derfor mener jeg det er viktig at vi har utsendinger som opprettholder kontakt med Hamas i Palestina og Hizbollah i Libanon.
And I would like to add that dialogue is not a sign of weakness, acquiescence or compliance. 
Og så er det dette: Dialog er ikke svakhet, ikke ettergivenhet eller føyelighet.
Seventhly, Norway is not neutral. 
For det sjuende: Norge er ikke nøytral.