natgillin/translations-raw huggingface dataset:
We see that some of the new challenges in the north – such as those related to climate change and the environment, crime, migration and social inclusion, transport, resource management, and cross-border regional cooperation – cannot automatically be addressed in these broader frameworks, but should be dealt with by the countries that are living with these challenges and forced to respond to them. 
Vi ser at det er nye utfordringer i nord som ikke automatisk kan henvises til de bredere rammene Nato og EU, men som bør håndteres av landene som lever med og må håndtere de spørsmål jeg nevnte; klimaendringer og miljø, kriminalitet, migrasjon og inkludering, transport, ressursforvaltning, og grenseregionalt samarbeid – for å nevne noe.
The five Nordic countries constitute the core in these efforts. 
De fem nordiske landene utgjør sammen kjernen.
They add depth and relevance to our foreign policy consultations. 
Våre utenrikspolitiske konsultasjoner får økt dybde og økt relevans.
Norway, Sweden and Finland are focusing particularly on challenges in the northernmost parts of the Scandinavian Peninsula, including developments in northwestern Russia. 
Norge, Sverige og Finland vier særlig oppmerksomhet om utfordringer lengst nord på den skandinaviske halvøy, herunder forholdet til utviklingen i Nordvest-Russland.
It is interesting that defence cooperation has been an important driving force in this development. 
Det er interessant at samarbeidet på forsvarsnivå er en viktig drivkraft i denne tilnærmingen.
Finland and Sweden have engaged in such cooperation for some time. 
Finland og Sverige har hatt slikt samarbeid over tid.
Now the Norwegian, Swedish and Finnish defence authorities are exploring opportunities for closer cooperation and integration. 
Nå ser de norske, svenske og finske forsvarsmyndighetene etter rom for tettere samarbeid og integrasjon.
Given their relatively small defence systems, this makes good economic sense. 
Dette er økonomisk fornuftig for relativt sett små forsvarssystemer.
But it also opens up prospects for enhanced coordination, joint exercises and joint participation in operations. 
Men det åpner også perspektiver for mer samordning, samøving og felles deltakelse i operasjoner.
The NATO summit in April focused attention on the Alliance’s future development with regard to the security policy challenges it is facing. 
Nato-toppmøtet i april i år satte fokus på alliansens videre utvikling i forhold til de sikkerhetspolitiske utfordringer.
The summit agreed on the need to develop NATO as an organisation and to ensure that it is able to meet new challenges in relation to information security, energy security and maritime surveillance. 
Toppmøtet samlet seg om behovet for å utvikle Nato som organisasjon og være i stand til å møte nye sikkerhetsutfordringer som informasjonssikkerhet, energisikkerhet og maritim overvåkning.
In all these areas, we are giving priority to the security challenges in NATO’s neighbouring areas, including the High North. 
I alle disse sammenhengene prioriterer vi å holde fokus på sikkerhetsutfordringene i Natos nærområder, inkludert nordområdene.
However, since the mid-1990s, a great deal of attention has been focused on the enlargement of the Alliance. 
Samtidig opplever vi at utvidelsen av alliansen har hatt stor oppmerksomhet siden midten av 1990-tallet.
This has led to greater focus on other regions in Europe, and it has also been a constant source of friction with Russia. 
Dette har bidratt til økt fokus på andre regioner av Europa, og det har vært en kilde til vedvarende friksjon overfor Russland.
It is important to bear in mind that every country is free to choose its alliances, as we did in 1949. 
Det er viktig å minne om at hvert land står fritt til å velge sin egen alliansetilhørighet, slik vi gjorde det i 1949.
Russia, too, has acknowledged this. 
Det har også Russland erkjent.
The enlargements of NATO and the EU have given the new member states stability at a difficult stage of their development. 
Utvidelsene av Nato og EU har gitt de nye medlemslandene stabilitet i en krevende utviklingsperiode.
At the summit in Bucharest, Albania and Croatia were given the green light, and Macedonia will be, too, once the unresolved dispute with Greece over the country’s name has been settled. 
På toppmøtet i Bucuresti ble det gitt klarsignal til Albania og Kroatia, og til Makedonia når navnestriden med Hellas er løst.
It was also made clear that the door is open to Ukraine and Georgia. 
Videre ble det gitt entydige signaler om at døren står åpen for Ukraina og Georgia.
At the same time it is important to continue developing the cooperation between NATO and Russia. 
Samtidig er det viktig å videreutvikle samarbeidet mellom Nato og Russland.
This will require that both sides make an effort. 
Det krever innsats fra begge parter.
Talks are currently under way on how to resolve the dispute on the CFE Treaty, but little visible progress has been made. 
Det pågår samtaler om en mulig løsning på striden omkring CFE-avtalen, selv om det er få synlige fremskritt.
The building of a US missile defence shield is still being discussed with a sceptical Russia, as was confirmed during the Russian-US talks in Oslo yesterday. 
Utbyggingen av det amerikanske missilforsvarssystemet drøftes fortsatt med et skeptisk Russland, noe russisk-amerikanske samtaler her i Oslo i går bekreftet.
It is very important that the 26 members of the Alliance uphold NATO’s long tradition of compromise. 
Det er av stor betydning at alliansens 26 medlemmer holder fast ved Natos lange tradisjon med å arbeide seg frem til kompromisser.
This ability to find compromises, which has shaped the form of cooperation developed within the Alliance, was evident at the NATO summit. 
Denne evnen til kompromiss preget Nato-toppmøtet og har bidratt til utviklingen av alliansesamarbeidet.
Norway’s membership of the Alliance is based on clear security policy considerations, as is the case for many of the new NATO members. 
Norge har en klar sikkerhetspolitisk begrunnelse for sin forankring i Nato, i likhet med mange av de nye Nato-medlemmene.
At the same time, we have cooperated pragmatically with our Russian neighbour for many decades – and in recent years we have cooperated constructively, both bilaterally and at regional level, under the Barents cooperation. 
Samtidig har vi mange tiårs erfaring med pragmatisk samarbeid med vår nabo i nord – og vi har de siste årene hatt konstruktivt samarbeid med Russland, både bilateralt og regionalt gjennom Barentssamarbeidet.
Norway considers it important to bring this experience into NATO and the NATO-Russia Council. 
Alt dette er erfaringer Norge legger vekt på å ta med seg i Nato og i arbeidet i Nato-Russlandsrådet.
I would now like to shift perspective and outlook. 
La meg så skifte perspektiv og utsyn.
I began my address today by talking about the policy of engagement. 
Jeg startet redegjørelsen med å snakke om engasjementspolitikken.
There is currently an international debate on the parameters of modern policy of engagement. 
Internasjonalt pågår det en debatt om vilkårene for moderne engasjementspolitikk.
The main point that is being made is that the ability to resolve conflicts and promote development depends on the ability to use a broad range of tools and active diplomacy. 
I debatten gjøres følgende hovedpoeng: At evnen til å løse konflikter og fremme utvikling, avgjøres av evnen til å bruke et bredt sett av virkemidler og et aktivt diplomati.
The use of military force is included in this range of tools, but only as a supplement to a broader approach that emphasises political, economic, cultural and social factors. 
Bruk av militær makt inngår i registeret av virkemidler, men vil ikke være mer enn et supplement til den bredere tilnærming, der politiske, økonomiske, kulturelle og sosiale forhold tillegges vekt.
This is particularly true when the challenges we meet are as complex as they are. 
Ikke minst når utfordringene vi møter er så sammensatte.
These are difficult considerations and dilemmas. 
Dette er krevende avveininger og dilemmaer.
The recent natural disasters in Asia have revealed striking differences in the ways China and Burma have dealt with the crises. 
De siste ukene har naturkatastrofene i Asia vist slående forskjeller på Kinas og Burmas håndtering av krisene.
Burma’s refusal to accept assistance so far has shown just how dire such situations can become. 
Burmas avvisning av assistanse til nå har kastet et uhyggelig lys over slike situasjoner.
The humanitarian disaster in Burma once more raises the question of how we can persuade the regime to open up the country. 
Den humanitære katastrofen i Burma stiller igjen spørsmålet; hvordan kan vi påvirke landets regime til å åpne opp?
In the phase immediately following the disaster, Norway has concentrated on how we can best strengthen relief efforts on the ground. 
Fra norsk side har vi i den første fasen etter katastrofen konsentrert oss om hva som best kunne styrke hjelpearbeidet på bakken.
We have sought to get neighbouring countries in the region to use their channels into Burma. 
Vi har forsøkt å engasjere naboland i regionen til å bruke sine kanaler inn til Burma.
The aim is to encourage the military regime to allow foreign relief aid into the country and establish a dialogue. 
Målet er å påvirke militærregimet til å åpne opp for en utenlandsk nødhjelpsbistand og få i stand en dialog.
In the past few days there have been signs that the regime has opened the door a crack. 
De siste dagene har det vært tegn til at regimet åpner døren på gløtt.
We must take advantage of this opportunity. 
Den muligheten må vi benytte.
This is why State Secretary Raymond Johansen is travelling to Burma today to take part in meetings on the situation in the country and the status of the emergency relief effort. 
Derfor reiser statssekretær Raymond Johansen til Burma i dag for å delta på møter om situasjonen i landet og om utviklingen i nødhjelpsarbeidet.
The UN Secretary-General will also participate in these meetings. 
Her vil også FNs generalsekretær delta.
Hopefully State Secretary Johansen’s trip will give him an opportunity to get a first-hand impression of the situation in the flood-affected parts of the country and establish contacts with the regime. 
Reisen vil forhåpentligvis gi mulighet for å skaffe seg et førstehåndsinntrykk av situasjonen i de flomrammede delene av landet og til å knytte kontakter med regimet.
It will always be unacceptable to reward regimes or groups that violate established international norms. 
Det vil alltid være uakseptabelt å skulle premiere regimer eller grupperinger som bryter etablerte internasjonale normer.
At the same time, experience shows that if anything, isolation and sanctions tend to strengthen those in power and fuel more extreme attitudes and policies. 
Samtidig viser mange erfaringer at isolasjon og sanksjoner snarere kan styrke makthaverne og presse frem mer ekstreme holdninger og mer ekstrem politikk.
This is the dilemma. 
Det er dilemmaet.
This discussion is also relevant in relation to the war on terror, which was launched on 11 September 2001 following the warlike attacks on the US, which led the US to invoke its legitimate right to defend itself. 
Denne diskusjonen får også betydning i forhold til krigen mot terror, som ble lansert 11. september 2001 etter de krigsliknende angrepene mot USA, og som utløste USAs legitime rett til selvforsvar.
Since then, the logic of war has been the dominant paradigm. 
Siden har krigsbegrepet vært et dominerende paradigme.
This has influenced the international debate on how to resolve conflicts and prevent war. 
Det har blant annet bidratt til å endre den internasjonale debatten om hvordan vi løser konflikter og forebygger krig.
And it has reduced the scope for pursuing a policy of engagement and using political tools in the fight against terrorism. 
Og det har redusert rommet for engasjementspolitikk og bruken av politiske verktøy i kampen mot terrorhandlinger.
Terrorism, Mr President, can neither be accepted nor tolerated. 
Terrorisme, President, kan verken aksepteres eller tolereres.
Those who commit acts of terrorism must be apprehended, arrested and brought to justice. 
De som begår terrorhandlinger må nedkjempes, arresteres og stilles til ansvar.
Attacks on civilians challenge the fundamental responsibility of all states to protect their people. 
Angrep mot sivile utfordrer enhver stats grunnleggende ansvar for å beskytte sine innbyggere.
We must be entitled to defend ourselves, if necessary by military means. 
Vi må ha rett til å forsvare oss, og om nødvendig med militære midler.
However, there is also growing awareness that this is not enough. 
Men det er også en økende erkjennelse av at dette ikke er tilstrekkelig.
A broader approach is needed. 
Det må en bredere tilnærming til.
The UN’s global strategy against terrorism focuses precisely on viewing long-term efforts and short-term use of force in relation to each other. 
FNs globale strategi mot terrorisme legger nettopp vekt på å se langsiktig arbeid og bekjempelse på kort sikt i sammenheng.
That is to say, an approach where efforts to strengthen the rule of law are just as important as the prosecution of terrorists. 
- En tilnærming der arbeidet for å styrke rettsstaten er like viktig som arbeidet for rettslig forfølgelse av terrorister.
Norway is taking part in the implementation of this strategy, in cooperation with the UN, individual countries and regional organisations. 
Norge bidrar til oppfølging av denne strategien, både i samarbeid med FN, med enkeltland og regionale organisasjoner.
Afghanistan illustrates that a military approach alone is not sufficient in the fight against terrorism. 
Og at militær tilnærming til bekjempelse av terrorisme ikke er nok, President, det ser vi i Afghanistan.
The task of stabilising Afghanistan and ensuring reconstruction and development cannot be reduced to a military campaign against insurgent groups. 
Oppgaven med å stabilisere Afghanistan og sikre landet gjenoppbygging og utvikling, kan ikke reduseres til militært å nedkjempe opprørsgruppene.
We need to show firm resolve, also in military terms. 
De må møtes med fasthet, også militært.
But Afghanistan’s future cannot be safeguarded by military means alone. 
Men Afghanistans fremtid kan ikke vinnes militært.
And the country’s complex problems – both internally and in relation to its neighbours – cannot be solved in the context of the fight against international terrorism. 
Afghanistans komplekse problemer – internt og med naboland – kan ikke løses som en del av kampen mot internasjonal terrorisme.
They cannot be reduced to that. 
De kan ikke reduseres til det.
Progress can only be made through a combination of improved security, development and national reconciliation. 
Fremgang kan bare skje ved en kombinasjon av økt sikkerhet, utvikling og nasjonal forsoning.
President Karzai has repeatedly advocated broad political reconciliation that includes various groups in the country. 
President Karzai har ved gjentatte anledninger tatt til orde for en bred politisk forsoning som inkluderer ulike grupper i landet.
Similar viewpoints are now being put forward by some of the opposition, and it looks as though this will be a key issue in the Afghan elections next year. 
Dette tegner til å bli en sentral problemstilling i de afghanske valgene neste år.
Reconciliation will, not least, be important for enabling the elections to be held. 
Forsoning vil ikke minst bli viktig for å kunne gjennomføre valgene.
And reconciliation must be the work of the Afghan people themselves. 
Men forsoningen må være afghanernes eget verk.
At the NATO summit, there was considerable emphasis on the need to use a broad range of tools in the international efforts in Afghanistan. 
Natos toppmøte la stor vekt på at et bredt sett av virkemidler er nødvendig for den internasjonale innsatsen i Afghanistan.
This is an approach that Norway actively supports. 
Dette er en linje Norge arbeidet for og støtter aktivt.
A political development strategy is currently being drawn up, which will follow up Afghan priorities identified at the Afghan donor conference in Paris in June. 
Nå pågår arbeidet med en politisk utviklingsplan som skal følge opp afghanske prioriteringer under Afghanistan-konferansen i Paris i juni.
Political dialogue can be at its most challenging when it involves actors such as political, social or religious groups. 
Utfordringen knyttet til politisk dialog oppstår ikke minst i møte med aktører som politiske, sosiale og religiøse grupperinger.
For states remain the main actors in foreign policy, and states are accustomed to relating to other states. 
For i utenrikspolitikken er statene fortsatt hovedaktører, og statene er trenet til å forholde seg til stater.
It is far more difficult to relate to groups. 
Det er langt mer krevende å forholde seg til grupperinger.
Several groups, such as the Tamil Tigers in Sri Lanka, and Hamas and Hezbollah in the Middle East, are included on international terrorist lists and excluded from political networks. 
Flere av dem – som tigrene på Sri Lanka, som Hamas og Hizbollah i Midtøsten, er ført opp på internasjonale terrorlister og stengt ute fra politiske kontaktnett.
But does this undermine their position? 
Men betyr det at de blir svekket?
Or cause them to lose influence and support? 
At de mister innflytelse og oppslutning?
These are questions we must venture to ask. 
Disse spørsmål må vi våge å stille.
The Middle East provides a number of examples. 
Midtøsten gir en rekke eksempler.
Norway supported the Palestinian President, Mahmoud Abbas, in his efforts to form a national unity government that included 90% of the groups in the democratically elected assembly. 
Norge støttet palestinernes president Abbas i hans bestrebelser på å danne en samlingsregjering som samlet over 90 % av grupperingene i den folkevalgte forsamlingen.
His view was that this approach would engage Hamas and oblige them to choose a political path. 
Hans tilnærming var at dette ville engasjere og forplikte Hamas til å velge den politiske veien.
He believed that this would put pressure on the movement and create a division between moderate and extremist elements. 
Det ville legge press på bevegelsen og skille mellom moderate og ekstreme elementer.
Thus Palestinians themselves must bear the brunt of the responsibility for the collapse of the unity government. 
Så må palestinerne må selv, President, bære et hovedansvar for at denne samlingsregjeringen brøt sammen.
But the international community must also accept its share. 
Men det internasjonale samfunnet må også ta sin del av ansvaret.
The boycott was upheld. 
Boikotten ble opprettholdt.
The government remained isolated. 
Regjeringen ble fortsatt isolert.
Those who ventured to take the political path had little to show for it. 
De som tok sjansen på å gå den politiske veien, fikk lite å vise til.
Today the situation is even more serious. 
I dag er situasjonen enda mer alvorlig.
The Palestinians are divided. 
Palestinerne er delt.
Gaza is isolated in a humanitarian crisis. 
Gaza er isolert i en humanitær krise.
Israel is being hit by extremists’ rockets and is responding with military action. 
Israel rammes av ekstremistenes raketter og svarer med militære reaksjoner.
Violence breeds violence, and causes civilian suffering on both sides. 
Vold som avler vold rammer sivile på begge sider.
Tensions are rising in Lebanon. 
Spenningen stiger i Libanon.
Iran’s influence is growing. 
Irans innflytelse øker.
Negotiations between Israel and the Palestinians are taking place – and they have our active support – but frustration on the ground is growing. 
Forhandlingene mellom Israel og palestinerne pågår – og de har vår aktive støtte – men frustrasjonen på bakken øker.
It will be difficult to secure peace unless key actors are made accountable and are brought into the political process. 
Det blir krevende å trygge freden om ikke de sentrale aktørene ansvarliggjøres og trekkes inn i den politiske prosessen.
The strong US engagement in facilitating a peace settlement is an important contribution in this complex and difficult situation. 
Det sterke amerikanske engasjementet for å legge til rette for en fredsløsning er et viktig bidrag i denne uoversiktlige og vanskelige situasjonen.
The Americans came in late – but forcefully. 
Amerikanerne kom sent – men kraftfullt.
Norway is also supporting the important work being done by the international Middle East Quartet Representative, Tony Blair, to lay the groundwork for greater movement of people and goods and more economic activity in the region. 
På samme måte støtter Norge det viktige arbeidet som den internasjonale Midtøsten-kvartettens utsending Tony Blair gjør for å legge et grunnlag for økt ferdsel og økt økonomisk virksomhet i området.
Nonetheless, I believe the following needs to be stated clearly today: The parties’ declared aim is a two-state solution, and it has the support of the world community. 
Jeg tror vi i dag likevel må si det klart: Tostatsløsningen er partenes erklærte mål og det har verdenssamfunnets støtte.
But it requires taking measurable steps towards this aim. 
Men det krever at det tas målbare skritt mot dette målet.
If the situation on the ground continues to deteriorate, the vision of a two-state solution will be in real danger. 
Om utviklingen på bakken fortsetter å gå i negativ retning, setter det visjonen om tostatsløsningen i reell fare.
The promotion of human rights is also in Norway’s interests. 
Innsats for menneskerettighetene er også i Norges interesse.
Engagement in efforts to strengthen human rights is one of our most effective means of preventing conflict and promoting development. 
Engasjement for å styrke menneskerettighetene er blant våre mest effektive virkemidler for å forebygge konflikt og fremme utvikling.
In the long-term, it is only countries that respect fundamental human rights that will be able to help create a stable international legal order that will benefit both Norway and other countries. 
Bare land som respekterer grunnleggende menneskerettigheter kan over tid bidra til den stabile internasjonale rettsorden som Norge og andre land er tjent med.
This year is the 60th anniversary of the Universal Declaration of Human Rights, and the progress made in this field must be viewed as one of the most important results achieved through international cooperation since it was adopted. 
Verdenserklæringen om menneskerettighetene er 60 år i år, og utviklingen på dette feltet må regnes som et av de viktigste resultatene av alt internasjonalt samarbeid i løpet av disse årene.
Human rights have won a key position on the agenda. 
Menneskerettighetene har sikret seg en sentral dagsordenmakt.
Today, almost all states claim to be founded on respect for universal human rights. 
Nesten alle stater hevder i dag å bygge på respekt for de universelle menneskerettighetene.
An influential, independent and highly competent civil society has developed, which calls attention to human rights violations, greatly aided by the media and information technology. 
Det er vokst frem et innflytelsesrikt og høyt kompetent og uavhengig sivilsamfunn som påtaler menneskerettighetsbrudd.
This enables the whole world to take part and become involved – in real time. 
Dette er godt hjulpet av mediene og en informasjonsteknologi som gjør verden delaktig og engasjert – samtidig.
However, the reality on the ground is far more demanding. 
Likevel er virkeligheten langt mer krevende.
Amnesty International has documented serious human rights violations in the majority of the countries in the world. 
Amnesty International dokumenterer at det forekommer alvorlige brudd på menneskerettighetene i et flertall av verdens land.
The disparity between obligations and realities is striking. 
Spriket mellom forpliktelser og realiteter er slående.
Earlier this year the US think tank Freedom House reported the first signs since 1994 that democratic values are on the wane and that authoritarian forms of government are winning ground. 
Tidligere i år rapporterte den amerikanske tenketanken Freedom House om de første tegn siden 1994 til at demokratiske verdier er i tilbakegang, og at autoritære styresett vinner frem.