natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is a common breeding species on islands and coastal mainland areas in both the North Pacific and North Atlantic south to 50 °N, as well as in the High Arctic.
Den er en vanlig hekkefugl på øyer og langs fastlandet både i det nordlige Stillehavet og i det nordlige Atlanterhavet sør til 50 °N, så vel som i Arktis.
The arctic tern is common along the coast of most of Svalbard, and it is found in greatest numbers on the western and northern parts of Spitsbergen.
På Svalbard er rødnebbternene vanlige langs kysten over det meste av øygruppen, men de er mest tallrike langs vest- og nordkysten av Spitsbergen.
It breeds either as single pairs or, more commonly, in colonies of up to several hundred pairs.
De kan hekke som enkeltpar, men oftest i kolonier på opp til flere hundre par.
Many arctic terns spend winter in the pack ice of the Antarctic Ocean, but some probably remain in waters off western and southern Africa.
Mange rødnebbterner tilbringer vinteren i pakkisen i Sørishavet, men deler av bestanden overvintrer trolig også i farvannene utenfor kysten av Vest- og Sør-Afrika.
Travelling this long distance twice a year, and in addition undertaking extensive movements in the Antarctic Ocean during the austral summer, means that the arctic tern has the longest migration of all birds.
Rødnebbternen er den fuglarten som har den lengste trekkruten.
It returns to Svalbard in the last days of May or at the beginning of June and leaves again between the end of August and the middle of September.
Fuglene vender tilbake til Svalbard i slutten av mai eller begynnelsen av juni, og de fleste forlater øygruppen igjen i slutten av august til midten av september.
The arctic tern nests on beaches, on the tundra close to the sea, and on islets and skerries along the coast within the Arctic, where they are generally safe from terrestrial predators.
Rødnebbternene hekker på strender, på tundra nær sjøen og på øyer og holmer, hvor arten er relativt trygg for landpredatorer.
They occupy near-shore waters as well as being pelagic outside the breeding season.
Utenfor hekkesesongen oppholder de seg både langs kysten og i åpent hav.
The main food of the arctic tern is small fish (predominantly polar cod), crustaceans, polychaetes and insects caught near the water surface.
De livnærer seg hovedsakelig av små fisk, særlig polartorsk, krepsdyr, børstemarker og insekter som fanges nær vannoverflaten.
The arctic fox, glaucous gull and arctic skua are important predators of arctic tern eggs and chicks and may have significant impacts on local breeding success.
Fjellrev, isbjørn, polarmåke og tyvjo er viktige predatorer av egg og unger fra rødnebbternen, og lokalt kan de påvirke hekkesuksessen betydelig.
The one or two (occasionally three) eggs are olive-brown with brown-black streaks and blotches.
Normal kullstørrelse er to egg, men ett og tre egg forekommer.
The eggs are incubated by both sexes for 21–22 days.
Begge kjønn ruger eggene i 21–23 døgn.
Arctic terns become sexually mature at three or four years of age.
Rødnebbternene blir kjønnsmodne i en alder av tre til fire år.
Like other seabird species, they have long lives.
I likhet med andre sjøfuglarter lever de lenge.
The proportion of the population attempting to breed also seems to vary from year to year, probably depending on food availability.
Andelen av bestanden som hekker ser også ut til å variere betydelig fra år til år, trolig styrt av næringstilgangen.
There is little information concerning the current population trend, but it is thought to be stable over recent decades.
Lite er kjent om bestandsutviklingen på Svalbard, men det er grunn til å tro at den har vært relativt stabil de siste tiårene.
Arctic tern in flight, Svalbard.
Rødnebbterne i flukt, Svalbard.
The collective extent of these lakes, whose existence was deduced from satellite data, would have put them among Antarctica’s largest, second only to Lake Vostok.
Nå viser bakkebasert isradardata at innsjøene, som ligger under 3,5 km tykk is, er betraktelig mindre enn først antatt.
The radar sled where Kirsty sat monitoring radar data as it was collected during the traverse.
Radarsleden som forskere satt i mens de kjørte over Recoveryisen i Antarktis.
Photo: Kirsty Langley / Norwegian Polar Institute
Foto: Kirsty Langley / Norsk Polarinstitutt
Antarctica, Glaciers, Oceanography, Scientific research
Antarktis, Isbreer, Oseanografi, Forskning
The Atlantic puffin is a medium-sized alcid that is easily recognized by its large and colourful bill.
Lunden, også kalt lundefugl, er en mellomstor alkefugl som lett kjennes igjen på sitt store og fargerike nebb.
It breeds on both sides of the North Atlantic, and in Europe, the vast majority of puffins breed along the Atlantic Ocean.
I Europa hekker hoveddelen av bestanden langs kysten av Atlanterhavet.
Atlantic puffin.
Lunde.
Photo: Hallvard Strøm / Norwegian Polar Institute
Foto: Hallvard Strøm / Norsk Polarinstitutt
Atlantic puffin in other languages
Lunde på flere språk
Fratercula arctica
Fratercula arctica
Lunde
Atlantic puffin
Papageitaucher
Papageitaucher
Macareux moine
Macareux moine
The Atlantic puffin is a small, stocky auk which has a unique appearance with its large head and colourful bill.
Lunden er en mellomstor alkefugl som lett kjennes på sitt store og fargerike nebb.
Male and female puffins have a similar appearance.
Den blir 26–29 cm lang og veier 310–550 g.
Adult birds are approximately 30 cm in length and weigh 320–550 g.
Kjønnene er like.
In breeding plumage the puffin’s crown, neck and upper-parts are black, whereas the belly and sides are white.
Lundens oversiden er svart, mens undersiden er hvit.
Juvenile birds resemble the adults in winter plumage, but the neck is greyer and the bill is smaller and dully coloured a grey-brown.
Ungfuglene likner de voksne i vinterdrakt, men de har spinklere og mørkere nebb.
The Atlantic puffin breeds on both sides of the North Atlantic from the north-eastern parts of North America and Britanny in the south to Greenland, Svalbard and Novaya Zemlya in the north.
Arten hekker på begge sider av det nordlige Atlanterhavet fra østkysten av Nord-Amerika og de britiske øyer i sør til Grønland, Svalbard og Novaja Semlja (Russland) i nord.
In Europe, the vast majority of puffins breed along the Atlantic Ocean and Norwegian Sea.
I Europa hekker hoveddelen av bestanden langs kysten av Atlanterhavet og Norskehavet.
Less than 1 % of the population breeds in the high-Arctic marine zone.
Mindre en 1 % av bestanden forekommer i den høy-arktiske delen av utbredelsesområdet.
In Svalbard, the Atlantic puffin breeds on Bjørnøya and along the western coast of Spitsbergen, especially in the north (north to Sjuøyane).
På Svalbard hekker lundene på Bjørnøya og langs vestkysten av Spitsbergen, særlig i nord (nord til Sjuøyane).
A few scattered colonies also occur in the eastern part of the archipelago, including Hopen.
Den forekommer også i noen spredte kolonier i de østlige delene av øygruppen, inkludert Hopen.
A total of 50 colonies are known in Svalbard.
Til sammen er det registrert 50 kolonier/hekkeområder på Svalbard.
The wintering area of the Svalbard population is not known, but many birds probably winter in the Barents Sea and further to the south in the northeast Atlantic.
Overvintringsområdene til lundene på Svalbard er ikke kjent, men mange fugler overvintrer trolig i Barentshavet og videre sørover i det nordøstlige Atlanterhavet.
Their arrival and departure dates from Svalbard are not precisely known, but in some parts of the archipelago they arrive in early or mid May and are still present in significant numbers long after most of the other auks have departed.
Vi vet ikke med sikkerhet når lunden ankommer og forlater Svalbard, men i noen deler av øygruppen ankommer den i første halvdel av mai og er fortsatt til stede i betydelig antall lenge etter at de andre alkefuglene har forlatt øygruppen.
On Spitsbergen adults have been observed feeding chicks in the last week of September.
På Spitsbergen har voksne fugler blitt observert mens de har fôret unger i siste uken av september.
In north Norway, the Atlantic puffin usually arrives at the breeding site in late March or early April
I Nord-Norge ankommer lundene hekkeplassene sent i mars eller tidlig i april.
Colony of Atlantic puffins in Svalbard.
Koloni med lundefugl på Svalbard.
The Atlantic puffin is a highly colonial species with pairs typically nesting in underground burrows that are dug in grass-covered soil on offshore islands.
Lunden er en typisk kolonihekker som graver ut reiret i gressbevokst jord på større øyer og holmer.
Where such habitat is in short supply, like in Svalbard (due to lack of soil or, where soil is present, permafrost), puffins nest in rock crevices and in holes among stones.
Der hvor jord mangler, slik som på Svalbard (enten mangel på jord eller på grunn av permafrost), hekker arten i sprekker og hulrom i bergvegger eller mellom steiner.
In temperate and low arctic areas, the Atlantic puffin sometimes forms very large colonies.
I lav-arktiske og tempererte områder kan lundene forekomme i svært store kolonier.
On Spitsbergen, most colonies consist of scattered pairs breeding on steep cliffs that are usually dominated by Brünnich’s guillemots and black-legged kittiwakes.
På Svalbard består de fleste koloniene av mer eller mindre spredte par i bratte klippevegger hvor arten hekker sammen med havhest, krykkje, og polarlomvi.
Some of the largest colonies are located in Sjuøyane in scree areas (areas of loose rock).
Noen av de største koloniene finnes på Sjuøyane.
The Atlantic puffin feeds mainly on small schooling fish.
Lundene livnærer seg hovedsakelig av små stimfisk.
Even in the breeding season most puffins search for food in offshore, pelagic waters.
Fuglene leter hovedsakelig etter mat i åpent hav.
Little is known about the general breeding biology of the Atlantic puffin in Svalbard.
Lite er kjent om lundenes hekkebiologi på Svalbard.
The fledging period varies from 5–10 weeks depending on the food supply.
God næringstilgang gir rask vekst og kort tid i reirhulen.
The Alantic puffin is sexually mature when it is three or four years old, but the age at the first breeding is usually between five to eight years.
Lundene blir normalt kjønnsmodne når de er tre til fire år gamle, men de hekker likevel sjelden før de er fire til fem år.
Adult survival is high, with most estimates of survivorship in the range of 90–95 %.
Voksenoverlevelsen er høy hos lunden, noe som gir en høy levealder.
Thus, many birds reach a considerable age (over 40 years).
Høyeste kjente alder for en fugl merket i Norge er 41 år.
After the razorbill, which only nests in low numbers on Bjørnøya and some few colonies on the west coast of Spitsbergen, the Atlantic puffin is the least numerous of Svalbard's alcids.
Etter alke, som kun hekker fåtallig på Bjørnøya og noen få steder på vestkysten av Spitsbergen, er lunden den minst tallrike av alkefuglene på Svalbard.
Because there are so few Atlantic puffins in Svalbard, and because they nest in inaccessible places, few studies have been conducted on this species on the archipelago.
På grunn av at de er få og hekker vanskelig tilgjengelig, er det utført få studier av lunde på øygruppen.
The total population in Svalbard is probably about 10,000 pairs, although no detailed census has been made.
Hekkebestanden på Svalbard er trolig i størrelsesorden 10 000 par, men ingen detaljert kartlegging foreligger.
No information is available about the status of the population.
Bestandsutviklingen er ikke kjent.
There are, however, no indications that the Svalbard population has declined over the last decades to the same degree as some puffin populations in northern Norway.
Det er imidlertid ingenting som tyder på at Svalbardbestanden har gått tilsvarende tilbake, som hekkebestanden av lunde langs kysten av Nordland og Troms.
The decline in northern Norway is probably associated with the collapse in the herring stock, which is not an important food species for puffins in the Svalbard area.
Nedgangen her skyldes trolig sammenbruddet i bestanden av sild, en art som ikke er viktig mat for lundene på Svalbard.
Barnacle goose.
Hvitkinngås.
Photo: Tore Nordstad / Norwegian Polar Institute
Foto: Tore Nordstad / Norsk Polarinstitutt
Barnacle goose in other languages
Hvitkinngås på flere språk
Hvitkinngås
Barnacle goose
Nonnengans
Nonnengans
Bernache nonnette
Bernache nonnette
They have a yellow-white head that has a black crown.
Hodet er hvitaktig med svart isse.
The neck and breast are black; the belly is white with grey mottling along the sides.
Halsen og brystet er svart, mens undersiden er sølvhvit.
The bill and legs are black.
Oversiden er grå med svarte og hvite bånd.
Their call is a repeated single-tone barking.
Lyden er gjentatte, skingrende og enstavede «ka».
The birds from Greenland winter in Ireland and in the western parts of Scotland, whereas the Svalbard birds spend the winter in the Solway Firth between England and Scotland.
Fuglene fra Grønland overvintrer i Irland og i de vestlige delene av Skottland, mens Svalbardbestanden tilbringer vinteren i Solway Firth på grensen mellom England og Skottland.
The eastern population winters along the western coasts of Germany and the Netherlands.
Den østlige populasjonen overvintrer langs vestkysten av Tyskland og Nederland.
The Svalbard barnacle goose is indistinguishable morphologically from birds in the other populations, but is geographically isolated.
På Svalbard hekker hvitkinngåsa langs vestkysten av Spitsbergen og på Tusenøyane.
In Svalbard, the barnacle goose breeds on the western coast of Spitsbergen and within Tusenøyane south of Edgeøya.
Vårtrekket starter i april eller i begynnelsen av mai, da fuglene forlater Solway Firth og forflytter seg til Helgelandskysten i Nordland.
Most barnacle geese breed in colonies on small islands, but some pairs also breed on cliffs on Spitsbergen.
I siste halvdel av mai fortsetter trekket til hekkeområdene på Svalbard.
The spring migration starts in April or early May, when the geese leave Solway Firth and head for Helgeland on the western coast of mainland Norway.
Større ansamlinger av gjess kan observeres på gunstige lokaliteter på vestkysten av Spitsbergen i år hvor gjessene må vente på at hekkeplassen skal bli bar for snø.
In late August or early September the autumn migration starts.
Høsttrekket starter i slutten av august eller begynnelsen av september.
Some birds probably migrate directly from Spitsbergen to the Solway Firth.
Det er grunn til å tro at enkelte fugler trekker direkte fra Spitsbergen til overvintringsområdene i Solway Firth.
Barnacle geese breed on rocky ledges on cliffs, on skerries and on small rocks surrounded by water, as well as on grassy islets near the sea, but occasionally they can be found nesting several kilometres inland.
Hvitkinngåsa hekker på mindre øyer, holmer og skjær ute ved kysten, men også på hyller og avsatser i fjellskråninger eller klippevegger.
After hatching, the families leave the nesting islands and swim to the mainland to forage on the lush vegetation near tundra ponds.
Etter klekking forlater de fleste familiegruppene hekkeholmene og svømmer inn til fastlandet og beiter på rik vegetasjon rundt mindre tjern og pytter.
In Svalbard the breeding and brood-rearing sites are normally 5–25 kilometres apart.
På Svalbard er det ofte en avstand på fem til 25 kilometer mellom hekke- og oppvekstområdene.
The adults moult after nesting.
De voksne fuglene feller fjærene etter endt hekking.
At this time they cannot fly so they seek protection from predators on tundra lakes and at sea.
På grunn av manglende flygeevne i denne perioden søker de ofte tilhold i innsjøer eller på havet.
The gathering sites are located in the southern part of the archipelago in Svalbard.
Disse oppsamlingsplassene ligger hovedsakelig i de vestlige delene av Spitsbergen.
Barnacle geese eat a wide variety of plants.
Hvitkinngjessene utnytter et vidt spekter av planter.
When they reach the breeding sites they forage on snow-free patches, where the birds eat roots and mosses.
Når de ankommer hekkeplassene om våren beiter de særlig mose og røtter på de snøfrie flekkene.
Later in the summer grasses and sedges dominate the diet, together with a variety of herbs and horsetails.
Videre ut over sommeren dominerer gress og starr dietten, sammen med ulike karplanter.
During the autumn, when they stage-up on Bjørnøya, grassy habitats are used.
Om høsten under rastingen på Bjørnøya beiter de på gressbevokste områder langs kysten av øya.
In their wintering areas they forage within salt-marshes, but also feed on agricultural pasture land.
I overvintringsområdene har hvitkinngjessene tilhold på ulike typer strandenger og i jordbruksland.
Barnacle goose.
Hvitkinngås med rede i forgrunnen.
Photo: Geir Wing Gabrielsen / Norwegian Polar Institute
Foto: Geir Wing Gabrielsen / Norsk Polarinstitutt
Barnacle geese nest in quite closely packed colonies, often sharing the areas with the common eider.
På Svalbard hekker hvitkinngåsa ofte i kolonier sammen med ærfugl.
The timing of nest establishment and egg laying varies from year to year according to snow conditions.
Etableringen av reiret og tidspunktet for eggleggingen varierer fra år til år avhengig av snøsmeltingen.
The nest is a shallow depression that is lined with plant material and down, the outer rim of the nest is elevated.
Reiret bygges av begge kjønn, og det er en grunn fordypning som er fôret med plantedeler og dun.
Only the female incubates.
Bare hunnen ruger.
They are fledged after 40–45 days.
De er flygedyktige etter 40–45 døgn.
The families remain together through the winter and until the spring migration.
Ungene holder sammen med foreldrene til vårtrekket påfølgende år.
Barnacle geese are normally sexually mature at three years of age.
Hvitkinngåsa blir normalt kjønnsmoden ved tre-årsalderen.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is 24 years.
Høyeste kjente levealder på Svalbard er 24 år.
The Svalbard population of barnacle geese has increased dramatically since the end of the 1940s, when it was estimated that there were only a few hundred individuals left.
Bestanden av hvitkinngås på Svalbard har vokst kraftig siden slutten av 1940-årene, da bestanden trolig ikke talte mer enn noen hundre individer.
Many new colonies have been established, and the colonies that survived the earlier hunting pressure at both ends of their migration route have all increased dramatically.
Siden den tid har mange nye kolonier blitt etablert, og de koloniene som overlevde det harde jaktpresset både på Svalbard og i overvintringsområdene har vokst kraftig.
The barnacle goose colonized Kongsfjorden in the 1980s.
Arten koloniserte Kongsfjorden i 1980-årene.
In 2004/2005 counts in the wintering area gave a total estimate of 26,500 individuals.
Tellinger i overvintringsområdene i 2012 ga en totalbestand på 31 500 individer.
The Svalbard barnacle goose population is one of the most studied populations of migratory geese in the world.
Hvitkinngjessene på Svalbard er trolig den best studerte trekkende gåsebestand i verden.
Some research programmes working with these geese have been on-going for more than three decades.
Flere av forskningsprogrammene har pågått i mer enn 30 år.
Black guillemot in other languages
Teist på flere språk
Cepphus grylle
Cepphus grylle
Teist
Black guillemot
Gryllteiste
Gryllteiste
Guillemot á miroir
Guillemot à miroir
Adult birds are approximately 34 cm long and weigh 350–450 g.
Teisten flyr med raske, svirrende vingeslag like over havoverflaten.
The winter plumage is predominantly white on the head, neck and under-parts, while there are black and white bars across the crown, neck, back and flanks.
I vinterdrakt blir teisten svart og hvit på oversiden (i varierende grad) og hvit på undersiden.
The black guillemot has a nearly circumpolar distribution from the Canadian Arctic via Greenland and Iceland to the British Isles and the Scandinavian coastline (including the Bay of Bothnia) through to the Russian Arctic where it breeds along the whole coastline.
Teisten har en tilnærmet sirkumpolar utbredelse fra den arktiske delen av Canada via Grønland og Island til de britiske øyer, kysten av Skandinavia (inkl.
In Svalbard, the black guillemot is a common breeding bird in all parts of the archipelago.
På Svalbard er teisten en vanlig hekkefugl over hele øygruppen.
It breeds in small, scattered, loose colonies along the coast and on islands, but single nests are also found up to several kilometres inland.
Den hekker i små, spredte kolonier langs kysten og på øyer, men enkeltreir kan også ligge flere kilometer inne i landet.
The number of black guillemots in coastal waters around Svalbard increases in March and April and decreases once again in late autumn.
Antall teist i kystområdene rundt Svalbard øker i mars–april, og avtar igjen sent på høsten.
The black guillemot is associated with inshore waters during the breeding season, more so than the other auks.
Arten er sterkere knyttet til kystnære farvann i hekkesesongen enn de andre alkefuglene.
They also nest in association with other seabird species in some areas.
Når områdene langs kysten fryser til vinterstid, søker teisten næring langs iskanten og i isråker.
The black guillemot feeds on fish and crustaceans.
Teisten lever av ulike typer fisk og krepsdyr.
It is opportunistic in its food choice and switches rapidly between prey types as their availabilities change.
Den er en opportunist i næringsvalget, og endrer raskt matvanene ettersom tilgjengeligheten av byttedyr endrer seg.
In Svalbard, benthic fish such as sculpins and blennies are common prey in coastal areas; in the drift-ice mostly polar cod and crustaceans are consumed.
På Svalbard er bunnlevende fiskearter som ulker vanlige byttedyr i kystnære farvann, mens polartorsk og ulike krepsdyr er vanlige byttedyr i drivisen.
The black guillemot nests in a rocky crevice, under stones or in screes, where they are inaccessible to predators.
Fuglene hekker i sprekker og hulrom i fjell, under steiner og i steinurer hvor de er beskyttet mot predatorer.
The one or two (usually two) eggs are light greyish with dark speckles and blotches and are laid directly onto the ground.
Disse er lysegrå med mørke flekker.
Because of its dispersed breeding pattern and hidden nests, the black guillemot is difficult to study or census in the breeding season.
Som følge av at teistene hekker spredt og at reirene ligger godt skjult, er arten vanskelig å kartlegge og studere i hekkesesongen.
The status of the population is unknown.
Bestandsutviklingen er ikke kjent.
The breeding population in the Barents Sea region is estimated to be 60,000–80,000 pairs, The European population numbers some 130 000 pairs and the global population is 260,000–410,000 pairs, although this estimate is based mainly on rough estimates throughout most of the range.
Hekkebestanden i Barentshavet er anslått til mellom 60 000 og 80 000 par, og den europeiske bestanden til oppimot 130 000 hekkende par.
Expeditions & field work
Ekspedisjoner og feltarbeid
Red List status (Svalbard): NT - Near threatened
Rødlistestatus (Svalbard): NT - Nær truet
The black-legged kittiwake is a medium-sized gull which at a distance is easily recognized by the completely black wing-tips.
Krykkja er en mellomstor måke som best kjennes på sine svarte vingespisser og en mer terneliknende flukt enn hos de andre måkene.
The voice is a characteristic, mewing ”kitti-wake”, from which its English name is derived.
Dette er den mest tallrike måkearten i verden, og det er også den måkearten som er mest pelagisk i sitt levevis.
Black-legged kittiwake.
Krykkje.
Black-legged kittiwake in other languages
Krykkje på flere språk
Rissa tridactyla
Rissa tridactyla
Krykkje
Black-legged kittiwake
Dreizehenmöwe
Dreizehenmöwe
Mouette tridactyle
Mouette tridactyle
The blacked-legged kittiwake is a medium-sized gull which at a distance is easily recognized by the completely black wing-tips.
Krykkja er en mellomstor måke som best kjennes på sine svarte vingespisser og en mer terneliknende flukt enn hos de andre måkene.
Adult birds are approximately 41 cm long and weigh 330–450 g.
Krykkja blir 38–41 cm lang og veier 330–500 g.