natgillin/translations-raw huggingface dataset:
With a background in both sea ice physics and physical oceanography, she now continues to work in both disciplines and at their interface in NPI’s ICE centre project ICE Fluxes.
With a background in both sea ice physics and physical oceanography, she now continues to work in both disciplines and at their interface in NPI’s ICE centre project ICE Fluxes.
Focussing on sea ice thickness north of Svalbard and in the Fram Strait, she responsible for running NPI’s EM-bird and is thus involved in CryoVEx.
Focussing on sea ice thickness north of Svalbard and in the Fram Strait, she responsible for running NPI’s EM-bird and is thus involved in CryoVEx.
The Arctic, ICE, Scientific research, Sea ice
Arktis, ICE, Forskning, Havis
The sibling vole is an accidentally introduced species in Svalbard and is the only small mammal species on the archipelago.
Østmarkmusa er en introdusert art og den eneste smågnagerarten som det er bestander av på Svalbard.
They were first discovered in 1960 and misidentified as the common vole Microtus arvalis.
Den ble første gang påvist i 1960 og feilaktig beskrevet som sørmarkmus.
Sibling vole.
Østmarkmus.
Sibling vole in other languages
Østmarkmus på flere språk
Microtus levis
Microtus levis
Østmarkmus
Sibling vole
Südfeldmaus
Südfeldmaus
Campagnol des champs
Campagnol des champs
Males are somewhat heavier than females.
Genetiske analyser identifiserte imidlertid arten til østmarkmus i 1990.
The sibling vole is an accidentally introduced species in Svalbard and is the only small mammal species on the archipelago.
Tegn som tyder på at østmarkmus er tilstede i et område er avbeitet gress, løpeganger og ekskrementer.
In 1990, they were correctly identified as sibling voles via genetic analyses.
Utbredelsen på Svalbard er begrenset til en ca.
The distribution of the sibling vole in Svalbard is restricted to a narrow coastal area spanning a distance of some 20 km in the Grumant area in Isfjorden.
20 km lang kyststripe på begge sider av Grumant i Isfjorden (Bjørndalen til Barentsburg).
Their presence in an area can be detected by grazed vegetation, run-ways and faeces.
Østmarkmusas forekomst på Svalbard er nå helt uavhengig av menneskelige bosettinger.
The core area of the sibling vole in Svalbard is located in the guano-fertilized slopes of Fuglefjella, beween Grumantbyen and Bjørndalen, in Isfjorden, Spitsbergen from sea level up to an altitude of 400 m.
Kjerneområdet til østmarkmusene på Svalbard ligger i de guanogjødslede skråningene i Fuglefjella mellom Grumantbyen og Bjørndalen.
The voles prefer areas with dense vegetation mixed with boulder fields, which gives good drainage as well as cover.
De liker seg best i områder med kraftig gressvegetasjon og blokkmark med god drenering.
Their distribution seems to be limited mainly by the availability of forage plants.
Antall østmarkmus og utbredelsen av disse innenfor dette området varierer enormt.
The vole population size varies a lot; densities can range from 0 to more than 1000 individuals per hectare, but with no evidence cyclic patterns.
Tettheten av individer kan variere fra 0 til mer enn 1000 per hektar mellom ulike områder og år.
These dynamics are mainly controlled by winter weather conditions.
Disse variasjonene skyldes i hovedsak variasjon i forholdene om vinteren.
Rain-on-snow events that encapsulate the vegetation in ice can cause massive mortality because ground-icing makes the vegetation inaccessible and it offers no insulation against low temperatures.
Mildværsperioder med nedbør i form av regn, som fryser på bakken, gjør det vanskelig for musene å overleve vinteren de fleste steder.
Because of its very restricted distribution, the sibling vole in Svalbard has no natural competitors and due to the lack of avian specialist predators in Svalbard its only predator is the Arctic fox.
Østmarkmusene på Svalbard har ingen naturlige konkurrenter og fjellreven er deres eneste predator.
Similar to other arctic rodents, the sibling vole is active throughout the winter, and can even reproduce under the snow when conditions are favourable.
Østmarkmusa er, som andre arktiske smågnagerarter, avhengig av å være aktiv gjennom hele vinteren og kan i år med gunstige snøforhold starte ynglingen under snøen.
Females can reach sexual maturity at 17 days of age.
Hunnene kan bli befruktet allerede 17 døgn gamle.
The males become sexually mature somewhat later, i.e. at an age of more than 35 days.
Hannene blir forplantningsdyktige når de er over 35 døgn gamle.
Pregnancy lasts for 20–21 days and females can mate again a few hours after giving birth.
Svangerskapet varer i 20–21 døgn, og hunnene kan pare seg igjen kun noen få timer etter fødselen.
The weight of newborn pups is on average 2.1 g.
Ungene veier i gjennomsnitt 2,1 g ved fødsel.
In 1999, it became known that the sibling vole in Svalbard is a host for the larval stage of the tapeworm Echinococcus multilocularis, which can be transmitted to humans and cause a fatal disease Alveolar Echinococcosis, which has an 80–90 % mortality rate if left untreated.
I 1999 oppdaget man at østmarkmus var mellomvert for bendelmark-parasitten Echinococcus multilocularis som kan smitte til mennesker og gi sykdommen Alveolar Echinococcosis, som dersom den ikke behandles har en dødelighet på 80–90 %.
The combination of a high proportion of Echinococcus multilocularis positive faeces and a high density of arctic fox faeces in the Grumant area suggest that this area is a high risk area for human infection.
Kombinasjonen av høy tetthet av reveskitt og stor andel av positiv E. multilocularis reveskitt i Grumantområdet gjør dette området til et høyrisikoområde for menneskelig smitte.
Even if infected foxes have the potential to spread this parasite’s eggs far from this area, the risk for human infection drops to low levels at very short distances from the Grumant area.
Selv om fjellrev med parasitt i tarmen potensielt kan spre parasittens egg langt unna høyrisikoområdet, så faller risikoen for at mennesker kan smittes til lave nivåer ikke langt unna Grumantområdet.
Systematic surveys of the sibling vole – parasite population ended in 2007.
Systematisk overvåking av østmarkmus–parasitt systemet i Grumant ble avsluttet i 2007.
The snow bunting is the most northerly passerine bird in the world, and is the only passerine with a wide breeding distribution in Svalbard.
Snøspurven er den nordligst hekkende spurvefuglen i verden, og er den eneste spurvefuglen som er vanlig på Svalbard.
It breeds in a circumpolar range, south to Scotland and Iceland, and it is a common breeder in suitable habitats in northern Scandinavia, Greenland, Svalbard, arctic parts of Russia and the northerly parts of North America.
Den har en sirkumpolar utbredelse som strekker seg sør til Skottland og Island, og arten er en vanlig hekkefugl i passende habitat i Skandinavia, på Grønland, Svalbard, arktiske deler av Russland og i de nordlige delene av Nord-Amerika.
The snow bunting is a stocky sparrow-like passerine.
Den er en liten, tettbygd spurvefugl som lett kjennes på sin svarte og hvite fjærdrakt.
Snow bunting.
Snøspurv.
Snow bunting in other languages
Snøspurv på flere språk
Plectrophenax nivalis
Plectrophenax nivalis
Snøspurv
Snow bunting
Schneeammer
Schneeammer
Bruant des neiges
Bruant des neiges
The snow bunting is a stocky sparrow-like passerine (birds with four toes that are able to perch on branches etc.).
Snøspurven er en liten, tettbygd spurvefugl som lett kjennes på sin svarte og hvite fjærdrakt.
Adults are 16-17 cm long and weigh 25-40 g.
Den blir 15–17 cm lang og veier 30–40 g.
The male's breeding plumage is predominantly white, with some black on the back, wing-tips and central tail-feathers.
I sommerdrakt har hannen hvitt hode og bryst og hvit underside, mens ryggen er svart.
In flight the clear contrast between the white and black of the wings is evident.
Hunnen i sommerdrakt har gråbrun isse, kinn og halssider, mens undersiden er lys.
The female resembles the male, but has a grey-brown head and back.
Ryggen er svartaktig, men har innslag av brunt.
Both sexes have a black bill and legs.
Nebbet og beina er svarte hos begge kjønn.
The bill of both sexes is yellow during winter.
Hos begge kjønn blir nebbet gulaktig med svart spiss.
Juvenile birds have a grey head and breast and they have brown-black upper-parts.
Ungfuglene er grå, med grått hode og skittengrått bryst og underside.
Their regular calling is a soft "teen", while the male breeding song is a lark-like warble.
Lokkelyden er en myk plystring «pyju».
The melodious song of the snow bunting, Svalbard’s only songbird, gives a special character to the arctic landscape in spring.
Snøspurven er den eneste sangfuglen på Svalbard.
The snow bunting is the most northerly passerine bird in the world.
Snøspurven er den nordligst hekkende spurvefuglen i verden.
The Svalbard population belongs to the nominate race P. n. nivalis.
Svalbardpopulasjonen tilhører underarten P. n. nivalis.
It is the only passerine with a wide breeding distribution in Svalbard.
Snøspurven er den eneste spurvefuglen som forekommer vanlig på Svalbard.
Snow buntings breed over most of the archipelago, except for some far eastern areas.
Arten hekker over det meste av øygruppen, bortsett fra områdene lengst øst.
It is a migratory bird that winters in temperate areas.
Snøspurven er en trekkfugl som overvintrer i tempererte områder.
Recoveries of ring-marked birds suggest that Svalbard's snow buntings migrate in a south-easterly direction over northwest Russia, towards the Russian steppes north of the Caspian Sea and in Kazakhstan.
Gjenfunn av fugler ringmerket på Svalbard har vist at snøspurver herfra kan trekke i en sørøstlig retning gjennom nordvest-Russland og mot de russiske stepper nord for det Kaspiske hav og Kasakhstan.
Snow buntings from Svalbard have been recovered during spring in areas around the White Sea and on the Kanin Peninsula.
Snøspurver fra Svalbard har om våren blitt gjenfunnet rundt Kvitsjøen og Kaninhalvøya i Russland.
It is not known whether the Svalbard population migrates directly from the White Sea to Svalbard, or whether they migrate via northern Norway.
Det er ikke kjent om snøspurven trekker direkte fra Kvitsjøen til Svalbard, eller om den trekker via Nord-Norge.
Most snow buntings leave Svalbard in August-September.
De fleste snøspurvene forlater Svalbard i august–september.
The males arrive from the wintering grounds early in spring, some of them as early as the end of March, but the majority arrive during April.
Hannene ankommer fra overvintringsområdene tidlig om våren, noen allerede i slutten av mars eller begynnelsen av april, men majoriteten ankommer i løpet av april.
Females move north into the breeding areas some weeks later than the male.
Hunnene trekker nordover mot hekkeområdene noe senere enn hannene.
Snow buntings occur in pairs during the breeding season on stony tundra terrain, on mountain slopes, by seabird-cliffs and around human settlements.
Fuglene opptrer parvis i hekkesesongen på steinete tundra, i fjellsider, ved sjøfuglkolonier og rundt bosettinger.
This species inhabits both coastal and inland areas and is even found on nunataks (rocky mountain tops poking out of glaciers).
Arten forekommer i kystnære områder så vel som i innlandsområder og på nunataker.
It breeds close to seabird colonies with luxuriant vegetation and in nunataks that are devoid of any vegetation.
Utenfor hekkesesongen opptrer snøspurvene i flokker på strandenger og andre åpne områder.
The arctic fox, gulls and skuas are important predators of eggs and chicks, and the Gyr falcon Falco rusticolus is an important predator of snow buntings when they are migrating.
Fjellreven, måker og joer er viktige predatorer av egg og unger.
They are predominantly seed-eaters, but snow buntings also capture insects particularly when feeding their young.
Snøspurvene er hovedsakelig frø-etere, men de tar også insekter, spesielt i ungeperioden.
The males establish breeding territories soon after their spring arrival and sing from high perches to attract females.
Hannene etablerer territorier så snart de ankommer hekkeområdene om våren, og de tar til å synge fra strategiske sitteplasser for å tiltrekke seg hunner.
The young, which are fed by both parents, leave the nest after 12 to 14 days, often before they are fully fledged.
Høyeste kjente levealder for en fugl merket i Norge (inkl.
The young are fed insects.
Svalbard) er seks år.
The snow bunting has a wide breeding distribution in Svalbard.
Snøspurven har en vid utbredelse på Svalbard.
The size of the Svalbard population is not known, but it has been estimated to be somewhere between 1,000 and 10,000 pairs.
Hekkebestandens størrelse er ikke kjent, men den har blitt estimert til å ligge et sted mellom 1000 og 10 000 par.
Like other passerines the snow bunting shows marked fluctuations in abundance, but no specific trend has been noted in the population.
Som mange andre spurvefugler viser også snøspurven svingninger i bestandsstørrelse, men noen trend i bestandsutviklingen er ikke kjent.
The sperm whale is the largest toothed whale and the most sexually dimorphic whale.
Spermhvalen er den største av alle tannhvalene.
The most characteristic feature of this whale is its huge, blunt head that makes up the front third of the body.
Det mest karakteristiske trekket til denne hvalen er det store, butte hodet som kan utgjøre en tredjedel av kroppsstørrelsen.
Sperm whale in other languages
Spermhval på flere språk
Physeter macrocephalus
Physeter macrocephalus
Spermhval
Sperm whale
Pottwal
Pottwal
Cachalot
Cachalot
The sperm whale is the largest toothed whale and the most sexually dimorphic whale.
Spermhvalen er den største av alle tannhvalene og den hvalarten hvor forskjellen mellom kjønnene er størst.
Males can attain a length of 16 metres and a weight of 45 tons while females are considerably smaller, reaching a maximum length of about 12 m and 15 tons.
Hannene kan bli 16 meter lange og veie 45 tonn, mens hunnene bare blir 12 meter lange og kan veie opptil 15 tonn.
The dorsal parts of the body are uniformly dark grey, but there are white markings on the lips and lower jaw, and sometimes there are light blotches on the belly.
Ryggsiden av dyret er ensfarget mørkegrå, mens det kan være hvite felter rundt munnen og på underkjeven, og av og til lysere områder på buksiden.
The blow of the sperm whale is low and diffuse for a whale of its size, but it is quite characteristic in that it blows off toward the left side of the animal rather than straight upward.
Blåsten er relativt lav og diffus, størrelsen til dyret tatt i betraktning, men den er svært karakteristisk ved at den går ut til venstre side av dyret i stedet for rett opp.
Sperm whales show their flukes when diving deeply; the underside is dark.
Før spermhvalene dykker viser de halefinnen sin som har en mørk underside.
Only males are found as far north as Svalbard.
Bare voksne hanner finnes i svalbardområdet.
In mid-latitudes there is a north-south seasonal migration, with them moving pole-ward in summer.
Det er en sesongmessig tendens til at de drar mot polene om sommeren og tilbake til lavere breddegrader om vinteren.
Females appear to occupy home ranges whereas males show more variable movement patterns; some remain in coastal waters over periods of years, while others roam much more widely.
Hunnene synes å ha bestemte hjemmeområder, mens hannene har et mer uregelmessig vandringsmønster hvor noen oppholder seg nær kysten i årevis og andre sprer seg over større områder.
There is thought to be approximately 6,200 sperm whales in the Northeast Atlantic region.
Man antar det finnes rundt 6 200 spermhval i det nordøstlige Atlanterhavet.
Females are highly social and live together with other females and their young in groups that usually number about 12 individuals.
Hunnene er svært sosiale og lever sammen med andre hunner og kalver i grupper på rundt et dusin dyr.
Groups containing young calves stagger their diving activities such that some adult animals are always on the surface with the calves.
I grupper med små kalver er det alltid noen større dyr igjen på overflaten som passer kalvene når de andre voksne dykker.
Groups can join together with others for some days at a time, and females have been documented to shift groups.
Flere grupper kan påtreffes samlet i kortere perioder, og man vet at hunner kan skifte gruppe.
Members of a group are very cohesive and perform group defence against predators, forming tight clusters with calves on the inside of the group.
Samholdet innad i gruppene er sterkt, og hvis de blir angrepet kan de danne en tett sirkel med kalvene innerst.
Sperm whales are sometimes very active at the surface, breaching, lobtailing and rolling, while at other times they simply rest close together.
Spermhvalene kan av og til gjøre akrobatiske øvelser i overflaten, mens de andre ganger bare ligger rolig og hviler seg.
Young males leave their mother’s pod and form bachelor schools with similarly sized males.
Unge hanner forlater gruppen til mora og danner ungkarsgrupper med andre hanner på samme alder.
Sperm whales have a gestation period of 14-16 months and calves are suckled for several years, although they start eating solid food before they are 12 months old.
Svangerskapsperioden til spermhval er på 14–16 måneder.
The specific time of mating and birthing is not known.
Tidspunktet for fødsel og paring er ikke kjent.
Large, mature males migrate south for breeding purposes, and are intermittently observed associating with female groups.
Store, voksne hanner vandrer sørover for å pare seg og observeres av og til sammen med hunn- og kalveflokker.
Females reach sexual maturity when they are about nine years old.
Hunnene er kjønnsmodne ved niårsalderen.
They give birth about every five years thereafter.
De får unger omtrent hvert femte år etter dette.
Males reach sexual maturity at about 10 years old, but are unlikely able to participate in mating before they are 20 or more.
Hannene er kjønnsmodne når de er rundt 10 år gamle, men de kan neppe konkurrere om hunnene før de er rundt 20.
Longevity is not known, but sperm whales are thought to live to be over 70 years of age.
Man antar at spermhvalene blir over 70 år gamle.
Hunting of sperm whales commenced in the early 1800s and by the middle of that century thousand of animals were taken annually.
Fangsting på spermhval startet tidlig på 1800-tallet, og i midten av århundret ble det tatt tusenvis av hval årlig.
This species was highly valued because of the superb quality of the oil from the spermaceti organ.
Det var særlig oljen i spermasettorganet i hodet som var ettertraktet.
It is thought that whaling, particularly that which occurred following World War II, significantly reduced sperm whale numbers, particularly males because these large animals were preferred.
Man antar at spesielt den fangsten som foregikk etter andre verdenskrig reduserte bestandene kraftig, og dette gikk særlig utover de store hannene.
Reindeer have a circumpolar distribution, with seven subspecies occupying different regions.
Villrein finnes sirkumpolart i Arktis som sju forskjellige underarter.
The highest densities are found in Nordenskiöld Land, Edgeøya and Barentsøya.
Svalbardreinen har korte bein og et relativt kort og rundt hode.
Svalbard reindeer in other languages
Svalbardrein på flere språk
Rangifer tarandus platyrhynchus
Rangifer tarandus platyrhynchus
Svalbardrein
Svalbard reindeer
Renntier
Svalbard-rentier
Renne du Spitzberg
Renne du Spitzberg
The Svalbard reindeer is a small subspecies of Rangifer tarandus.
Svalbardreinen er en liten underart av Rangifer tarandus.
Males are bigger than females and have larger antlers.
Hannene (bukkene) er større enn hunnene (simlene) og har større gevir.
The body mass of males is approximately 65 kg in spring and 90 kg in autumn, while female body mass is approximately 53 kg in spring and 70 kg in autumn.
Bukkene veier omtrent 65 kg om våren og 90 kg om høsten, mens simlene veier omtrent 53 kg om våren og 70 kg om høsten.
The approximate length of males and females are 160 cm and 150 cm, respectively.
Bukkene er 160 cm og simlene er 150 cm.
In winter the fur is lighter in colour than in summer, often appearing light grey or yellow-white.
Om vinteren er pelsen lysere enn om sommeren og fremstår ofte som lysegrå eller gulhvit.
The males develop large antlers during the period from April to July and shed the velvet during August-September.
Bukkene utvikler et kraftig gevir i løpet av perioden april–juli og feier hudlaget (basten) på geviret i løpet av august–september.
Males lose their antlers in early winter.
Bukkene feller geviret tidlig i løpet av vinteren.
Females develop antlers starting in June and they are usually retained for a whole year.
Hos simlene begynner gevirveksten i juni og geviret beholdes oftest et helt år.
The decline was due to a combination of high mortality and migration to other areas.
Nedgangen skyldtes en kombinasjon av høy dødelighet og utvandring til andre områder.
The Svalbard reindeer has a varied diet and eats almost all types of vegetation with a few exceptions (such as arctic white-heather).
Svalbardreinen har en variert diett og beiter på de fleste plantearter. moser og lav.
In winter the reindeer feed along ridges, mountain slopes, plateaus and other areas where little snow accumulation occurs.
Om vinteren beiter svalbardreinen på rabber, i fjellsider, høyereliggende platåer og andre steder der det er lite snø.
In summer they feed on lush vegetation where ever it is available, particularly in valleys and lowland plains and they spend most of their time feeding to accumulate fat.
Om sommeren beiter den i frodigere tundraområder, ofte i daler og lavtliggende sletter, og akkumulerer store mengder fett.
The fat reserves are used during winter when vegetation is of lower quality and access to it is limited.
Fettreservene utnyttes om vinteren når vegetasjonen er mindre tilgjengelig og av dårligere kvalitet.
They are very sedentary and thus have low energy demands, and they have an outstanding ability to use their own body reserves (both fat and muscle tissue) when access to food is limited in the winter.
Dyrene har et rolig levesett som sparer energi, og de har en velutviklet evne til å bruke kroppens egne energireserver når beitetilgangen er dårlig om vinteren.
The population dynamics of the Svalbard reindeer is regulated by a combination of density dependent processes and climatic variability causing high mortality and low reproduction.
Bestandsdynamikken til svalbardreinen er bestemt av en kombinasjon av tetthet av dyr og variasjon i værforhold som forårsaker høy dødelighet og lav reproduksjon.
Svalbard reindeer mate in October and during the rut the males gather up to ten females in a harem.
Svalbardreinen har brunsttid i oktober og da kan store bukker ha et harem på opptil 10 simler.
Female reindeer are pregnant for about seven months and give birth to the single calf in June.
Simlene er drektige i noe over sju måneder og føder kalven sin i begynnelsen av juni.
The calf suckles for about three months, growing rapidly during this time.
Kalven dier moren sin i omtrent tre måneder, og vokser raskt i denne perioden.
The body mass of the calf at birth is about three kilogrammes and the calf gains seven to eight kilogrammes per month during their first summer.
En kalv veier omtrent tre kilo når den blir født, men kan legge på seg 7–8 kg hver måned i løpet av sin første sommer.
The females normally start to reproduce at age three, but when conditions are favourable they can have their first calf at two years of age.
Simlene starter reproduksjonen når de er tre år gamle, men under gode forhold kan simlene få sin første kalv når de er to år gamle.
The expected lifespan of a Svalbard reindeer is about ten years, but the oldest animal recorded is 17 years of age.
Forventet levetid for en svalbardrein er omtrent 10 år, men analyser har vist at de kan bli opptil 17 år gamle.
The variable climatic conditions in Svalbard result in high year-to-year variation in survival and reproductive rates.
De variable klimaforholdene på Svalbard fører til stor variasjon i reproduksjon og overlevelse fra år til år.
For example, the proportion of mature females that give birth to a calf in a given summer can vary from 10 to 90 %.
For eksempel er det observert at andelen av simlene som får kalv en gitt sommer kan variere fra 10–90 %.