natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For more information on Polar Research, please visit www.blackwellpublishing.com/POR.
For more information on Polar Research, please visit www.blackwellpublishing.com/POR.
About Wiley-Blackwell
About Wiley-Blackwell
Wiley-Blackwell was formed in February 2007 as a result of the merger between Blackwell Publishing Ltd. and John Wiley & Sons, Inc.'s Scientific, Technical, and Medical business.
Wiley-Blackwell was formed in February 2007 as a result of the merger between Blackwell Publishing Ltd. and John Wiley & Sons, Inc.'s Scientific, Technical, and Medical business.
Together, the companies have created a global publishing business with deep strength in every major academic and professional field.
Together, the companies have created a global publishing business with deep strength in every major academic and professional field.
Wiley-Blackwell publishes approximately 1,250 scholarly peer-reviewed journals and an extensive collection of books with global appeal.
Wiley-Blackwell publishes approximately 1,250 scholarly peer-reviewed journals and an extensive collection of books with global appeal.
Many of those who have visited Svalbard have been captured by the archipelago’s vast and cold wilderness with beautiful mountain formations and rich geological diversity.
Mange som har besøkt Svalbard er blitt fenget av øygruppas vidstrakte, kalde villmark med vakre fjellformasjoner og fjellgrunnens mangfoldighet.
Svalbard gives us a unique look into geological processes, here from the mountain Eremitten on the east coast of Spitsbergen.
UNIKT INNBLIKK Svalbard gir et unikt innblikk i geologiske prosesser, her fra fjellet Eremitten på østkysten av Spitsbergen.
Photo: Dierk Blomeier, Norwegian Polar Institute
Foto: Dierk Blomeier / Norsk Polarinstitutt
Geoscience Atlas of Svalbard
Geoatlas fra Svalbard
The Geoscience Atlas has approximately 170 maps, 400 photographs as well as concise explanatory texts.
Geoatlaset er den første samlede oversiktsboken over geovitenskapelige fag fra Svalbard.
It collects data from a variety of geoscientific disciplines and topics in one book.
Boka er rikt illustrert med mer enn 170 kart og 400 fotografier.
Buy the book
Bestill boka
2015.
2015.
Geoscience Atlas of Svalbard.
Geoscience Atlas of Svalbard.
Norwegian Polar Institute Report Series 148.
Norsk Polarinstitutt Rapportserie 148.
Tromsø, Norway: Norwegian Polar Institute.
Tromsø, Norge: Norsk Polarinstitutt.
Pages: 292, format: 25x34 cm, price: NOK 449,– (freight not included)
292 sider, format 25x34 cm, kr 449,– (porto ikke inkludert).
A comparable diversity is not found anywhere else in northern Europe and no other places are so many geological periods conserved in rock.
Ingen andre steder i Nord-Europa finnes et slikt mangfold av geologiske formasjoner, og ingen andre steder er så mange geologiske tidsepoker bevart i stein.
Although most of the land area is covered by glaciers, Svalbard is one of the few places in the world which provide excellent access to study sections of representing most of earth's history.
Selv om mesteparten av landområdene er bredekket, er Svalbard et av de få stedene i verden hvor man har et utmerket innsyn i de fleste avsnitt av jordens utviklingshistorie.
Overview maps: Geology of Svalbard
Oversiktskart: Geologi på Svalbard
Bedrock geology
Berggrunnsgeologi
Karst geology
Karstkilder
Landscape types
Landskapstyper
Rock types
Bergarter
Surface material
Løsmasser (overflate)
Tectonic structure
Tektonikk
The landscape surrounding Woodfjorden is characterized by red-brown mountains consisting of sandstone from the devon period.
WOODFJORDEN Landskapet omkring Woodfjorden er preget av rødbrune fjell som består av sandsteiner avsatt i devontida.
When these stones erode and get carried into the fjord, the water changes into a red-brownish colour.
Når steinene eroderes og fraktes ned i fjorden, farges vannet rødbrunt.
Photo: Winfried Dallmann, Norwegian Polar Institute
Foto: Winfried Dallmann / Norsk Polarinstitutt
Basement
Grunnfjell
The bedrock is the oldest mountain, and has gone through many changes.
GRUNNFJELLET utgjør det eldste fjellet, og har gjennomgått mange perioder med endringer.
The basement complex represents the oldest rocks.
Grunnfjellet utgjør det eldste fjellet.
These are igneous or metamorphic rocks which after erosion were covered by flat-lying sedimentary beds.
Dette er størknings- eller omdannede bergarter som etter erosjon ble dekket av uomdannede, flattliggende lag.
The strongest altered rocks occur in northwestern Spitsbergen and in the north of Nordaustlandet.
De sterkest omdannede bergartene finnes på nordvest-Spitsbergen og på nordsiden av Nordøstlandet.
Sedimentary cover rocks
Ikke omdannede avsetningsbergarter
The mountain Templet in the end of Isfjorden consists of flat lying sediments from the Permian period.
FJELLET TEMPLET innerst i Isfjorden består av flattliggende avsetninger fra permtida.
Later, new depositional episodes formed limestone successions during the Carboniferous and Permian, and sandstone-shale successions during the Mesozoic and Tertiary until about 40 million years ago.
Senere fulgte nye perioder med avsetning av kalklag fra karbon- og permtiden, og sand- og leirelag fra mesozoikum og tertiærtiden, frem til omtrent 40 millioner år siden.
During initial stages of the ocean-floor spreading which led to the formation of the North Atlantic and Arctic oceans in the early part of the Tertiary (ca. 60-40 million years ago), the western part of Spitsbergen was folded again to form a new mountain ridge.
Da havbunnsspredningen som førte til dannelsen av Nordatlanteren og Ishavet begynte i tidlig tertiær tid for 60–40 millioner år siden, ble den vestlige delen av Spitsbergen foldet opp til en ny fjellkjede.
East of this ridge, from the Isfjorden area to the south, a trough-shaped structure – the Central Tertiary Basin - was formed with the youngest beds in the core and the oldest on the flanks.
På store deler av Spitsbergen ble det dannet en stor trauformet struktur som strekker seg fra Isfjordområdet og sørover, med de yngste og øverste lagene i midten som en kjerne, og de eldre lagene i utkanten.
Unconsolidated deposits
Løse avsetninger
The youngest deposits are those of Quaternary age which ranges to the present.
Yngst er avsetningene fra kvartærtiden (2–0 millioner år siden), som strekker seg helt til vår tid.
These are mostly unconsolidated deposits formed during and after the last ice age which ended about 10,000 years ago: moraines, fluvial deposits, beach deposits, talus and scree.
Dette er for det meste løse avsetninger dannet under og etter siste istid; morener, elveavsetninger, strandavsetninger, urer, ras og blokkmark.
Online map: Svalbard (themed map)
Nettkart: Svalbard (tematisk)
However, the oldest rocks which extend above sea level are only around half a million years old.
De eldste bergartene som stikker opp av havet er derimot bare omtrent en halv million år gamle.
Jan Mayen as an island has, thus, hardly experienced more than the last three Quaternary ice ages.
Jan Mayen som øy har altså neppe opplevd mer enn de tre siste kvartære istidene.
Beerenberg Volcano on Jan Mayen.
Vulkanen Beerenberg på Jan Mayen.
Photo: Johan Hustadnes / Norwegian Polar Institute
Foto: Johan Hustadnes / Norsk Polarinstitutt
Compiled on the basis of maps by Imsland (1978), Roberts & Hawkins (1965) and Siggerud (1972, 1986).
Sammenstilt på grunnlag av kart fra Imsland (1978), Roberts & Hawkins (1965) og Siggerud (1972, 1986).
The island rises from a subsea volcanic mountain chain called the Jan Mayen Ridge, which forms the boundary of the 1500-metre-deep Iceland Plateau in the northeast.
Øya hever seg opp fra en undersjøisk vulkansk fjellkjede, kalt Jan Mayenryggen.
A small segment of the spreading zone probably underlies the northeastern tip of Jan Mayen.
Et lite segment av spredningssonen ligger antagelig under nordøstspissen av Jan Mayen.
The volcanism and earthquake activity on and around the island are due to this location.
Vulkanismen og jordskjelvaktiviteten på og omkring øya skyldes denne beliggenheten.
Volcanic landscape
Vulkanlandskap
Quaternary geological map of Jan Mayen.
Geologisk kart over Jan Mayen fra kvartærtiden.
Map: Kirsti Høgvard / Norwegian Polar Institute (1996)
Kart: Kirsti Høgvard / Norsk Polarinstitutt (1996)
The landscape on Jan Mayen is influenced by the volcanic origin of the island.
Landskapet på Jan Mayen preges av øyas vulkanske opprinnelse.
The northernmost active volcano in the world which rises above sea level is located on the northern part of the island.
På Nord-Jan ligger verdens nordligste aktive vulkan som hever seg over havnivå.
This break of slope is a result of a young stratovolcano, built of an alternation of lava and tephra, having formed on an older shield volcano, mainly composed of lava.
Dette bruddet i helningsvinkelen skyldes at en ung stratovulkan med en veksling av lava- og tefraproduksjon har bygget seg opp på en eldre sjoldvulkan med hovdsakelig lavaproduksjon.
Numerous parasite craters built of tuff, slag and tephra pockmark the lower slopes.
Tallrike parasittkratere sitter på de nedre delene av flankene, bygget opp av tuff, slagg og tefra.
Beerenberg has more than twenty glaciers, which cover some 30 % of the area of the island.
Beerenberg er dekket av et tyvetalls breer som utgjør omtrent 30 % av arealet til øya.
Some of their snouts reach right down to sea level.
Noen av brefrontene når helt ned til havnivå.
The bedrock on the island consists of basalt lava flows alternating with pyroclastic rocks.
Berggrunnen på øya består av basaltlavastrømmer i veksling med pyroklastiske bergarter.
The latter are rocks of volcanic origin flung out during eruptions and more or less consolidated in the air.
De sistnevnte er bergarter av vulkansk opprinnelse som ble slengt ut under vulkanutbrudd og størknet mer eller mindre i luften.
The youngest volcanic eruptions in 1970 and 1985 took place on the lower slopes on the northeast side of Beerenberg.
De yngste vulkanutbruddene i 1970 og 1985 skjedde på de nedre vulkanflankene på nordøstsiden av Beerenberg.
The Central Crater and Egg Island, a crater remnant on the south side of the mountain, have permanent fumarole activity (emission of hot steam).
Sentralkrateret og Eggøya, en kraterruin på sørsiden av fjellet, har permanent fumarolaktivitet (uttreden av het vanndamp).
There is thought to be an average of one volcanic eruption on Jan Mayen every 100-130 years.
Man regner gjennomsnittlig med ett vulkanutbrudd på Jan Mayen i 100–130 år.
The volcanic eruption in 1970
Vulkanutbruddet av 1970
The largest known volcanic eruption occurred in September-October 1970, when a plume of smoke up to 11 km high was observed from a passing passenger plane.
Det største kjente vulkanutbruddet skjedde i september–oktober 1970 og ble oppdaget av et passerende linjefly ved en opptil 11 km høy røyksky.
The eruption took place from several craters along a 5 km-long zone of fissures close to the northeast tip of Jan Mayen.
Utbruddet skjedde fra flere kratere langs en 5 km lang spaltesone ved nordøstspissen av Jan Mayen.
Over 4 km2 of new land was formed, spread out on the former seabed for up to 300 metres.
Over 4 km2 nytt land ble dannet, utover forhenværende havdyp på opp til 300 meter.
However, more than half of the new land surface was completely eroded by the sea in the matter of a few years.
Over halvparten av den nye landoverflaten ble imidlertid erodert bort av sjøen i løpet av få år.
Publikasjoner
Publikasjoner
Natur- og kulturmiljøet på Jan Mayen: med en vurdering av verneverdier, kunnskapsbehov og forvaltning (1997)
Natur- og kulturmiljøet på Jan Mayen: med en vurdering av verneverdier, kunnskapsbehov og forvaltning (1997)
Geological maps of Svalbard
Geologiske kart
Knowledge about changes in the thickness of the ice is important in efforts to understand more about climate change in the Arctic and Antarctica.
Kunnskap om forandringene i tykkelsen av isen er viktig for å forstå mer om klimaendringene i Arktis og Antarktis.
A glacier's mass balance could be compared to a bank account, where the balance is the result of deposits and withdrawals.
En isbres massebalanse er i likhet med en bankkonto resultatet av innskudd og uttak.
Deposits – the accumulation on a glacier or ice sheet – come in the form of snow.
Innskuddet, eller akkumulasjonen til en bre eller innlandsis, kommer i form av snø.
If all the ice in Antarctica were to melt, it would raise the global sea level by 65 metres.
Hvis all is i Antarktis skulle smelte, vil det tilsvare en økning av havnivået på jorda med 65 meter.
Changes in total ice volume are therefore of great interest.
Det er derfor av stor interesse å kjenne til endringene i isens volum.
An important aspect of glaciological research is to study changes in accumulation, as this may have implications for the total mass balance in Antarctica.
En viktig del av glasiologisk forskning er derfor å studere endringer i akkumulasjonen, siden det vil kunne få følger for hele massebalansen i Antarktis.
Mass balance is an overall climate signal, influenced mainly by winter precipitation and summer temperatures.
Massebalanse er et samlet klimasignal, primært påvirket av vinternedbør og sommertemperatur.
A warmer climate in the polar regions will most likely bring more precipitation, which means that snowfall and snow cover – which translate to accumulation on glaciers – would play an increasingly important role.
En oppvarming av klima i polarområdene vil mest sannsynlig føre til økt nedbør, og dermed kan snøfall og snødekke, for isbreenes del altså akkumulasjon, komme til å spille en stadig viktigere rolle.
Changes in these glaciers will have major social and economic impact on people's lives.
Endringer i disse breene får store sosiale og økonomiske virkninger på livet til menneskene i de berørte områdene.
When the glaciers melt, there may be perturbing effects on water supply, hydroelectric power and tourism in the areas affected.
Vannforsyning, vannkraft og turisme er eksempler på noe av det som berøres når isbreene smelter.
Svalbard’s glaciers are shrinking
Breene på Svalbard krymper
The Antarctic ice cap
Isen på Antarktis
Climate archive in the deep freeze
Et dypfryst klimaarkiv
Norsk Polarinstitutt studerer isbreenes masse og utbredelse, og hvordan klimaendringer påvirker dem fra år til år.
Norsk Polarinstitutt studerer isbreenes masse og utbredelse, og hvordan klimaendringer påvirker dem fra år til år.
Gamle islag i breer kan også brukes som klimaarkiv, og som indikatorer på utbredelsen av miljøgifter.
Gamle islag i breer kan også brukes som klimaarkiv, og som indikatorer på utbredelsen av miljøgifter.
More on our research on glaciers
Mer om vår forskning på isbreer
More projects on glaciers
Flere prosjekter om isbreeer
Klimakomponenter i Arktis: isbreer
Klimakomponenter i Arktis: isbreer
Isbreer som klimaindikatorer
Isbreer som klimaindikatorer
Centre for Ice, Climate and Ecosystems (ICE)
Senter for is, klima og økosystemer – ICE
Kronebreen in Kongsfjorden calving.
Kronebreen på Svalbard.
Photo: Geir Wing Gabrielsen / Norwegian Polar Institute More articles on glaciers
Foto: Norsk Polarinstitutt Flere artikler om isbreer
Old layers of ice in glaciers can also be used as a climate archive, and can show the prevalence of hazardous substances.
Gamle islag i breer kan også brukes som klimaarkiv, og som indikatorer på utbredelsen av miljøgifter.
A slice from an ice core.
Snitt av iskjerne.
The ice contains air bubbles and particles with climatically active gases such as CO2.
I isen er det kapslet inn luftbobler og partikler som inneholder klimagasser som f.eks CO2.
Photo: Ola Brandt / Norwegian Polar Institute
Foto: Ola Brandt / Norsk Polarinstitutt
Chemist Anja Eichler logs an ice core taken from Lomonosovfonna, Svalbard.
Kjemiker Anja Eichler loggfører en iskjerne fra Lomonosovfonna.
The ice cores are drilled and packed inside a tent to avoid wind and sun.
Utboringen og innpakkingen av isen gjøres inne i et boretelt for å unngå vind og sol.
Photo: Gerit Rotschky / Norwegian Polar Institute
Foto: Gerit Rotschky / Norsk Polarinstitutt
Researchers from the Norwegian Polar Institute and the Paul Scherrer Institute (Switzerland) doing field work on Lomonosovfonna, Svalbard.
Forskere fra Norsk Polarinstitutt og Paul Scherrer Institut i Sveits på feltarbeid på Lomonosovfonna, Svalbard.
A 149-metre long ice core was retrieved.
En 149 meter dyp iskjerne ble hentet ut.
The ice sheets in Antarctica and Greenland contain huge amounts of frozen information about past climate.
Innlandsisene i Antarktis og på Grønland inneholder mengder av frossen informasjon om tidligere tiders klima.
The snow that once fell there provides important information about what characterized the climate eons ago.
Den snøen som en gang falt her, gir oss viktig informasjon om hvordan klimaet var i tidligere tider.
We can access this archive by drilling ice cores, and in Antarctica they can go as deep as 3 000 metres.
Vi kan få tilgang til dette arkivet ved å bore iskjerner så dypt som 3000 meter i Antarktis.
Ice cores can show us how temperatures have varied and ice ages have come and gone hundreds of thousands of years back in time.
I iskjernene kan vi se hvordan temperaturer har variert og istider kommet og gått gjennom flere hundretusen år tilbake i tid.
This information gives us perspective on our own time.
Disse opplysningene gir oss perspektiver på vår egen tid.
Tiny air bubbles in the ice tell us how the composition of the atmosphere varied according to the temperature 700 000 years ago.
I de små luftboblene som ligger i isen ser vi hvordan atmosfærens sammensetning varierer i takt med temperaturen for 700 000 år siden.
Ice cores from Antarctica have revealed that the atmospheric concentrations of greenhouse gases (including CO2) are much higher now than they were before.
I iskjernene fra Antarktis finner vi blant annet ut at konsentrasjonen av drivhusgasser (blant annet CO2) i jordens atmosfære er mye høyere nå enn hva de har vært tidligere.
Sixty percent of the land in Svalbard is covered by glaciers, but they are not equally easy to use as climate archives.
60 prosent av Svalbards landareal er dekket av isbreer, men de er ikke like enkle å bruke som klimaarkiv.
The main problem with Svalbard’s glaciers is that they melt so much in the summer that some information disappears when the meltwater flows down through the ice.
Det store problemet med breene på Svalbard er at smeltingen i sommerhalvåret er så stor at en del informasjon forsvinner når smeltevannet renner ned i isen.
But if we choose to study glaciers at high elevations, where less ice is lost to melting, Svalbard’s glaciers are also valuable climate archives.
Men om vi velger å studere isen på de høyeste isbreene der smeltninga er mindre, så viser det seg at også Svalbards breer er verdifulle klimaarkiv.
Our ice cores from Svalbard cover the past 1000 years.
Våre iskjerner fra Svalbard dekker de siste 1000 årene.
Dating ice cores from glaciers
Datering av kjerner fra isbreene
Whenever natural climate archives are being studied, accurate dating is crucial.
Som med alle typer av klimaarkiv er datering viktig.
Many different methods can be used to date ice cores, and scientists usually use several methods in parallel.
Det finnes mange ulike metoder å datere iskjerner på og i de fleste tilfeller bruker man flere metoder parallelt.
Distinct layers laid down during historical events – layers termed “horizons” – are important in this context.
Horisonter av historiske hendelser er viktig i denne sammenheng.
For example, nuclear test explosions such as those done in Siberia between 1954 and 1974 created a horizon with high concentrations of the radioactive isotope of cesium (137Cs) in ice in Svalbard.
Radioaktive horisonter i snøen etter kjernevåpensprengninger, som de i Sibir mellom 1954 og 1974, har ført til store konsentrasjoner av den radioaktive isotopen av cesium (137Cs) i isen på Svalbard.
The highest concentrations of radioactive isotopes from nuclear explosions were laid down in the period 1962-1963.
Den høyeste konsentrasjonen av radioaktive isotoper fra kjernefysiske sprengninger ble målt i perioden 1962–1963.
Measurements related to the Chernobyl accident in 1986 can also be used to date the snow in several places in Svalbard, but the signal is not as distinct as that from the nuclear testing in Siberia.
Målinger i forbindelse med Tsjernobyl-ulykken i 1986 kan også brukes for å datere snøen flere steder på Svalbard, men sporene er ikke like tydelig som fra de sibirske kjernevåpensprengningene.
Historic volcanic eruptions provide another way to date ice.
Kjente vulkanutbrudd er en annen relevant dateringsmetode.
How do we extract information from the ice cores?
Hvordan hentes informasjon ut fra iskjernene?
Glaciological fieldwork on Fimbulisen (the Fimbul Ice Shelf) in Antarctica, during the research project ICE-Fimbulisen.
Glasiologisk feltarbeid på isbremmen Fimbulisen i Antarktis, under forskningsprosjektet ICE-Fimbulisen.
Photo: Helgard Anschütz / Norwegian Polar Institute
Foto: Helgard Anschütz / Norsk Polarinstitutt
For example, they can tell us much more than the relatively short series of air temperature data that have been collected in Svalbard, where systematic measurement only started in 1911.
Iskjernene kan fortelle mye mer enn for eksempel den relativt korte serien med moderne målinger av lufttemperaturen på Svalbard, som startet i 1911.
It appears that hot summers similar to those we have experienced in the past decade have not occurred on Lomonosovfonna since the 1200s.
Det ser ut som om varme somrer lik de vi har opplevd den siste tiårsperioden ikke har forekommet på Lomonosovofonna siden 1200-tallet.
There was also a time span with higher temperatures around 1750.
Det var også en periode med noe høyere temperaturer omkring 1750.
At that time there was a lot of whaling north of Nordaustlandet, but the rest of the climate record in ice cores is dominated by the cold period known as the "Little Ice Age".
Da var det blant annet mye hvalfangst i havet nord for Nordaustlandet, men i den øvrige perioden domineres iskjernene av den generelt kalde perioden som går under navnet «Den lille istid».
Results from ice cores agree very well with temperature trends showing that the most recent years are also the warmest recorded in Svalbard since temperature measurement with modern instruments began in 1911.
Resultatet fra iskjerner stemmer bra overens med trenden i temperatur som viser at de seneste årene er de varmeste som er registrert på Svalbard siden man begynte å måle temperaturen med moderne instrumenter i 1911.
What is hidden under the ice?
Hva gjemmer seg under isen?
Drill hole in the ice.
Borehull i isen.
Radar data play a crucial role in glaciological research.
Som en del av den glasiologiske forskningen er radardata svært viktig.
The radar can reveal otherwise invisible structures in snow and ice, and provide information about topography and conditions beneath ice several kilometres thick.
Radar gir også informasjon om bunntopografien og bunnforholdet under den flere kilometer tykke isen.
Water is easy to recognize in radar images, and in many places, lakes have been found under Antarctic ice between 2 000 and 4 000 metres thick.
Vann er lett å kjenne igjen i radardata, og på mange steder under Antarktisisen, der istykkelsen er mellom 2000 og 4000 meter, er det blitt funnet innsjøer.
These lakes have attracted much attention because some believe that they may be habitats for unknown life forms.
Disse har fått stor oppmerksomhet da man tror at det kan finnes ulike former for liv i dem.
Researchers are working to develop a reliable drilling technique that will not contaminate the lakes, so they can drill down and examine what is in them.
Forskerne jobber med å utvikle en pålitelig boreteknikk som ikke vil forurense innsjøene for å kunne bore seg ned og undersøke hva som måtte finnes der.
Air temperature -8 °C, but feeling colder due to the wind chill; water temperature close to freezing, overcast skies, and three people (Harvey, Mirko and Philipp) in survival suits close to the edge of a large ice flow.
Air temperature -8 °C, but feeling colder due to the wind chill; water temperature close to freezing, overcast skies, and three people (Harvey, Mirko and Philipp) in survival suits close to the edge of a large ice flow.