natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The largest colony recorded in Svalbard in recent years contained 150 pairs.
Største kjente koloni i nyere tid er på 150 par.
Altogether 80 colony locations have been documented in the archipelago.
I underkant av 80 kolonier er kjent innenfor øygruppen.
Ivory gulls usually breed on steep cliffs, often on nunataks (rock outcropping at the top of mountains that peek through ice sheets) in remote areas.
På Svalbard hekker ismåkene vanligvis i bratte fjellvegger, iblant på vanskelig tilgjengelige nunataker i innlandet.
It has previously also been found nesting on flat ground, e.g. on Storøya and Abeløya.
Arten er tidligere også registrert hekkende på flatmark, f.eks. på Storøya, Kvitøya og Abeløya.
At sea, it is a surface-feeder, foraging primarily on small fish, such as arctic cod Boreogadus saida, and macro-zooplankton, such as amphipods and euphausiids.
Arten en overflatespiser som livnærer seg hovedsakelig på mindre fisk som polartorsk og større dyreplankton som amfipoder.
A young ivory gull.
Ungfugl.
The ivory gull is thought to breed for the first time in their second year of life.
Begge kjønn deltar i byggingen av reiret, som består av ulike typer plantemateriale og fjær.
The nest is made from various types of plant materials and feathers.
Det er stor variasjon i hvor mye materiale paret bringer til reiret.
The nest is placed either on a narrow ledge like that of the black-legged kittiwake or in a shallow depression directly on gravely ground.
Reiret plasseres enten på en smal avsats i en fjellvegg eller i en grunn fordypning på flatmark.
Unlike most gulls, which regularly lay three eggs, the ivory gull usually lays only one or two eggs.
Til forskjell fra de fleste andre måkene som legger tre egg, legger ismåken normalt bare ett eller to egg.
Egg-laying probably take place in late June or early July.
Eggleggingen finner trolig sted sent i juni eller i begynnelsen av juli.
The eggs are grey-brown or greenish with dark brown speckles.
Eggene er gråbrune til grønnaktige med mørke brune flekker.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is ten years.
Høyeste kjente levealder for en fugl merket på Svalbard er ti år.
The breeding population in Svalbard is estimated to be between 1000 and 2000 pairs.
Svalbardbestanden er estimert til å ligge et sted mellom 1000 og 2000 par.
Monitoring initiated in 2006 suggests that numbers are stable, but there is considerable inter-annual variation in the number of breeding pairs and also in which colonies they occupy.
Overvåking som har pågått siden 2006 indikerer at bestanden på Svalbard er relativt stabil, men at det er en betydelig variasjon mellom år i hvor mange par som går til hekking og i hvilke kolonier fuglene etablerer seg.
An 80 % reduction (from the 1980s) in the Canadian breeding population has recently been documented.
En 80 % nedgang i den canadiske hekkebestanden har blitt dokumentert.
As one of the most famous species of the sea, the killer whales are easily recognized by their distinctive colouration and prominent dorsal fin.
Spekkhoggeren er en av de mest kjente artene i havet, og er lett gjenkjennelig med sine karakteristiske fargemønster og den markerte ryggfinnen.
Most killer whales live around the Antarctic convergence.
Den er svart og hvit, med svartfargen dominerende på ryggsiden.
Killer whale.
Spekkhogger.
Killer whale in other languages
Spekkhogger på flere språk
Orcinus orca
Orcinus orca
Spekkhogger
Killer whale
Schwertwal
Schwertwal
Orque
Orque
Killer whales are easily recognized by their distinctive colouration and prominent dorsal fin.
Spekkhoggeren er lett å gjenkjenne på grunn av sine karakteristiske fargemønster og den markerte ryggfinnen.
They are black and white, with black dominating on the back.
Den er svart og hvit, med svartfargen dominerende på ryggsiden.
They have a white eye-patch and white on the belly that sweeps up onto the side of the body between the dorsal fin and the fluke.
Den har hvite flekker rundt øynene og en flekk på buken som går opp på sidene mellom ryggfinnen og halefinnen.
They also have a grey saddle behind the dorsal fin.
Den har også en grå, salformet flekk bak ryggfinnen.
Males are significantly larger than females and have a much higher dorsal fin that is triangular in shape.
Hannene er betydelig større enn hunnene, og de har en mye større trekantformet ryggfinne.
Males are up to nine metres long and weigh up to 5,500 kg whereas females reach a maximum length of 7.7 metres and weight up to 3,800 kg.
Hannene kan bli opptil ni meter lange og veie 5,5 tonn, mens hunnene blir opptil 7,7 meter lange og opptil 3,8 tonn tunge.
Calves are about 2.3 m long at birth and weight approximately 200 kg.
Kalvene er rundt 2,3 meter lange ved fødselen og veier da rundt 200 kg.
They are similar to the adults in the pattern of colouration, but the areas that will be white in adulthood are creamy yellow when the calves are young.
De likner de voksne i fargene, bortsett fra at de områdene som er hvite hos de voksne er mer kremgule hos de unge individene.
Killer whales are found in all of the world’s oceans; they range from equatorial waters right up to the northern and southern ice edges.
Spekkhoggere finnes i alle verdenshav og er utbredt mellom ekvator og iskanten både på den nordlige og sørlige halvkule.
They are most common in areas of high productivity, particularly along coastlines.
De er mest vanlige i høyproduktive, kystnære områder.
In Svalbard’s waters killer whales are not often sighted in inshore areas, but they have been reported from fjords on both the west and east coast of Spitsbergen and along the southern fringes of the northern ice pack.
Spekkhoggere er observert i mange av fjordene på vestsiden og østsiden av Spitsbergen, og langs iskanten i nord.
Most of these live around the Antarctic convergence.
De fleste av disse finnes i Antarktis.
The killer whale is the largest member of the dolphin family, and like most other dolphins they live in social groups.
Spekkhoggeren er den største av hvalene i delfinfamilien, og som de fleste andre delfinarter lever de i sosiale grupper.
They also eat cephalopods, cod, flatfish and sometimes also marine turtles.
De spiser også blekksprut, torsk, flatfisk og skilpadder.
killer whales give birth to their calves in the late autumn and then mothers nurse them for between one and two years.
De fleste spekkhoggerne blir født sent på høsten, og kalven dier mora i ett til to år.
The gestation period is 15–18 months.
Drektighetstiden er 15–18 måneder.
Killer whales reach sexual maturity at an age of 15 years for males and 11–16 years for females.
Hannene blir kjønnsmodne ved 15-årsalderen og hunnene når de er 11–16 år gamle.
Killer whales have been exploited at low levels in several parts of their range, but have never been a preferred species for consumption.
Spekkhoggerne er blitt fangstet i noen grad på mange steder i sitt utbredelsesområde, men de har aldri vært noen attraktiv art som menneskemat.
At times in the past they were culled by fishermen where they were seen as being a competitor for salmon.
I tidligere tider ble spekkhoggere i enkelte områder drept fordi de ble betraktet som konkurrenter til ulike fiskerier.
Little is known about the northern pelagic stocks of this species, although there appear to be marked increases in the number of killer whale sightings in the Northwest Atlantic Arctic.
Man vet lite om de nordlige pelagiske bestandene av denne arten, skjønt det er en økning i antallet observasjoner av spekkhuggere i arktiske områder i det nordvestre Atlanterhav.
Killer whales are protected in Svalbard.
Spekkhoggere er fredet på Svalbard.
The king eider has a circumpolar distribution that is more northerly than the other eider species, and is both a little bit smaller and more compact than the common eider.
Praktærfuglen har en sirkumpolar arktisk utbredelse som er mer nordlig enn for de andre ærfuglartene, og arten er er både litt mindre og mer kompakt enn ærfuglen.
The species breeds in high arctic regions of Asia, North America, Greenland and in Svalbard.
Praktærfuglen hekker i Russland, Nord-Amerika, på Grønland og Svalbard.
Its typical habitat is tundra plains with small ponds; it is not generally associated with islets and the coast like the common eider.
Den foretrekker flate tundraområder med små vann og tjern, og den er mindre knyttet til kysten og øyer enn ærfuglen.
King eider.
Hannfugler.
King eider in other languages
Praktærfugl på flere språk
Somateria spectabilis
Somateria spectabilis
praktærfugl
king eider
eider
Prachteiderente
á tete grise
eider à tête grise
The king eider is a little bit smaller than the common eider; it is 55 cm long and weighs 1.5–1.8 kg.
Praktærfuglen er litt mindre og mer kompakt enn ærfuglen.
The male has characteristic, colourful plumage with a pale, blue-grey head, light-green cheeks, a pink breast and a black back and under-parts.
Den blir 47–63 cm lang og veier 1200–2100 g.
When the wings are folded, the white feathers of the wing coverts form a white stripe from the breast along the sides of the body.
Hannens praktdrakt er karakteristisk med en oransjegul nebbknopp i pannen og rødlilla nebb.
Male king eiders also have a large orange shield on the forehead.
Issen og nakken er blå med et lilla skjær.
The bill is orange-red.
Nedre del av halsen og brystet er rosa.
In transitional plumage after the breeding season it is mostly dark-brown and black.
Den fremre delen av ryggen er hvit, mens den bakre delen, og skuldrene er svarte.
The male king eider is one of Svalbard’s most colourful birds.
En hvit stripe løper fra brystet og bakover vingen når denne er sammenfoldet.
The male voice is a dove-like cooing, while the female makes a deep "gook-gook-gook" call.
Hannen har en dyp, vibrerende låt – «hroo, roo rooe» – som faller i tonehøyde.
The king eider has a circumpolar distribution that is more northerly than the other eider species.
Praktærfuglen har en sirkumpolar arktisk utbredelse som er mer nordlig enn for de andre ærfuglartene.
The species breeds in high arctic regions of Asia, North America, and Greenland as well as Svalbard (Norway).
Arten hekker i Russland, Nord-Amerika, på Grønland og Svalbard.
In Svalbard, they can be found scattered along the west coast of Spitsbergen, but the most important breeding areas are from Bellsund to Prins Karls Forland (Nordenskiöldkysten, Daudmannsøyra, Forlandssletta) and on Reinsdyrflya in north-western Spitsbergen.
På Svalbard hekker praktærfuglen spredt langs vestkysten av Spitsbergen, med de viktigste hekkeområdene mellom Bellsund til Prins Karls Forland (Nordenskiöldkysten, Daudmannsøyra, Forlandssletta) og på Reinsdyrflya på nordvest-Spitsbergen.
Little is known about the ecology and the population status of the king eider inSvalbard.
Praktærfuglens biologi er dårlig kjent på Svalbard.
Its typical habitat is tundra plains with small ponds; it is not generally associated with islets or coastal area like the common eider.
Den foretrekker flate tundraområder med små vann og tjern, og den er mindre knyttet til kysten og øyer enn ærfuglen.
However, in the rearing period after hatching and during moulting period this species appears in groups along the coast.
Imidlertid oppholder hunnen og ungene seg langs kysten etter klekkingen, og de voksne fuglene myter i grunne, kystnære områder i juli–august.
Important moulting areas are located in shallow near-shore waters off the west and south coasts ofSpitsbergen.
Viktige myteområder er grunne områder på vestkysten og rundt sørspissen av Spitsbergen.
King eiders feed on various bottom-living animals such as molluscs, crustaceans and sea cucumbers.
Praktærfuglen livnærer seg på ulike bunnlevende dyr slik som muslinger, snegler, krepsdyr og sjøpølser.
During winter king eiders inhabit marine habitats exclusively and feed in deeper water (20–40 meter) than other sea ducks.
Om vinteren opptrer den kun i marine områder, og den beiter gjerne på dypere vann (20–40 meter) enn de andre havdykkendene.
Unlike the common eider, the king eider does not nest in colonies.
Så snart hekkeplassen er fri for snø, ankommer praktærfuglen.
It arrives at the nesting site soon after the snow clears, normally somewhat later than the common eider which nests on islets that become snow free earlier.
Reiret plasseres vanligvis åpent ved en liten ferskvannsdam eller et mindre tjern, av og til i le av en stein eller en forhøyning i terrenget.
The nest is usually placed near freshwater ponds and lakes.
Praktærfuglen hekker ikke i kolonier, og reirene ligger derfor spredt og enkeltvis.
It consists of a shallow depression in the ground lined with down which is darker than that of the common eider.
Selve reiret er en grunn fordypning i bakken som hunnen skraper ut og fôrer med dun (mørkere dun enn hos ærfuglen).
The four to six eggs are a pale olive-brown, similar to those of the common eider, though they are a little bit smaller.
Eggene er lys olivengrønne og ligner ærfuglens egg, men de er mindre.
The eggs are incubated by the female for 22-24 days; the male leaves the nesting site some days after the start of incubation.
De ruges av hunnen i 22–24 døgn.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is 15 years.
Lengste kjente levealder (ikke Svalbard) er 15 år.
The current population trend is not known.
Bestandsutviklingen er ikke kjent.
The European breeding population is estimated to be approximately 46,000 breeding pairs.
Den europeiske hekkebestanden er anslått til å være under 46 000 par.
It is a relatively timid bird that is only rarely observed at close range.
Den er en relativt sky art som sjelden kan observeres på nært hold.
The little auk is the smallest of the European auks, and has a stocky build, with a short neck and short bill.
Alkekongen er den minste av de europeiske alkefuglene, og er en liten, tettbygd og kompakt alkefugl med korte bein og et kort, butt nebb.
Little auk Photo: Hallvard Strøm / Norwegian Polar Institute
Foto: Hallvard Strøm / Norsk Polarinstitutt
Little auk in other languages
Alkekonge på flere språk
Alle alle
Alle alle
Alkekonge
Little auk
Krabbentaucher
Krabbentaucher
Mergule nain
Mergule nain
They have a stocky build, with a short neck and short bill.
Alkekongen er en liten, tettbygd og kompakt alkefugl med korte bein og et kort, butt nebb.
The innermost flight feathers (the secondaries) have white tips which form a white wing band.
Enkelte av skulderfjærene er hvite og danner et hvitt vingebånd.
The little auk is a high-arctic species that breeds on eastern Baffin Island(Canada), Greenland, Jan Mayen, Svalbard (including Bjørnøya), Franz Josef Land, Novaya Zemlyaand Severnaya Zemlya.
Alkekongen er en høyarktisk art som hekker på Baffinøya i Canada, på Grønland, Jan Mayen, Svalbard, Frans Josef Land (Russland), Novaja Semlja (Russland) og Severnaja Semlja (Russland).
Two sub-species of the little auk are recognized; the nominate race A. a. alle and the significantly larger A. a. polaris.
To underarter er beskrevet; underarten A. a. alle og den noe større A. a. polaris.
The latter inhabits Franz Josef Land, whereas the nominate race inhabits the rest of the breeding range, including Svalbard.
Den sistnevnte hekker på Frans Josef Land), mens den førstnevnte forekommer innenfor resten av artens utbredelsesområde, inkludert Svalbard.
The little auk is the most numerous bird species in Svalbard, and it breeds over most of the archipelago, except for the most easterly areas.
Alkekongen er den mest tallrike arten på Svalbard, og den hekker over hele øygruppen, men er fåtallig i de østligste områdene.
Most of the population breeds in colonies in the southwestern and northwestern parts of Spitsbergen, especially in Hornsund, Bellsund and the area around Magdalenafjorden.
De største koloniene ligger i de sørvestlige og nordvestlige delen av Spitsbergen, spesielt i Hornsund, Bellsund og i områdene rundt Magdalenefjorden.
A total of more than 200 colonies/breeding areas are known within Svalbard.
Til sammen er det registrert over 200 kolonier/hekkeområder på Svalbard.
The little auk leaves the breeding colonies in mid-August and migrates to wintering areas northeast of Iceland or southwest of Greenland and Baffin Bay.
Alkekongene forlater hekkekoloniene i midten av august, og trekker da til overvintringsområder rundt Island, sørvest for Grønland og Baffinbukta (Canada/Grønland).
Little auks wintering off south-western Greenland probably migrate along the edge of the drift ice in the western part of the Greenland Sea until they reach the wintering areas in October-November.
Alkekonger som overvintrer sørvest for Grønland trekker trolig sørvestover langs iskanten i de vestlige delene av Grønlandshavet inntil de når overvintringsområdene i oktober–november.
They start their return to their breeding colonies in February-March and arrive at the colonies in Svalbard in April.
Trekket nordover igjen starter i februar–mars, og alkekongene ankommer koloniene på Svalbard i april.
Although most colonies are situated close to the sea, little auks do also breed far inland.
Selv om de fleste alkekongekoloniene ligger ved kysten, kan arten også hekke langt inne i landet.
Outside the breeding season, the little auk is pelagic.
Utenfor hekkesesongen lever arten pelagisk.
Copepods, especially Calanus spp. are especially important in the diet.
Hoppekreps (copepoder), spesielt Calanus spp. er viktige næringsemner.
Calanus glacialis has been found to dominate the diet in areas with cold arctic water, whereas the smaller and less energy rich C. finmarchicus dominates in areas influenced by warmer Atlantic water.
Calanus glacialis dominerer dietten i områder med kaldt, arktisk vann, mens den noe mindre og mindre energirike C. finmarchicus dominerer i områder med varmere, atlantiske vannmasser.
Several studies have found that the little auk prefers to feed on the large, energy rich C. glacialis.
At alkekongen velger å ta den store og energirike C. glacialis medfører at den kan være sårbar for klimaendringer.
This implies that the little auk may be vulnerable to climate change as an increased inflow of warm Atlantic water masses, or a generally warmer climate, might force the little auk to forage in areas with suboptimal prey, which would result in reduced reproductive success.
En større innstrømming av varmt atlantisk vann, eller et varmere klima generelt, kan tvinge alkekongen til å leve av sub-optimale byttedyr, noe som igjen kan medføre en redusert hekkesuksess.
Little auks breed in unvegetated screes (areas of loose rocks) and also in rock crevices.
Alkekongene hekker i steinur, og i sprekker og hulrom i bergvegger.
The breeding density in the screes seems to vary with the size of the stones, with coarse screes having the highest densities of nests.
Tilpasningen til å hekke i sprekker og hulrom er trolig et resultat av mangel på egnet steinur i enkelte områder, og at klippeveggene tidlig blir fri for snø.
This is later than the Brünnich's guillemot or some of the other auks, probably because of the late snow melt in the nesting screes.
Ungene forblir i reiret i fire uker, men kan etter 10–15 dager bevege seg ut i reiråpningen for å trene vingene.
The eggs are incubated by both sexes for 29 days.
Når ungene er flygedyktige etter ca.
The young remain in the nest for four weeks before flying away from the colony out to sea.
27 døgn, forlater de reiret sammen med hannen, og flyr ut til sjøen.
The little auk is the most numerous bird species inSvalbard, and also probably one of the most numerous seabird species in the world.
Alkekongen er den mest tallrike fuglearten på Svalbard, og trolig den mest tallrike sjøfuglarten i verden.
A crude estimate of more than one million breeding pairs has been made for the population in Svalbard.
Hekkebestanden på Svalbard er grovt anslått til mer enn en million par.
A colony of 50,000 breeding pairs in Hornsund has been estimated to transport approximately 100 tonnes of excrement to the area around the colonies during the breeding season.
Beregninger har vist at en koloni på 50 000 alkekonger i Hornsund bidrar med 100 tonn med næringsstoffer til området rundt kolonien i løpet av en hekkesesong.
The long-tailed duck (Clangula hyemalis) is a small diving duck with a short bill and small head.
Havellen er en liten dykkand med en spraglete fjærdrakt i hvitt, brunt og svart.
The long-tailed duck breeds mainly in the western parts of Spitsbergen and on Bjørnøya within Svalbard.
Tellinger av overvintrende sjøfugler på vestkysten av Spitsbergen har vist at deler av svalbardbestanden overvintrer i isfrie deler av dette området.
Long-tailed duck Photo: tromsofoto.net
Havelle Foto: tromsofoto.net
Long-tailed duck in other languages
Havelle på flere språk
Clangula hyemalis
Clangula hyemalis
Havelle
Long-tailed duck
Eisente
Eisente
Harelde de Miquelon
Harelde de Miquelon
The long-tailed duck is a small diving duck with a short bill and small head.
Havellen er en liten dykkand med en spraglete fjærdrakt i hvitt, brunt og svart.
Adult weights vary between 600 and 900 g.
Hannen blir ca.
The male has central tail-feathers that are up to 13 cm long, which gives rise to the common name for this duck.
50–62 cm lang, hunnen 38–43 cm, og begge veier mellom 600 og 900 g.
In spring and autumn it has an intermediate transitional plumage.
Ryggen er brunsvart.
The female in nesting plumage has a dark brown back and white under-parts and brown-black head with a large white patch around the eye and down the side of the neck.
Hunnenes hekkedrakt er relativt lik hannenes, men de mangler de lange stjertfjærene, er mattere i fargene, og den hvite flekken rundt øyet er mindre og dårligere avgrenset.
The long-tailed duck has a circumpolar distribution and breeds throughout Alaska, northern Canada, Greenland, Iceland, Svalbard, Fennoscandia, the Kola Peninsula and Siberia.
Havellen har en sirkumpolar utbredelse og hekker fra Alaska (USA) gjennom det nordlige Canada, Grønland, Island, Svalbard, Fennoskandia, Kolahalvøya (Russland) og Sibir (Russland).
The species nests both in mountainous regions and in lowlands, often far from the coast.
Arten forekommer både i fjellområder og i lavlandet, ofte langt fra kysten.
It is thought to be migratory, but its movements are very poorly documented.
Det er antatt at havellen er trekkfugl, men trekkrutene er dårlig kjent.
The long-tailed duck breeds mainly in the western parts of Spitsbergen and on Bjørnøya within Svalbard.
På Svalbard hekker arten hovedsakelig på Bjørnøya og i de vestlige delene av Spitsbergen.
Solitary pairs breed on small islands and along the coast of Spitsbergen, close to freshwater ponds.
Spredte par hekker på holmer og langs kysten av fastlandet på Spitsbergen.
Observations from the mid 1990s suggest that at least some individuals from the Svalbard population winter in ice-free waters off the west coast of Svalbard, mainly along Nordenskiöldkysten and Prins Karls Forland.
Tellinger av overvintrende sjøfugler på vestkysten av Spitsbergen har vist at deler av Svalbardbestanden overvintrer i isfrie områder langs vestkysten av Spitsbergen, primært langs Nordenskiöldkysten og Prins Karls Forland.
Long-tailed ducks can be seen along the ice-edge early in spring.
Haveller kan observeres langs iskanten tidlig om våren.
Important wintering areas are located along the coast of northern Norway and in the Baltic.
Viktige overvintringsområder for arten er trolig langs kysten av Nord-Norge og Baltikum.
The long-tailed duck breeds on the tundra, usually near freshwater ponds and lakes.
Vanligvis hekker havellen nær ferskvannsdammer og tjern i tundraområder.
Several pairs may nest close together though the species is not regarded as being a colonial breeder.
Arten hekker ikke i kolonier, men flere par kan hekke relativt tett i samme område.
The territory usually includes a freshwater pool where intense courtship behaviour occurs.
Territoriet omfatter vanligvis en ferskvannsdam hvor den intense kurtisen foregår.
Outside the breeding season long-tailed ducks stay mainly in coastal waters.
Utenom hekketiden oppholder havellene seg i kystnære områder.
They show considerable variation in habitat use and dive to various depths.
De viser stor variasjon i habitatbruk, og de kan utnytte næring på varierende dyp.
Their diet consists mainly of invertebrates, but they also feed on some plant matter.
Dietten består hovedsakelig av virvelløse dyr, men de beiter også på plantemateriale.