natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The largest colonies (several over 100,000 pairs) are situated on the southeastern parts of Spitsbergen (Koval’skijfjella and Stellingfjellet), Hopen and Bjørnøya.
De største koloniene (flere på over 100 000 par) ligger på sørøstkysten av Spitsbergen (Koval’skijfjella og Stellingfjellet), på Hopen og på Bjørnøya.
More than 80 % of the Svalbard population breeds within this ”triangle”.
Mer enn 80 % av Svalbardbestanden hekker innenfor dette trianglet.
Brünnich’s guillemots leave their colonies when the chick fledges towards the end of July or in the early August.
Polarlomviene forlater koloniene når ungene hopper mot slutten av juli og i august.
They return to the colonies in April or May.
De returnerer til koloniene igjen i april og mai.
The Brünnich’s guillemot breeds on narrow cliff ledges in dense colonies that vary in size from some hundred pairs to several hundred thousand pairs.
Polarlomvien hekker på smale hyller i tette kolonier som kan variere i størrelse fra noen få hundre par til flere hundre tusen par.
The colonies are usually situated on vertical cliffs at or near the sea shore.
Koloniene ligger vanligvis i vertikale klippevegger ved sjøen eller like ved sjøen.
In Svalbard the Brünnich’s guillemot often breeds in mixed colonies with black-legged kittiwakes, and on Bjørnøya it mixes with the common guillemot.
På Svalbard hekker polarlomvien ofte i kolonier sammen med krykkje, og på Bjørnøya sammen med lomvi.
Outside the breeding season it appears in coastal waters and at sea, often in ice-filled areas.
Utenfor hekkesesongen opptrer arten både i kystnære farvann og i åpent hav, samt i isfylte farvann.
The diet of adult Brünnich’s guillemots consists mainly of fish and crustaceans.
Polarlomviens diett består hovedsakelig av fisk og krepsdyr.
On Spitsbergen, important prey items include polar cod Boreogadus saida, blennies (e.g. Lumpenus lampretaeformis and Leptoclinus maculatus) and capelin Mallotus villosus.
På Spitsbergen er polartorsk, ulike arter av langebarn og lodde viktige byttedyr.
On Bjørnøya, capelin is the most important prey item.
På Bjørnøya er lodde det viktigste byttedyret.
The chicks are mainly fed fish by their parents.
Ungene fôres hovedsakelig med fisk.
In the spring, Brünnich’s guillemots are known to forage along the ice edge or in leads in the sea ice.
Om våren søker polarlomviene næring langs iskanten og i råker inne i isen.
The arctic fox and the glaucous gull are important predators of eggs, chicks and sometimes adult birds.
Fjellreven og polarmåkener de viktigste predatorene på egg og unger hos polarlomvien, og de tar også voksne fugler.
Even though the breeding sites are occupied early in spring, egg-laying does not begin until the end of May or early June.
Eggleggingen starter normalt i slutten av mai eller begynnelsen av juni.
The incubation period lasts for about 32 days.
32 døgn, og begge kjønn deltar i rugingen.
The chick is followed out to sea by one of its parents, usually the male.
Ungene følges ut på sjøen av en av foreldrene, vanligvis hannen.
They are highly vulnerable to predation from arctic fox and glaucous gulls during this trip.
De er da svært utsatt for å bli tatt av fjellrev og polarmåke.
The young probably become independent six to eight weeks after leaving the nest.
Ungene blir trolig selvstendige fire til åtte uker etter at de forlot reirhylla.
While the number of common guillemots breeding on Bjørnøya decreased drastically in 1986–87, the Brünnich’s guillemot on Bjørnøya increased by approximately 20 % in a years following 1986.
Mens bestanden av lomvi på Bjørnøya gikk dramatisk tilbake i 1986–87, økte hekkebestanden av polarlomvi i de første årene etter sammenbruddet i lomvibestanden.
The different population responses of these two species to the collapse of the capelin stock are probably due to the more varied diet of the Brünnich’s guillemot compared to the common guillemot.
Årsaken til denne forskjellen i respons er trolig polarlomviens mer varierte diett sammenliknet med lomvien.
Since 1990 the population of Brünnich’s guillemots on Bjørnøya has been more or less stable.
Siden 1990 har hekkebestanden av polarlomvi på Bjørnøya og Spitsbergen vært relativt stabil.
In the rest of Svalbard a general increase in the population was recorded in several regions during the 1980s and the beginning of the 1990s.
På Spitsbergen ble det registrert en økning i hekkebestanden på 1980-tallet og deler av 1990-tallet.
However, since 1995 the annual monitoring programme has shown a decrease in the size of the breeding population in all monitored colonies.
Etter 1995 er det dokumentert en nedgang i hekkebestanden i alle de overvåkede koloniene.
This decline may be linked to changes in oceanographic conditions in the wintering areas.
Årsaken til denne nedgangen kan være koblet til oseanografiske endringer i artens overvintringsområder.
Additionally, a considerable number of Svalbard-reared juveniles are shot in Greenland and Newfoundland outside the breeding period.
Et betydelig antall ungfugler fra Svalbard blir skutt hver vinter ved Grønland og Newfoundland (Canada).
However, hunting pressure (in Greenland) has declined since the early 2000’s and studies of adult survival rates on Bjørnøya indicate that this winter hunt does not have significant impacts on the Svalbard population.
Imidlertid har jaktuttaket i Canada og på Grønland avtatt gjennom 2000-tallet, og studier av voksenoverlevelse på Bjørnøya viser at denne vinterjakta ikke påvirker bestanden på Svalbard i nevneverdig grad.
It has a circumpolar distribution and breeds in the arctic and boreal zones of the northern hemisphere.
Ærfuglen har en sirkumpolar utbredelse og hekker i den arktiske og boreale sonen over hele den nordlige halvkule.
Common eiders on the ice.
Ærfugler på isen.
Photo: Tor Ivan Karlsen / Norwegian Polar Institute
Foto: Tor Ivan Karlsen / Norsk Polarinstitutt
Common eider in other languages
Ærfugl på flere språk
Somateria mollissima
Somateria mollissima
Ærfugl
Common eider
Eiderente
Eiderente
Eider à duvet
Eider à duvet
Adults of this species are approximately 58 cm long and weigh from 1.2–2.8 kg.
Ærfuglen blir 50–71 cm lang og veier 1200–2800 g.
Young birds are difficult to distinguish from adult males in transitional plumage after the nesting season, when they are switching to their winter colours.
Unge hanner kan være vanskelig å skille fra hanner i eklipsedrakt (mellomdrakt, før vinterdrakten).
The common eider has a circumpolar distribution and breeds in the arctic and boreal zones of the northern hemisphere.
Ærfuglen har en sirkumpolar utbredelse og hekker i den arktiske og boreale sonen over hele den nordlige halvkule.
They nest along the coast of Europe from northern France, through the Netherlands and the British Isles to Iceland and northwards through Scandinavia to the arctic coasts of Russia as well as in arctic regions such as Svalbard, north-east Siberia, the arctic North America and Greenland.
Den hekker langs kysten av Europa fra nord i Frankrike, gjennom Nederland og de britiske øyer til Island, og nordover gjennom Skandinavia til den nordlige kysten av Russland, i tillegg til arktiske områder som Svalbard, nordøst-Sibir og den arktiske delen av Amerika og Grønland.
Several sub-species have been described.
Flere underarter forekommer.
The Svalbard population belongs to the sub-species S. m. borealis, which also breeds in northeast Canada, Greenland, Iceland and Franz Josef Land.
Svalbardbestanden tilhører underarten S. m. borealis, som også hekker i de nordøstlige delene av Canada, på Grønland, Island og Frans Josef Land (Russland).
In Svalbard the common eider breeds both in colonies on small islands and in a more dispersed fashion along the coast of Spitsbergen.
På Svalbard hekker ærfuglen både på øyer langs kysten og mer spredt langs kysten inne på land.
The greatest nesting densities occur on the western and north-western coast of Spitsbergen and on Tusenøyane.
Hoveddelen av bestanden hekker langs vest- og nordvestkysten av Spitsbergen og på Tusenøyane.
Male common eider.
Hannfugl.
Nesting groups become established in the spring as soon as the tundra is clear of snow and the ice around the islets has melted; in most years in Svalbard this occurs towards the end of May, but may be as late as the end of June at some sites in some years.
På Svalbard skjer dette vanligvis i slutten av mai, men det kan også forekomme så sent som i slutten av juni enkelte år.
The proportion of the population that breeds varies greatly between years depending on ice condition in spring and early summer.
Andelen av bestanden som hekker varierer fra år til år avhengig av isforholdene om våren og forsommeren.
The common eider is subject to strong predation pressure, primarily from glaucous gulls and arctic foxes which take a large proportion of the eggs, and small chicks.
Ærfuglen er utsatt for et betydelig predasjonstrykk fra blant andre polarmåker og fjellrev som kan ta en stor del av eggene og små unger.
The polar bear can also be a major predator of eggs at some sites.
Isbjørnen kan også være en betydelig predator av egg i enkelte områder enkelte år.
Female common eider sitting on its nest.
Hunnfugl på redet.
Pair formation takes place during the autumn in common eiders and the same birds may stay together for several years.
Ærfuglen foretrekker å hekke på flate områder, og reiret legges vanligvis helt åpent i terrenget, noen ganger beskyttet av en stein eller rekved.
They are a ground-nesting species that prefers flat areas, sometimes sheltered by stones or pieces of wood, but usually the site is completely exposed.
Hos ærfuglen finner pardannelsen sted om høsten eller tidlig vinter.
The nest is a simple, shallow scrape made by the female, but it is carefully lined with plant material and a thick layer of down.
Reiret er en grunn fordypning i bakken som skrapes ut av hunnen og fôres omhyggelig med plantemateriale og et tykt lag med dun.
Nest-sites are re-used, and old nests are often characterized by an elevated rim.
Reiret brukes gjerne om igjen i en årrekke, og kanten rundt reiret blir da ofte forhøyet og frodig.
The normal clutch size consists of four to six eggs, which are grey-green or olive-green in colour.
Normal kullstørrelse er fire til seks grågrønne eller olivengrønne egg.
Clutches with up to 13 eggs have been recorded in Svalbard, but large clutches are usually laid by more than one female (i.e. the result of dump nesting).
Reir med opptil 13 egg er registrert på Svalbard, men slike store kull er trolig et resultat av at flere hunner har lagt egg i samme reir.
The incubation period lasts 24–26 days.
Rugeperioden varer i 24 til 26 døgn.
Before nesting the females accumulate a large reserve of fat.
Hunnen legger seg opp betydelige fettreserver før rugingen starter.
The males then leave the nesting areas to form moulting flocks along the coast.
Hannene samler seg da i større grupper på grunne og næringsrike områder langs kysten.
Immediately after hatching, as soon as the young are dry, they go out to sea with their mother.
Umiddelbart etter klekking og så fort ungene er tørre, forlater hunnen reiret og begir seg ut for å lete etter næring.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is 58 years.
Svalbard) er 58 år.
The total common eider breeding population in Svalbard is estimated to be somewhere between 13,500 and 27,500 pairs and the late summer population is comprised of 80,000–140,000 individuals.
Størrelsen på hekkebestanden er estimert til mellom 13 500 og 27 500 par, og totalbestanden på ettersommeren (voksne + årsunger) er beregnet til 80 000–140 000 individer.
The European breeding population is estimated to be 840,000 pairs, and is regarded as stable, although some sub-populations are declining.
Den europeiske hekkebestanden er omtrent 840 000 par og regnes som stabil, men med nedgang i enkelte deler av utbredelsesområdet.
Extensive collecting of down and eggs are thought to have reduced the population somewhat during the first part of the 20th century, but early numbers are rather uncertain, so this may not be the case.
Ukontrollert høsting av egg og dun på begynnelsen av 1900-tallet reduserte trolig bestanden på Svalbard, men fordi tidligere bestandsestimater er usikre, er omfanget av denne reduksjonen vanskelig å vurdere.
Although protection measures and bird sanctuaries were established in 1963 and 1973, no marked increase in the population has occurred since that time.
Til tross for vernetiltak og etablering av fuglefredningsområder i 1963 og 1973, ser det ikke ut til at bestanden har økt nevneverdig.
Figure: Beth Tully / University of Washington
Illustrasjon: Beth Tully / Universitetet i Washington
Radio waves transmitted from the radar transmitter travel through the ice, are reflected from the ice bottom, and travel back to the radar receiver.
Radarsendere og radarsignaler ved hjelp av fly - er benyttet for å diagnotisere flere tusen meter tykk is i Antarktis og Grønland.
Photo: Rene Forsberg
Foto: Rene Forsberg
Radio waves transmitted from the radar transmitter travel through the ice, are reflected from the ice bottom, and travel back to the radar receiver.
Det er glasiolog Kenny Matsuoka fra Norsk Polarinstitutt som har utført studien, basert på radarsignaler av isens bunn.
The strength of the radar signals back from the ice bottom has been used as a viable parameter to diagnose the bed of thousands-meter-thick ice in Antarctica and Greenland.
Hans forskning tyder på at romlig variasjon i overflatens snømengde og geotermisk varmefluks, dvs temperaturen som kommer fra jordens interiør, påvirker radarsignalene.
Brighter beds include more water so that ice slips more easily, yielding a much faster response of the ice sheets to climate change.
Matuokas arbeid viser at sterkere radarreflekser ikke nødvendigvis betyr at det er vann ved bunnen av isen.
Kenny says “I am not arguing that all of known subglacial lakes are not real.
- Jeg argumenterer ikke for at alle kjente subglasiale innsjøer er uekte.
Lett., 38, L05505, doi:10.1029/2010GL046205.
Lett., 38, L05505, doi:10.1029/2010GL046205.
Glaciers, Scientific research
Isbreer, Forskning
The common guillemot is the largest of the extant auk species.
Lomvien er den største av de nålevende alkefuglene.
The common guillemot is one of the most abundant seabirds in temperate and colder parts of the northern hemisphere, with very large populations in the Atlantic and the Pacific Oceans, and adjacent areas of the Arctic Ocean.
Lomvien er en av de mest tallrike sjøfuglene i de tempererte og subarktiske områdene på den nordlige halvkule, med store populasjoner i Atlanterhavet og Stillehavet.
Common guillemot.
Lomvi.
Common guillemot in other languages
Lomvi på flere språk
Uria aalge
Uria aalge
Lomvi
Common guillemot
Trottellumme
Trottellumme
Guillemot de troïl
Guillemot de troïl
In the northeast Atlantic its range extends from Portugal in the south to Svalbard and Novaya Zemlya in the north and includes the Baltic.
I nordøstlige deler av Atlanterhavet strekker utbredelsen seg fra Portugal i sør til Svalbard og Novaja Semlja (Russland) i nord, inkludert Baltikum.
The common guillemot has a more southerly breeding distribution than the Brünnich's guillemot, but the two species do overlap in some places.
Lomvien har en mer sørlig hekkeutbredelse enn polarlomvien, men artene overlapper enkelte steder.
Six sub-species have been described within the North Atlantic, but they are poorly differentiated.
Seks underarter av lomvi har blitt beskrevet i det nordlige Atlanterhavet, men de er dårlig definert.
The Svalbard population belongs to the race U. a. hyperborea.
Svalbardpopulasjonen tilhører underarten U. a. hyperborea.
Bjørnøya is the most important breeding area for the common guillemot in Svalbard and the entire Barents Sea.
Bjørnøya er den viktigste hekkeplassen for lomvi på Svalbard og i Barentshavet for øvrig.
On Bjørnøya, it breeds in large colonies on ledges and plateaus, often together with the Brünnich’s guillemot.
Her hekker lomvien i store og tette kolonier på platåer og hyller i fjellet; på de smaleste hyllene sammen med polarlomvi.
The Svalbard birds probably winter in the southern parts of the Barents Sea and in coastal waters off northern Norway.
Lomvien overvintrer i den isfrie delen av Barentshavet og utenfor kysten av Nord-Norge.
The birds leave the colonies in late July–early August and return in late March–early May.
Lomvien forlater koloniene i slutten av juli og begynnelsen av august, og de returnerer i siste del av mars og fram til begynnelsen av mai.
The common guillemot is extremely gregarious and colonial breeding is the norm.
Dette er en sosial art som kun hekker i kolonier.
The colonies can contain many tens of thousands of individuals.
Koloniene kan være svært store og tette og inneholde mange tusen individer.
Common guillemots nest exclusively in steep cliffs, either on narrow ledges or platforms.
Lomvien hekker nesten utelukkende i bratte klippevegger eller på utilgjengelige øyer eller staurer (steinsøyler) i havet.
In mixed colonies, the common guillemot is usually found on the broadest ledges and plateaus.
De foretrekker brede fjellhyller eller platåer, og når arten hekker sammen med polarlomvi, okkuperer lomviene de bredeste hyllene.
Breeding success is highest where birds breed at high density or where sites are protected from predators.
Hekkesuksessen er størst der fuglene hekker svært tett eller er utilgjengelige for landpredatorer.
The Arctic fox, glaucous gull and great black-backed gull are important predators of eggs, chicks and adult birds.
Fjellreven, polarmåken og svartbaken er viktige predatorer på egg, unger og voksne fugler hos lomvien.
Outside the breeding season, the common guillemot appears in both inshore waters as well as further out to sea.
Utenfor hekkesesongen opptrer lomvien både i kystnære farvann og i åpent hav.
The common guillemot is predominantly piscivorous, preferentially consuming small (max. ca. 200 mm long) schooling fish which it catches underwater.
Lomvien er primært en fiskespisende art, og foretrekker små (maks 20 cm lange) stimfisk som den fanger under vann.
The capelin Mallotus villosus is the principal food source for common guillemots on Bjørnøya.
Lodde er det viktigste byttedyret for lomvi på Bjørnøya.
Life history and reproduction: Egg-laying starts at the end of May or early in June.
Eggleggingen starter i slutten av mai eller i begynnelsen av juni.
The egg is incubated by both parents for about 32 days.
Egget ruges av begge foreldrene i omlag 32 døgn.
The young bird leaves the shelf before becoming fully fledged, at about 21 days of age.
21 dager.
Where the colonies are not close to the sea, the chicks usually land on the ground below the cliff and have to walk the last stretch to the sea.
På steder hvor kolonien ikke ligger rett ved sjøen, lander ungene på bakken nedenfor og må gå det siste stykke til sjøen.
The chicks are followed at sea by the male parents who feed and take care of them during the period after leaving the nest.
Vanligvis blir ungen fulgt under hoppingen av hannen, som beskytter og fôrer den i oppvekstperioden på havet etter at de har forlatt kolonien.
The chick becomes independent 10–12 weeks later.
Ungen blir uavhengig i en alder av 10–12 uker.
The breeding population on Bjørnøya was estimated to be 245,000 pairs in 1986.
Hekkebestanden på Bjørnøya ble estimert til å være 245 000 par i 1986.
Only about 100–200 pairs breed in Svalbard outside Bjørnøya.
Bare 100–200 individer hekker på Svalbard utenom Bjørnøya.
On the Norwegian mainland, the population of common guillemots declined dramatically in the 1960s and 1970s in all colonies west of Nordkapp, and some of the colonies are today considered to be seriously threatened with extinction.
På det norske fastlandet gikk lomvibestanden dramatisk tilbake på 1960- og 70-tallet i alle kolonier vest for Nordkapp, og i dag må flere av disse koloniene sies å være truet av utryddelse.
The reason for this decline is likely a composite of mortality in fishing gear, hunting and food shortages.
Årsaken til tilbakegangen er trolig en kombinasjon av bifangst i fiskeredskaper, forurensning (olje på sjøen), jakt og næringsmangel.
In Svalbard the dunlin has been reported breeding in small numbers on Bjørnøya and in the western parts of Spitsbergen, mainly in the Isfjorden and Kongsfjorden areas.
Myrsnipen er ikke tallrik på Svalbard, men hekker på Bjørnøya og i de vestlige delene av Spitsbergen, primært i de frodigste delene av de store dalførene på Nordenskiöld Land.
Dunlin.
Myrsnipe.
Dunlin in other languages
Myrsnipe på flere språk
Calidris alpina
Calidris alpina
Myrsnipe
Dunlin
Alpenstrandläufer
Alpenstrandläufer
Bécasseau variable
Bécasseau variable
The legs are black.
Nebbet er mørkt, og beina er svarte.
The winter plumage, which comes during September, is light grey-brown on the upper-parts, white on the under-parts and grey streaked on the breast.
I vinterdrakt er myrsnipen ganske ensfarget grå på oversiden, hvit på undersiden og hvit eller svakt streket på kroppssidene og på sidene.
A faint wing bar can be seen when the bird is in flight.
Den svarte bukflekken mangler.
The voice is a grating "creep"; when in flight dunlins emit a warbling "cree-ree-ree-ree" call.
Myrsnipen har en rullende eller surrende lokkelyd «krrrry».
During the breeding season the dunlin can often be located by the warbling sounds it emits during display flights.
I fluktspillet har den en trille «ryrryyryryryryryru».
The dunlin breeds in a circumpolar range in arctic and north temperate regions in Alaska, northeast Canada, east Greenland, Iceland, the British Isles, through north-west Europe, Svalbard and Siberia.
Myrsnipen hekker sirkumpolart i Arktis og i de tempererte delene av Alaska, i den nordøstre delen av Canada, Øst-Grønland, Island, de britiske øyer, gjennom nordvest-Europa, Svalbard og Sibir (Russland).
The species is divided into several subspecies which are geographically isolated.
Myrsnipen er en av de mest tallrike vaderne i verden.
Dunlins in Svalbard belong to the C. a. alpine subspecies, which also breeds in northern Scandinavia and the north-western parts of Russia.
Arten er oppdelt i flere underarter som er geografisk isolert.
The dunlin is one of the most abundant wader species in the world.
Myrsnipene på Svalbard tilhører trolig underarten C. a. schinzii.
In Svalbard the dunlin has been reported breeding in small numbers on Bjørnøya and in the western parts of Spitsbergen, mainly in the Isfjorden and Kongsfjorden areas.
På Svalbard hekker de på Bjørnøya og i de vestlige delene av Spitsbergen, primært i de frodigste delene av de store dalførene på Nordenskiöld Land.
It often occurs in large flocks of up to 50 individuals.
Områder med mindre dammer og tjern er foretrukket.
Dunlins arrive in Svalbard toward the end of May or early June.
Den opptrer også ofte i fjæresonen og i deltaområder, gjerne sammen med andre vadere.
Dunlin chick on Bjørnøya, Svalbard.
Myrsnipeunge på Bjørnøya.
Dunlins breed in solitary pairs or loose groups and are territorial on the breeding grounds.
Myrsnipen hekker parvis eller i løse grupper, og den er territoriell på hekkeplassen.
The nest is bowl-shaped and is lined with straw and willow leaves.
Det er skålformet, og fôres med gress og blader.
The four pear-shaped eggs are buff or olive-brown with chestnut-brown speckles and blotches.
Eggene er olivenfargedet med mørke flekker i varierende bruntone.
The eggs are incubated by both sexes for 22 days.
Rugetiden er 21–22 døgn, og eggene ruges av begge kjønn.
Dunlins are sexually mature when they are one to two years old.
Myrsnipen blir kjønnsmoden etter ett til to år.
The highest age recorded in Norway (including Svalbard) is 24 years.
Svalbard) er 24 år.
The size of the dunlin breeding population in Svalbard is not known, and no surveys or censuses have been conducted.
Myrsnipens bestandsstørrelse på Svalbard er ikke kjent, og noen kartlegging av artens forekomst er ikke foretatt.
However, it is reasonable to believe that the breeding population is less than fifty pairs.
Ut fra dagens kunnskap er det grunn til å tro at hekkebestanden teller et sted mellom 100 og 200 par.
The European breeding population is estimated to be somewhat in excess of 300,000 pairs.
Den europeiske hekkebestanden er stor, og den teller mer enn 300 000 par.