natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Svalbard reindeer was harvested heavily in Svalbard from 1860 to 1925, and the population was dramatically reduced.
Svalbardreinen ble høstet i stort omfang i perioden 1860 til 1925, og bestanden ble betydelig redusert.
The harvest was banned, except for scientific sampling, between 1925 and 1983.
Jakten ble stoppet, unntatt for vitenskapelige undersøkelser, mellom 1925 og 1983.
This period of protection resulted in recovery of the reindeer and the reindeer spread and re-colonized their former ranges.
Denne perioden med fredning resulterte i at bestanden vokste og reinsdyrene spredte seg til nye områder og rekoloniserte tidligere brukte områder.
There has been no recent effort to census the whole archipelago yet, so the total current population size is not known.
Det har ikke vært noen nyere systematiske forsøk på å telle antall rein på hele øygruppen og den totale bestandsstørrelsen er dermed ukjent.
However, data from many parts of the archipelago and long-term monitoring data from a few specific locations, suggest an increase in the number of Svalbard reindeer during recent decades.
Imidlertid viser informasjon fra deler av øygruppen, og systematisk overvåkning over lang tid fra to spesifikke områder, at bestanden trolig har vokst de siste tiårene.
Annual monitoring of the reindeer population in Adventdalen (1979–2013) has shown that the population size varies between 400 to 1200 individuals.
I Adventdalen har årlig overvåkning vist at bestanden av svalbardrein i dette området har variert mellom 400 og 1200 individer i perioden 1979–2013.
Similar numbers and population dynamics has also been documented in the adjacent valley of Reindalen.
Tilsvarende variasjon har også blitt dokumentert for Reindalen.
In Nordenskiöld Land a quota-based harvest conducted by residents takes place each year (15 August 15 – 20 September) in six designated areas.
På Nordenskiöld Land er det i dag en kvotebasert høsting, forbeholdt lokalbefolkningen, som foregår i perioden 15. august til 20. september i 6 ulike jaktområder.
This harvest is believed to have only minor impacts on the reindeer populations in the area and is managed to be sustainable in the long term.
Dette uttaket er antatt å ha liten betydning for bestanden i området.
The Svalbard rock ptarmigan is the only land-inhabiting bird which resides in the archipelago throughout the year.
Svalbardrypa er en stedegen underart av fjellrype og den eneste landfuglen som oppholder seg på Svalbard året rundt.
The sub-species L. m. hyperboreus is restricted to Svalbard and Franz Josef Land.
Utbredelsen er begrenset til Svalbard og Frans Josefs land (Russland).
Svalbard rock ptarmigan.
Svalbardrype.
Svalbard rock ptarmigan in other languages
Svalbardrype på flere språk
Lagopus muta hyperborea
Lagopus muta hyperborea
Alpenschneehuhn
Alpenschneehuhn
Lagopède de Alpes
Lagopède des Alpes
The Svalbard rock ptarmigan is a sub-species of rock ptarmigan (Lagopus muta), and it is larger and heavier than either the rock ptarmigan or the willow ptarmigan on mainland Norway.
Svalbardrypa er en underart av arten fjellrype (Lagopus muta), men er en del større og tyngre enn både li- og fjellrypene på fastlands-Norge.
Adult birds are 35–40 cm long and weigh between 490 and 1200 g.
Kroppslengden er 30–35 cm og de veier 490–1200 g.
The male (cock) has a black line from eye to the beak, and in the breeding season also a large, fleshy red comb above the eye.
I hekketiden utvikler steggen en stor og kjøttfull rød kam over øyet.
The female (hen) also has a red coloured stripe above the eye, but it is less visible.
Også hunnen (høna) har rød kam, men den er mindre synlig.
The cock retains the white plumage until July and acquires the complete brown summer plumage in mid-August.
Steggen har hvit drakt til ut i juli, og den brune sommerdrakten er først på plass i midten av august.
By the end of September both sexes are again in winter plumage.
Begge kjønn utvikler vinterdrakt i løpet av september.
Juvenile birds are more grey-brown than their parents and they have a brown tail.
Ungfuglene har en mer gråbrun farge sammenlignet med foreldrene.
The rock ptarmigan has a circumpolar distribution in alpine and arctic tundra regions, in addition to the Alps and the Pyrenees.
Fjellrypene har en sirkumpolar utbredelse i nordlige tempererte og arktiske strøk, i tillegg til Alpene og Pyreneene.
The sub-species L. m. hyperborea is endemic to Svalbard and Franz Josef Land.
Svalbardrypas utbredelse er begrenset til Svalbard og Frans Josef Land.
The Svalbard rock ptarmigan is the only terrestrial bird residing in the archipelago throughout the year.
Svalbardrypa er den eneste landlevende fuglen som oppholder seg på øygruppen hele året, og den hekker over det meste av øygruppen bortsett fra i de nordøstligste deler.
It is common over most of Svalbard except for the most north-easterly parts of the island group; breeding has not been observed on Kvitøya, Kongs Karls Land, Hopen or Bjørnøya.
Det er ikke konstatert at fuglen hekker på Kvitøya, Kongs Karls Land, Hopen og Bjørnøya.
But, little is known about the location of the wintering areas or possible migration routes, though it is assumed that they seek relatively snow-free areas such as under bird-cliffs and other areas with rich vegetation.
Svalbardrypas vinterområder og eventuelle migrasjonsruter er ikke kjent, men man antar at de søker til relativt snøfrie områder under fuglefjell eller andre områder med rik vegetasjon.
One pilot study using satellite telemetry indicates that the ptarmigan remain in the breeding area from spring until the start of the hunting season (10 September).
Et pilotprosjekt har, ved bruk at satellitt telemetri, vist at rypene forblir i hekke-områdene inntil jakten starter 10. september.
In late September or early October the birds begin to make longer movements.
Rypene starter lengre forflytninger sent i september og tidlig i oktober.
Svalbard rock ptarmigan in summer plumage.
Svalbardrype i sommerdrakt.
The cocks return to the breeding grounds round the end of March to establish and defend a territory that ranges in size from 3–50 hectare.
Steggene ankommer hekkeområdene i slutten av mars hvor de raskt etablerer territorier med størrelse på 3–50 hektar.
The hens arrive in early April.
Hønene ankommer tidlig i april.
Less than 3 % of the land area in Spitsbergen constitutes medium to high quality breeding habitat.
Mindre enn 3 % av Spitsbergens landareal har middels til høy kvalitet på hekkehabitat for Svalbardrype.
The best habitats are located on south-facing slopes where the snow melts early.
De beste habitatene ligger i sørvendte skråninger der snøen smelter tidlig.
Territories in optimal areas (with many wind-blown ridges and abundant vegetation) are occupied first followed by sub-optimal and marginal territories.
Territorier i optimale habitater (områder med mange vindblåste rygger med vegetasjon) etableres først, etterfulgt av mer marginale territorier.
Cocks return to the same territory in subsequent years, whereas hens change territory (and partners) but always come back to the same general breeding grounds.
Steggene kommer tilbake og forsvarer de samme territoriene år etter år.
The Svalbard rock ptarmigan has low genetic diversity and appears to be isolated from other ptarmigan populations.
Fjellrypene på Svalbard har lav genetisk diversitet og er isolert fra andre rypebestander.
Consistent with the lack of specialist predators, the Svalbard rock ptarmigan shows no population cycling, such as that seen in Scotland, Iceland and Alaska where there are 6–10 year cycles.
Siden det ikke finnes spesialist predatorer på Svalbard, varierer ikke bestanden av Svalbardrype mellom år, i samme grad som det er vist hos fjellrype andre steder (6–10 års svingninger i Skottland, Island og Alaska).
The diet of rock ptarmigan varies seasonally.
Dietten varierer gjennom sesongen.
Alpine bistort is the most important food source in summer and autumn.
Harerug er viktigste fødeplante sommer og tidlig høst.
In late autumn and early winter various species of meadow-grasses and hair-grasses are important food plants.
Senhøstes og tidlig vinter er ulike arter rapp og fjellbunke viktig.
From November to February purple and tufted saxifrage are the main food source, while polar willow increases in the diet from March-April and is important for building fat reserves in the spring.
Fra november til februar er rødsildre og tuesildre viktige fødeplanter, mens polarvier øker fra mars–april og utover våren.
Mating takes place in late May.
Paringen skjer sent i mai.
The nest is usually located in the upper part of the territory on dry ground and consists of a 1–2 cm deep scrape in the ground that is lined with dead leaves.
Reiret plasseres i øvre del av territoriet på tørr mark og består av en 1–2 cm fordypning dekket med ulike plantedeler.
A cock can have more than one hen within his territory, but the second hen lays her clutch later than the first and produces fewer chicks.
Steggene kan ha flere høner i territoriet sitt, men høne nummer to legger egg senere og få færre kyllinger enn høne nummer én.
The eggs are yellow-brown with brown-black speckles and blotches.
Eggene er gulbrune med kraftige brunsvarte flekker og skjolder.
The hen and her brood leave the nest one to two days after hatching.
Høna forlater reiret sammen med kyllingene etter 1–2 dager.
Chicks are fledged after 10–12 days, but remain with their mother for 10–12 weeks.
Etter 10–12 dager er kyllingene flygedyktige, men de holder seg sammen med moren i 10–12 uker før de blir selvstendige.
Hunting takes place annually from 10 September until 23 December and the annual harvest varies between 500 and 2300 birds.
Jakttiden er fra 10. september til 23. desember.
This level of hunting does not appear to represent any risk to this population.
Dette jaktuttaket synes ikke å representere noen fare for bestanden.
Additionally, temporal and spatial variability in predation rates on Svalbard rock ptarmigan may be caused by climate induced fluctuations in the abundance of alternative food sources for the Arctic fox, such as reindeer carrion and breeding geese.
I tillegg til dette kan variasjon i predasjonstrykk i tid og rom på Svalbardrypene forårsakes av klimainduserte variasjoner i tilstedeværelse av alternative næringsemner for fjellrev, slik som reinsdyr kadaver og hekkende gjess.
The walrus has a very distinctive feature: two large external tusks, which can grow to be a metre long and weigh 5 kg.
Hvalrossen har to karakteristiske, store støttenner som hos hanner kan bli over en meter lange og veie fem kilo.
In the North-East Atlantic, walruses are distributed in shallow coastal areas along eastern Greenland, the Svalbard and Franz Josef Land archipelagos, and in the southern Barents and Kara Seas.
I det nordøstlige Atlanterhavet finnes hvalross i gruntvannsområder langs kysten av Øst-Grønland, Svalbard og Frans Josefs land og ned til det sørlige Barents- og Karahavet.
Walrus.
Hvalross.
Photo: Inger Lise Næss / Norwegian Polar Institute
Foto: Inger Lise Næss / Norsk Polarinstitutt
Walrus in other languages
Hvalross på flere språk
Odobenus rosmarus
Odobenus rosmarus
Hvalross
Walrus
Walross
Walross
Morse
Morse
Walruses are cinnamon brown in colour.
Hvalrossene er ensfargede brune.
They can appear white after diving or even pink when they are warm, due to them varying the blood supply to the periphery of the body under different circumstances.
Etter lengre opphold i kaldt vann er de mer rosa i fargen, men etter de har ligget oppe på land eller isen en stund og fått sirkulert blod ut til det ytre hudlaget, får de igjen sin brune farge.
They have a small head with a flat, broad muzzle that bears many short, sturdy, colourless whiskers.
De har et lite hode med et bredt munnparti med mange korte, stive værhår.
Walruses have no external ear flaps, similar to the true seals, but they can bring their hind legs up under their bodies, similar to the fur seals and sea lions, so they can walk on all-fours on land.
I likhet med de ekte selene har hvalrossen ikke noe ytre øre, men i motsetning til de ekte selene kan de bøye bakbeina under kroppen slik at de kan gå på land slik som sjøløver og pelssel.
Walruses have extremely thick leather, which is heavily wrinkled and covered with tubercles in males, particularly on the neck.
Skinnet til hvalrossene er ekstremt tykt og hos voksne hanner er det ofte også dekket av runde utvekster (tuberkler), særlig i nakkepartiet.
Males are proportionally more massive in the neck and shoulders than females and are much larger overall.
Hannene har kraftigere nakke og skulderparti og er også generelt mye større enn hunnene.
Adult males are 3-3.5 m long and weigh approximately 1500 kg, while females are about 2.5 m long and weigh around 900 kg.
Voksne hanner er rundt 3,5 meter lange og veier omlag 1500 kg, mens hunnene blir rundt 2,5 meter lange og oppnår en vekt på rundt 900 kg.
Calves are born weighing about 85 kg and are about 1.3 m long.
Nyfødte kalver er 1,3 meter lange og veier omtrent 85 kg.
The calves are chocolate brown with darker, almost black, flippers.
De er sjokoladebrune med mørkere sveiver.
In the Northeast Atlantic walruses are distributed in shallow coastal areas along eastern Greenland, the Svalbard and Franz Josef Land Archipelagos, and in the southern Barents, Pechora and Kara Seas.
I det nordøstlige Atlanterhavet finnes hvalross i gruntvannsområder langs kysten av Øst-Grønland, Svalbard og Frans Josefs land og ned til det sørlige Barents-, Pechora- og Karahavet.
Svalbard’s walruses are part of a joint population (genetically indistinguishable) with animals on Franz Josef Land.
Hvalrossene på Svalbard er del av en felles Svalbard- Franz Josef Land bestand.
In Svalbard in recent decades, most all the walruses are males; the females and calves in the Barents Sea walrus population are mostly found in the eastern part of the range towards Franz Josef Land.
De fleste hvalrossene på Svalbard er hanner og de fleste hunnene og kalvene i denne bestanden finnes over mot Frans Josefs land.
However, in recent years, more and more females with calves have been sighted in Svalbard, as the animals are expanding further into their former range.
I de senere år er det observert flere og flere hunner med kalver i svalbardområdet ettersom bestanden øker og de begynner å finne tilbake til sine gamle liggeplasser.
Walruses reside year-round in Svalbard waters.
Hvalross finnes året rundt på Svalbard.
There is significant sexual segregation outside the breeding season.
De opptrer oftest i flokk, også når de er ute og svømmer og dykker.
Haul out platforms are usually ice pans although terrestrial haul out sites are used in the summer and autumn.
De hviler ofte på isflak, men strender, holmer og skjær benyttes også om sommeren og høsten.
Because they feed in shallow, coastal areas walruses usually perform only relatively shallow, short dives.
Siden hvalrossene spiser i relativt grunne farvann er de fleste av dykkene kortvarige og ikke særlig dype.
Most dives recorded in Svalbard are shallower than 50 meters; though the maximum dive recorded in the region is over 450 meters and the maximum duration measured to date is 37 minutes.
De fleste registrerte dykk på Svalbard er grunnere enn 50 m, mens det lengste dykket som er registrert her er på 37 minutter og det dypeste på 450 m.
The walrus’s main prey is bivalve molluscs (clams of various types) that they search for using their sensitive whiskers on or in bottom substrates.
Hovedføden er muslinger som de finner ved å stikke de følsomme værhårene sine ned i sedimentet.
They clear soft substrates away from food using their front flippers and then suck the clams from their shells, leaving the shells on the bottom.
De fjerner løst sediment fra maten ved å vifte med fremsveivene, for så å suge bløtdelen ut av muslingene og spytte ut skallet.
Thousands of clams can be consumed in a single meal.
Tusenvis av muslinger kan konsumeres i ett måltid.
Some walruses prey on birds and other marine mammals, eating a variety of seal species.
Noen hvalrosser tar også fugler, mens andre spiser andre marine pattedyr, vanligvis ringsel.
The mammal-eating walruses are usually large males and they can be identified by the amber coloured stains on their tusks and chest from the blubber of their prey.
Hvalross som hovedsakelig spiser andre selarter kan gjenkjennes ved at de er mer oransjefargete på brystet og støttennene etter oksidert spekk fra byttedyrene.
Polar bears and killer whales attack walruses, mainly taking calves.
Isbjørn og spekkhoggere tar hvalrosser, og da særlig kalver.
However, predators of walruses meet valiant defences by mothers on land and in the water the whole group will defend against an attack.
Dyr som prøver å ta hvalross må likevel passe seg, da disse er gode til å forsvare seg.
Walruses give birth in May.
Hvalrossene får unger i mai.
Just prior to parturition, pregnant females separate from the herd and give birth to their offspring alone on pack ice.
Rett før kastingen trekker den drektige hunnen seg unna flokken og får ungen sin alene på et isflak.
New mothers remain on the ice fasting for the first few days postpartum, relying on stored body energy accumulated prior to parturition.
De holder seg her i noen dager uten at mora spiser, før de gjenforener seg med flokken og mora begynner å spise igjen.
Subsequently, females and their young return to the herd and the female recommences foraging.
Hvalrossungen dier mora i to–tre år.
The mothers are always with their dependent young, taking their calves with them to sea on foraging expeditions.
Den drikker en mindre fettrik melk enn det de ekte selene gjør.
Walrus calves are able to nurse at sea, hanging upside-down in the water, cradled by their mother’s front flippers.
Mødrene er alltid sammen med de små ungene og tar dem med seg til havs når de må spise.
Dependent youngsters are always attended on the surface by some members of a group when their mothers dive to forage.
Ungene kan die mora ute på havet ved at de henger opp ned under vann, holdt oppe av fremsveivene til mora.
But, by the age of about five months, the calves are strong enough to dive and they begin to feed on benthic organisms and likely gain valuable foraging experience from their mothers over the remainder of lactation.
De unge kalvene begynner å ta til seg annen føde ved siden av melka når de er omtrent fem måneder gamle, og de lærer antakelig mye av mora om hvordan de skal finne mat i den resterende delen av dieperioden.
Female walruses mate about nine months after the birth of their pup, with about 16 months of feeding of their youngster still to go.
Hvalrossmora parer seg igjen rundt ni måneder etter at den fikk ungen, mens det ennå er mye over et år før denne er avvent.
Breeding takes place in December and January.
Paringen foregår i vannet i desember og januar.
When a calf is weaned, female offspring are assimilated into the mother’s herd, whereas male offspring join male groups.
Når en kalv er avvent forblir den i flokken til mora hvis den er av hunnkjønn, mens avvente kalver av hannkjønn slutter seg til de rene hannflokkene.
Females give birth for the first time when they are about 10 years old.
Hunnene får gjerne den første ungen sin når de er rundt 10 år gamle.
Males also reach sexual maturity by this time, but generally do not get the chance to mate until they are about 15.
Hannene blir også kjønnsmodne ved denne alderen, men de er normalt ikke sterke nok til å få sjanse til å pare seg før de er 15 år gamle.
Walruses live to an age of over 40 years.
Hvalrosser kan bli over 40 år gamle.
However, walrus numbers are increasing and they are starting to haul out in sites on land that have not been used for many decades.
Antallet hvalross har vært stigende de senere årene, og de har gradvis begynt å bruke gamle liggeplasser på land hvor det ikke har vært sett dyr på mange årtier.
In August 2006 a survey was conducted of all known (past and present) haul-out sites within Svalbard.
I august 2006 ble det foretatt en undersøkelse av hvor mange hvalross som oppholdt seg på Svalbard denne sommeren.
A walrus takes a swim in the sea in Svalbard.
En hvalross på isen utenfor Svalbard tar seg en dukkert i vannet.
The marginal ice zone is very dynamic due to the influence of the weather and rapid changes.
Iskantsonen er svært dynamisk, pga. værpåvirkning og raske endringer.
Ecological vulnerability is also greater in the marginal ice zone because of high production in spring and summer, and the high density of vulnerable environmental elements in some parts of the year.
Dette skyldes høy produksjon om våren og sommeren, og høy tetthet av sårbare miljøelementer i enkelte deler av året.
Ice edge.
Iskant.
Photo: Anders Skoglund / Norwegian Polar Institute
Foto: Anders Skoglund / Norsk Polarinstitutt
Physical description of the marginal ice zone
Fysisk beskrivelse av iskantsonen
Marginal ice zones in polar regions are dynamic in time and space.
Iskantsoner i polare regioner er dynamiske både i tid og rom.
This makes it difficult to give precise delimitations that are meaningful over time.
Dette gjør det vanskelig å gi presise avgrensninger som er gyldige over tid.
One of the most acceptable definitions of the marginal ice zone (MIZ) is "that part of the ice cover which is close enough to the open ocean boundary to be affected by its presence".The Seasonal Ice Zone.
En av de mest aksepterte definisjonene av den marginale iskantsonen (MIZ) er «that part of the ice cover which is close enough to the open ocean boundary to be affected by its presence».The Seasonal Ice Zone.
The Geophysics of Sea Ice, NATO ASI Series, 825–991, 1986.
The Geophysics of Sea Ice, NATO ASI Series, 825–991, 1986.
DOI:10.1007/978-1-4899-5352-0_15" class="reflink">[1] This definition is open to interpretation, but is generally understood as saying that the MIZ is that part of the ice cover which is close enough to the open ocean to be significant influenced by its physical proximity (e.g. waves).
DOI:10.1007/978-1-4899-5352-0_15" class="reflink">[1] Denne definisjonen er åpen for tolkninger, men er generelt forstått som å angi MIZ som den delen av isdekket som er nært nok åpent hav til å (signifikant ) påvirkes av havets fysiske nærhet (f.eks. bølger).
The MIZ is thus largely a physical quantity; it is the outer part of the pack ice belt, with enhanced ice drift, deformation, divergence and primary production.
MIZ er dermed i stor grad en fysisk størrelse: Det er den ytre delen av drivisbeltet, med forhøyet isdrift, deformering, divergens og primærproduksjon.
The MIZ is usually limited to an area some tens of kilometres wide, but information on how far into the pack ice the MIZ extends is sparse.
MIZ er vanligvis begrenset til en sone på noen titalls kilometer, men det finnes lite data som sier noe definitivt om hvor langt inn i drivisen MIZ strekker seg.
Vulnerable environment in the marginal ice zone
Sårbart miljø i iskantsonen
Biological activity in the marginal ice zone through the year.
Biologiske fenomener i iskantsonen, med tidsangivelse.
Illustration: Paul Wassmann, University of Tromsø
Illustrasjon: Paul Wassmann, Universitetet i Tromsø
The marginal ice zone from the open ocean inwards through the pack ice to dense pack ice, fast ice and multiyear ice will be more vulnerable to pressures for large parts of the year.
Iskantsonen, fra åpent vann og innover i drivisen mot tett drivis, fastis og flerårsis, vil store deler av året ha forhøyet sårbarhet for påvirkning.
This is because of high production and biodiversity under the water as far as the light penetrates, and the high density of seabirds, marine mammals and polar bears.
Dette skyldes høy produksjon og biodiversitet under vann der lyset slipper igjennom, og høy tetthet av sjøfugl, sjøpattedyr og isbjørn.
The marginal ice zone is biologically important because the stable upper layer of the water is mixed here by a combination of ice melting and wind.
Iskantsonen er biologisk viktig fordi det her skjer en omrøring av det stabile øvre vannlaget, drevet av en kombinasjon av issmelting og vind.