natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The opposite – if they chose to opt out and isolate themselves – would, in my view, be truly worrying.
Det motsatte – utmelding og isolasjon – ville virkelig ha vært bekymringsfullt, tror jeg.
What are the particular areas where Norway is an attractive partner?
Hva skiller seg ut som områder der Norge er en etterspurt partner?
First, Norway’s policy of engagement enjoys broad political support.
For det første: Det står bred politisk støtte bak norsk engasjement.
This ensures vital continuity and predictability.
Det sikrer avgjørende kontinuitet og forutsigbarhet.
The government in power at any time has so far been able to presume that the next government would follow the same main policy lines.
En sittende regjering har til nå kunnet påregne at neste regjering vil følge opp i samme hovedspor.
Had this not been the case, we would very soon have become marginalised in a number of peace processes.
Det motsatte ville raskt ha spilt oss ut av banen i mange fredsprosesser.
Norway has the financial flexibility to quickly provide funds as needed.
Norge har fleksible finansielle midler som kan settes inn raskt etter behov.
Our foreign and development policies are closely coordinated, as regards both aims and measures.
Det er tett samarbeid mellom utenriks- og utviklingspolitikken både om mål og virkemidler.
Second, we have built up expertise through systematic efforts in the field over nearly 20 years.
For det andre: Etablert kompetanse, gjennom bevisst arbeid i snart 20 år.
We have an extensive presence in conflict areas through our network of embassies, our aid activities and our humanitarian action, as I mentioned earlier.
Vi har omfattende nærvær i konfliktområder, i kraft av nettverket av ambassader, bistandsvirksomhet, humanitære innsatser, som jeg nevnte tidligere.
Third, there is close cooperation in Norway between the authorities, research institutions and NGOs.
For det tredje: Det er også et godt samarbeid i Norge mellom myndigheter, forskningsmiljøer og frivillige organisasjoner.
I am aware of the pitfalls here and of the criticism of what some call the Norwegian “rule of benevolence”, and I am most willing to discuss this issue.
Jeg er bevisst på fallgruvene her og kjenner kritikken mot det noen kaller det norske ”godhetsregimet” – og tar gjerne en debatt om nettopp dette.
Fourth, we are willing to take risk.
For det fjerde: Risikovilje.
We are willing to take a long-term approach and engage in important projects and processes where there is a considerable risk that we may fail.
Vilje til å tenke langsiktig og satse i viktige prosjekter og prosesser med betydelig risiko for ikke å lykkes.
Choosing to engage generally entails taking risk.
Å være engasjert, betyr som oftest en risiko.
Fifth, there is our perceived impartiality and low degree of self-interest.
For det femte: Upartiskhet og lite egeninteresse.
This is because we do not have a past as a colonial power, or political and economic interests that could cast doubts on our political engagement.
Fravær av kolonihistorie og av politiske og økonomiske interesser som kunne skape tvil om vårt politiske engasjement.
Sixth, we have shown an ability and willingness to handle low-key, confidential and secret processes when required, allowing the parties to build confidence – for example by avoiding media attention.
For det sjette: Evne og vilje til å håndtere stille, fortrolige og hemmelige prosesser – når det trengs – slik at parter kan bygge tillit, utenfor blant annet medias søkelys.
You might say that these elements combine to make up what I call Norway’s list of merits.
Dette vil jeg kalle helheten i Norges kompetanseprofil – om man vil.
Back to the greater picture.
Tilbake til det store bildet.
Many different aspects of Norway’s foreign policy help to prevent war, relieve suffering during conflicts, resolve conflicts and, not least, rebuild war-torn, post-conflict societies.
Mange ulike sider ved norsk utenrikspolitikk bidrar til å forebygge krig, lindre nød mens konflikter pågår, løse konflikter og ikke minst å gjenoppbygge krigstrette samfunn når fred er kommet i stand.
It is possible that the cumulative effect of these – mainly indirect – approaches is greater than that of any direct conflict resolution effort.
Kumulativt er det godt mulig at alle disse – mer indirekte – tilnærmingene har større effekt enn all direkte innsats for konfliktløsning.
This was one of the key themes of the white paper on the main features of Norwegian foreign policy and of the subsequent debate in the Storting.
Drøftingen av dette var et sentralt tema i Stortingsmelding nr.
The threats caused by external instability were highlighted as one of the main security challenges for Norway in the time ahead, that is to say for its security policy for the 21st century, the age of globalisation.
Hvor nettopp trusler via ekstern ustabilitet ble løftet frem som en av de viktigste sikkerhetsutfordringene for Norge i tiden fremover, altså sikkerhetspolitikk for det 21. århundre, for globaliseringens tidsalder.
One security policy perspective is the following: Norway does not pursue a pacifist policy for conflict resolution.
Ett sikkerhetspolitisk perspektiv er dette: Norsk politikk for konfliktløsning er ikke pasifistisk.
And, as I have already mentioned, Norway is not neutral.
Og som jeg nevnte, Norge er ikke nøytral.
We have armed forces whose purpose it is to safeguard our own physical security, and Norway is a member of a political military alliance for the same reason.
Vi har et militært forsvar som skal sikre vår egen fysiske sikkerhet, vi er med i en politisk militær allianse for samme formål.
Conflict is an inherent aspect of any society’s development.
Konflikt er en iboende del av ethvert samfunns utvikling.
Our focus is on destructive, violent conflicts with innocent victims.
Det er de ødeleggende, voldelige konfliktene med uskyldige ofre vi har fokus på.
Our policy builds on the legitimate right of states to defend themselves by military means.
Denne politikken bygger på den enkelte stats legitime rett til å forsvare seg med militære midler.
Together with a number of other countries we have clearly expressed our misgivings about Sri Lanka’s military strategy for what it calls resolving the problem of the Tamils.
Sammen med andre land har vi markert klar skepsis til Sri Lankas ensidig militære strategi for såkalt å løse tamilproblemet.
However, we are not questioning the Government’s sovereign right to employ any force it has at its disposal to maintain security, law and order within the limits set by the country’s constitution and the universal human rights.
Men vi underslår ikke regjeringers suverene rett til bruk av de maktmidler man råder over, for å opprettholde sikkerhet, lov og orden innenfor de rammer landets grunnlov og de universelle menneskerettighetene setter.
Nevertheless, we support the UN Secretary-General’s call for an independent investigation of the last phase of the war.
Likevel støtter vi som kjent FNs generalsekretærs krav om en uavhengig granskning av krigens siste fase.
In Afghanistan we – the international community – have been invited by the country’s legitimate authorities to fight the rebel groups by military means.
I Afghanistan er vi – det internasjonale samfunn – invitert av landets legitime myndigheter til å søke, med militære maktmidler, å slå tilbake opprørsgrupper.
Training national military forces and police forces is a key element of the NATO/ISAF-led operation, in which the US plays a leading role.
Operasjonen, som ledes av NATO/ISAF, med USA i en førende rolle, har opplæring av nasjonale militære styrker og politi som sentralt element.
This is a question of security.
Det handler om sikkerhet.
At the same time, Afghanistan is to my mind a good illustration of a conflict that cannot be won by military means alone.
Samtidig illustrerer Afghanistan til fulle – for meg – at kampen ikke kan vinnes med militære midler alene.
The solution must be political.
Løsningen må være politisk.
Extensive civilian efforts are if anything more important.
Og omfattende sivil innsats er vel så viktig.
The point is that we cannot consider these two aspects independently of each other.
Poenget er at vi ikke kan se det ene uten i sammenheng med det andre.
A broad range of civilian efforts is necessary in order to demonstrate to the people of Afghanistan, who are tired of war, that security, peace and development are achievable.
Tiltak over en bred, sivil front er nødvendig for å demonstrere for Afghanistans krigsherjede befolkning at sikkerhet, fred og utvikling er mulig.
And that a legitimate government, supported by the international community, can deliver.
Og at en legitim stat kan levere, støttet av det internasjonale samfunn.
We are not alone, it would seem, in interpreting the situation in this way.
Vi er ikke alene, mener jeg, om en slik analyse.
President Obama’s new security policy strategy demonstrates renewed US willingness to employ a broad range of measures to maintain security, and to accord a key place to a policy of engagement – in the broader sense.
President Obamas nye sikkerhetspolitiske strategi demonstrerer en fornyet vilje fra amerikansk side til å bruke et bredt sett av virkemidler for å trygge sikkerheten, og hvor engasjementspolitikken – i bred forstand – har en sentral plass.
The strategy also acknowledges that the US, like other countries, can only reach its security policy goals through joint efforts with its allies and the global community as a whole.
Strategien erkjenner også at USA bare kan nå sine sikkerhetspolitiske mål gjennom felles innsats med allierte og verdenssamfunnet som helhet.
To me, this illustrates a fundamental point, and here I will once more refer to the white paper on the main features of Norwegian foreign policy.
Dette illustrerer for meg et grunnleggende poeng, for igjen å vise til Stortingsmelding nr.
As I see it, they are becoming increasingly interlinked.
De veves – slik jeg ser det – stadig tettere sammen.
For me, the following is therefore a key point: our policy of engagement provides a framework and method for pursuing an integrated foreign and development policy.
Et hovedpoeng for meg er derfor dette: Engasjementspolitikken gir ramme og metode for en integrert utenriks- og utviklingspolitikk.
Norway’s development cooperation and humanitarian efforts are part of such a policy of engagement.
Norsk bistandsarbeid og humanitær innsats er del av denne engasjementspolitikken:
Let me sum up using a few examples.
Kortversjonen – oppsummert med noen eksempler:
Instead of just providing emergency relief to people affected by war – or rather in addition to doing so – we can strive to put an end to hostilities through peace and reconciliation efforts.
I stedet for bare å gi nødhjelp til en krigsrammet befolkning – eller riktigere: i tillegg til det – så kan vi arbeide for å få stanset krigshandlingene gjennom freds- og forsoningstiltak.
Instead of just providing prosthetics and alleviating suffering, we can work to mobilise international support for a ban on anti-personnel mines and cluster munitions – and here we have been very successful.
I stedet for bare å kjøpe proteser og lindre, kan vi søke å få internasjonal oppslutning om forbud mot antipersonellminer og klasevåpen – noe vi har lyktes godt med.
Instead of just accepting that natural resources lead to corruption and conflict, we can draw on our own experience and help to find solutions to energy-related conflicts through our Oil-for-Development initiative.
I stedet for bare å godta at naturressurser blir opphav til korrupsjon og konflikt, kan vi – basert på norske erfaringer – bruke programmet Olje for utvikling til å bidra med gode løsninger på konfliktforhold rundt energispørsmål.
Sudan is one example here.
Sudan er ett eksempel.
We can also support international capacity-building efforts in organisations ranging from the UN to the African Union, which I visited last week.
Og vi kan støtte internasjonal kapasitetsbygging – fra FN til den afrikanske union AU, som jeg besøkte i forrige uke.
Norway was instrumental in establishing the UN Peacebuilding Commission, which it also helps to finance.
Norge var fødselshjelper for og er med og finansierer FNs fredsbyggingskommisjon.
Kofi Annan created the Commission in 2006 to address the “black hole” in the international community’s ability to assist countries emerging from conflict.
Kofi Annan etablerte kommisjonen i 2006 som svar på ”store hull” i det internasjonale samfunns evne til å bistå land som nylig er kommet ut av konflikt.
The fact that many post-conflict countries slide back into armed conflict in the course of a few years was an important reason for setting up the Commission.
Det faktum at en rekke slike ”post-konflikt-land” opplever tilbakefall til væpnet konflikt i løpet av få år, var en viktig motivasjon for kommisjonen.
It is just one of many areas where we support UN peace efforts.
Den illustrerer bare ett av mange områder hvor vi støtter opp om FNs fredsinnsats.
These dilemmas keep us alert and force us to check our bearings.
Dilemmaene holder oss våkne og tvinger oss til å sjekke kursen.
First of all, is our extensive engagement in conflict resolution taking place at the cost of other Norwegian interests?
For det første: Går et omfattende engasjement for konfliktløsning på bekostning av andre norske interesser?
For example at the cost of Norway’s security?
For eksempel på bekostning av norsk sikkerhet?
I hear this claim being made from some quarters.
Jeg hører noen si det.
In my view, the answer is “no”.
Jeg mener nei.
I believe that our global engagement in conflict resolution is a cost-effective and forward-looking approach to security policy.
For meg er vårt globale engasjement for konfliktløsning kostnadseffektiv og fremtidstrettet sikkerhetspolitikk.
What resources we should be allocating to the Norwegian armed forces is an important but entirely different discussion.
Hvor mye ressurser vi skal bruke på det norske forsvaret, er en viktig – men helt annen diskusjon.
In a changing world, in which new centres of power and constellations of interests are emerging, we need to hone our foreign policy analysis.
I en verden i endring, med nye maktpoler og interessekonstellasjoner, kreves en skjerpet utenrikspolitisk analyse.
We need to understand the new drivers.
Vi må forstå de nye driverne.
I would be so bold as to claim that few things have done more to develop our understanding of the real global power constellations than our active engagement in conflict resolution.
Jeg vil våge å påstå at det er få ting som har bidratt mer til å spisse norsk utenrikspolitisk forståelse av de reelle globale maktforhold, enn vårt aktive engasjement for konfliktløsning.
It is vital that we understand the regional and global interests that are at play in these conflicts and what effect they have.
I dette arbeidet er det helt avgjørende å skjønne hvilke regionale og globale interesser som spiller inn i konfliktene, hvordan de virker inn.
Then there is the dilemma between justice and the need to make progress in peace processes.
Et annet dilemma: Rettferdighetshensyn versus behovet fremdrift i fredsprosesser:
It is a well known fact that criminal prosecution of those involved in violent conflicts poses challenges in processes aimed at achieving peace and reconciliation between the warring parties.
Det er velkjent at straffeforfølging av involverte i voldelige konflikter utfordrer arbeidet i prosesser for å skape fred og forsoning mellom krigførende parter.
There is no easy answer.
Og: Det finnes ingen enkle svar.
But I would maintain that we don’t have to choose between justice and peace.
Men min mening vil være å avvise at vi må velge mellom rettferdighet og fred.
We must work to achieve both.
Vi må jobbe for begge deler.
It is, in any case, the international community’s duty to maintain the rights perspective and the justice perspective.
Det er – uansett – det internasjonale samfunnets plikt å holde opp rettighetsperspektivet og rettferdighetsperspektivet.
Particularly important here are the rights of women and girls.
Ikke minst kvinner og jenters rettigheter.
And we must help societies that have been almost completely torn apart – like Afghanistan – to build up, stone by stone, the set of norms essential to any society, the foundations both for the rule of law and for reconciliation between former enemies.
Og arbeide for at selv nesten ødelagte samfunn – som det afghanske – bygger opp, stein for stein, det helt essensielle normverket som ethvert samfunn trenger, som grunnpilarer – både for rettssikkerhet og forsoning mellom tidligere fiender.
Thirdly, there are questions such as these: Are we prolonging the war?
For det tredje – til spørsmål som: Forlenger vi krigen?
Are we encouraging ever more groups to take up arms?
Oppmuntrer vi stadig nye grupper til voldelig kamp?
Are we creating unrealistic expectations that are unlikely to result in the establishment of stable states?
Former vi urealistiske forventninger – som neppe kan gi stabile statsløsninger?
Are we creating fragile forms of peace that will soon be drowned by the language of war?
Skaper vi skjøre fredsløsninger som raskt avløses igjen av våpnenes tale?
One answer to some of these dilemmas is that our role in peace processes must always be supported both by the authorities in power and the group or groups that are in conflict with them.
Ett svar på noen av disse dilemmaene, er at vår rolle i fredsprosesser alltid skal forankres godt hos både eksisterende myndigheter og hos den eller de grupperinger som kjemper mot myndighetene.
Again, Norway will very rarely have the power or the means to prolong anything.
Igjen – meget sjelden vil Norge ha makt eller midler til å forlenge noe som helst.
It is the parties to the conflict that are in charge of the process.
Partene har styringen.
One advantage of Norway, as a state actor, being involved in a peace process, as opposed to private actors, is that we do not create unrealistic expectations about the likelihood of a particular group winning by violent means.
En fordel – for å si det slik – ved Norge som statlig aktør i fredsprosesser, i motsetning til private aktører, er at vi ikke spenner opp urealistiske forventninger om enkeltgruppers muligheter til å vinne frem ved væpnet kamp.
Through our support to civil society, and for democracy- and state-building, we are strengthening societies’ own ability to address conflicts.
Gjennom vår støtte til sivilt samfunn, demokratiutvikling og statsbygging, styrker vi samfunnets egen evne til å håndtere konflikter.
A fourth question is: Are we giving legitimacy to undemocratic forces?
Et fjerde hovedspørsmål: Legitimerer vi udemokratiske krefter?
This question is particularly relevant in the current debate on whether or not we should negotiate with the Afghan Taliban.
Spørsmålet aktualiseres i dagens diskurs om forhandlinger med afghansk Taliban.
The predominant view, until recently, has been: No, the Taliban is the Government’s and NATO’s/ISAF’s main enemy, and showing willingness to negotiate would be giving them an inch at the risk of them taking a mile.
Den dominerende holdningen – inntil nylig – har vært: Nei, Taliban er regjeringens og Nato/Isafs hovedfiende, og det å signalisere vilje til forhandlinger ville være å gi dem lillefingeren med risiko for å miste hele hånden.
Therefore, first the surge – in order to weaken them significantly in military terms – and then perhaps talks, once they realise that they have lost.
Altså først surge, svekke dem sterkt militært, så eventuelt forhandlinger – når de innser at slaget er tapt.
But then again, the understanding we have gained of the complex political–strategic landscape of Afghanistan, the dynamics within the Taliban and between the Taliban and other insurgents, as well as the military situation on the ground – all this and more – has altered the picture.
Men så er det dette: Forståelsen av det komplekse, politisk-strategiske landskapet i Afghanistan, av dynamikken i Taliban og mellom Taliban og andre opprørsgrupper, og av selve situasjonen på bakken militært – alt dette og mer til har bidratt til å endre bildet.
Many people are now beginning to think the unthinkable: Is it possible to get the Taliban to take responsibility by entering into negotiations?
Mange begynner nå å tenke det utenkelige: Er det mulig å ansvarliggjøre Taliban gjennom forhandlinger?
To persuade them to break all contact with Al-Qaeda?
Få dem til å bryte kategorisk med Al-Qaida?
Is it possible to involve those forces that primarily have a national, Afghan agenda?
Å bygge videre på dem som først og fremst har en nasjonal afghansk agenda?
All these questions are on the agenda for the Oslo Forum next week.
Alt dette er tema på Oslo Forum som starter i neste uke.
Many of the most dangerous conflicts today are taking place in Muslim countries, and religion – or at least the interpretation of religion – is an ingredient.
Mange av dagens farligste konflikter pågår i muslimske land, og med religion og tolkning av religion som ingredienser.
Pakistan, Afghanistan, Somalia, Yemen and Sudan are the most acute examples.
Pakistan, Afghanistan, Somalia, Jemen, Sudan – for å nevne de mest akutte.
In many of the most dangerous conflicts today, religious language is used to legitimise violence.
I mange av dagens farligste konflikter brukes et religiøst språk for å legitimere vold.
And this makes it vital that we – who have sought to wash religion right out of politics over the last few centuries – must do our homework and seek to understand what a driving force religion can be.
Og det understreker at også vi – som har søkt å vaske religion ut av politikken gjennom århundrene – må gjøre leksene og forstå hvilken driver dette nå er i mange sammenhenger.
The trend of polarisation between the West and the Muslim world must be countered.
Polariseringen mellom Vesten og den muslimske verden må motvirkes.
But if we are to succeed, we must take a broad approach.
Men for å få til dette, må vi gå bredt ut.
We must increase our knowledge about Islam.
Vi må styrke vår kunnskap om islam.
We must strengthen our contact with influential Muslim actors.
Vi må styrke vår kontakt med innflytelsesrike islamske aktører.
Political forms of Islam have broad popular support in large parts of the world.
Politiske former for islam har bred folkelig oppslutning i store deler av verden.
In some countries, Islamist groups form a strong and peaceful opposition to authoritarian regimes.
I noen land utgjør islamistgrupper en sterk og fredelig opposisjon til autoritære regimer.
In others, they use violent means.
I andre tilfeller benytter de voldelig midler.
We must prevent extremist groups from setting the agenda.
Vi må motarbeide at de ekstreme grupperingene får sette agendaen.
We must not relinquish UN podiums to authoritarian leaders who can then proceed unchallenged because we ourselves choose to stay away.
Vi må ikke overlate FNs talerstoler til autoritære ledere som får råde grunnen alene fordi vi selv velger å holde oss borte.
Islamist groups and parties that choose peaceful approaches must be taken seriously as political actors.
Islamistgrupper og partier som velger fredelig virkemidler i sitt arbeid må tas på alvor – som politiske aktører.
Even though in many cases we may not share their points of view.
Selv om vi i mange tilfeller ikke deler synspunktene.
Or perhaps for that very reason.
Eller kanskje nettopp derfor.
Finally, just to dispel the myth – if there should be such a myth: we are not engaged in peace and reconciliation efforts because Norwegians are particularly “peaceful” or “good” people.
Helt til sist, bare for å avlive myten, dersom den skulle leve noe sted; vi er ikke engasjert i freds- og forsoningspolitikk fordi nordmenn er spesielt ”fredelige” eller spesielt ”gode”.
In my view, we have made good use of this window of opportunity over the last 10–20 years.
Jeg mener vi har utnyttet dette mulighetsrommet gjennom de siste 10-20 årene.
And we can do so even better in the years to come.
Og at vi kan bli enda bedre i årene som kommer.
That is why I welcome this debate.
Derfor hilser jeg debatten velkommen.
Norway’s conflict resolution efforts – are they of any avail?
Norsk innsats for konfliktløsning – hjelper det?
Travel advice for the Democratic Republic of Congo
Reiseråd for Den demokratiske republikken Kongo