natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the increasingly intense debates of the 1990s on whether the EU should choose enlargement or deepening, those who wanted deepening were sceptical about enlargement.
Da debattene tiltok på 1990-tallet om EU skulle velge mellom utvidelse eller fordypning, så var de som ønsket fordypning skeptiske til utvidelse.
They could go so far as to accept the EFTA states, because they were already integrated, but a broader enlargement would thwart the vision of ever closer integration culminating in an inner core of countries that resembled one another politically.
De kunne ”til nød” ta med EFTA-landene – fordi de allerede var så integrerte – men en større utvidelse ville blokkere visjonen om stadig dypere integrasjon der Europa skulle få sin indre politiske kjerne av land som lignet hverandre.
The idea was that, around this core, other countries could link up through a common market.
Rundt denne kjernen skulle andre land kunne knytte seg til et felles marked.
The Berlin Wall came down.
Muren falt.
And the EU did the right thing: it invited the new democracies into the club.
EU gjorde det riktige, og inviterte de nye demokratiene inn.
There was never really an alternative to enlargement.
De hadde knapt noe annet valg enn utvidelse.
But first the question of deepening had to be cleared off the table.
Men det skjedde etter at bordet var ryddet for fordypning.
In many ways, history has overtaken the European project.
På mange måter innhentet historien det europeiske prosjekt.
Few predicted the fall of the Berlin Wall.
Det var få som hadde forutsett murens fall.
Few predicted that the Soviet Union would collapse at the time it did.
Det var få som hadde forutsett Sovjetunionens kollaps på det tidspunktet da det hele brøt sammen.
Few European leaders were prepared for the political spin-off effects these events would have.
Det var få europeiske ledere som hadde forberedt seg på de politiske ringvirkningene disse begivenhetene ville få i Europa.
A good deal of the tension in Europe today has its origin in what I would call the conflicting pulls of deepening and enlargement.
Mye av spenningene i dagens Europa kommer som en forlengelse av det jeg vil kalle krysspresset mellom fordypelse og utvidelse:
The new member countries are now part of the union, subject to the same ground rules and the same institutional framework.
De nye medlemslandene er nå innenfor unionen, med samme spilleregler og samme institusjonelle overbygning.
The same rules apply for southeastern Romania and northwestern Scotland, far apart as they are in terms of geography, political culture and economic development.
De samme regler gjelder for det sørøstlige Romania som for det nordvestlige Skottland, langt fra hverandre både geografisk og når det gjelder politisk kultur og økonomisk utvikling.
Nevertheless this is a huge and historic step forward for Europe.
Dette er uansett et stort historisk fremskritt for Europa.
At the same time, we are seeing now – in this the crisis – how this institutional framework is being challenged.
Samtidig ser vi nå – under krisen – hvordan dette institusjonelle bindingsverket utfordres.
How it is creaking in its joints.
Og hvordan det knaker i sammenføyningene.
In the midst of an economic downturn, the EU needs to deal with what I would call three extensive “digestive processes”.
Midt i en økonomisk nedgangstid skal EU hanskes med det jeg vil kalle tre omfattende ”fordøyelsesprosesser”.
The first is the enlargement.
Den første er utvidelsen.
The second is the Lisbon Treaty and the new institutions, including the new foreign service.
Den andre er Lisboa-traktaten og de nye institusjonene, inkludert den nye utenrikstjenesten.
The third is the euro.
Det tredje er euroen.
This adds up to an EU that is spending a good deal of time and energy on deepening.
Summen av dette er et EU som bruker mye tid og krefter på egen konsolidering.
This is understandable.
Det er naturlig og forklarlig.
But it is also being felt by those who are on the outside, both countries like Norway that are closely linked to the EU, and the world at large, where the EU has become a more distant actor.
Men det merkes, også for oss som står utenfor – som Norge, tett på som vi er, men også videre i verden der EU som aktør blir mer fjern.
First to the euro cooperation, which is hitting the headlines these days – as well as the obituaries.
Først til eurosamarbeidet som får de største overskriftene – ja, også nekrologene nå om dagen:
The EU developed a common currency that was to span from Hamburg to Thessaloniki.
I Europa laget EU en felles valuta som skulle favne hele spennet fra Hamburg til Thessaloniki.
The problem was – and still is – that the EU clearly did not equip itself with all the tools needed to manage a common currency area such as this.
Problemet var og er – i all sin tydelighet – at EU ikke ga seg selv alle redskapene til å styre et slikt felles valutaområde.
Many are quick to point out the lack of responsibility shown by certain countries in southern Europe.
Mange peker på ansvaret for uansvarlighet hos landene i sør.
But the fact is that some of the major countries have failed to meet the requirements they had set themselves.
Men faktum er at selv de største landene ikke respekterte kravene de selv hadde stilt til egen disiplin.
And you know this better than anyone: every society must have a currency.
Og det vet jo dere bedre enn noen andre: En valuta er en grunnleggende størrelse i et hvert samfunn.
And it must be supported, for it must withstand both upturns and downturns.
En valuta må understøttes og tåle oppganger og nedganger.
We are now following developments in Europe from one crisis package to another, from one crisis meeting to another.
Nå følger vi utviklingen i Europa fra krisepakke til krisepakke, fra krisemøte til krisemøte.
It is good that the crisis is being discussed in meetings.
Det er bra at krisen blir diskutert i møter.
But focus is now on the political “fundamentals”, the question as to whether these countries and institutions are in a position to resolve the crisis they are clearly embroiled in.
Men fokus rettes nå mot de politiske ”fundamentals”, om landene og institusjonene er i stand til å løse og mestre den krisen de vitterlig er i.
Different advice is coming from different quarters.
Rådene som kommer fra ulike miljøer er heller ikke entydige.
At the same time it is a paradox that the markets are exerting the greatest pressure on the euro countries, while there are other countries – outside the eurozone – where government debt is greater.
Samtidig er det et paradoks at mens markedene legger størst press på eurolandene, er det andre land – utenfor euroen – som sitter på større statsgjeld.
The markets are punishing the euro countries particularly severely because of the uncertainty as to whether they have the will and the ability to reach a common understanding of the situation and make joint decisions.
Markedene straffer eurolandene spesielt hardt fordi tilliten til at det finnes evne og vilje til å komme frem til felles erkjennelse og felles beslutninger, er satt i spill.
Or to put it another way, the common interests are not sufficiently obvious.
Eller sagt slik: Fellesinteressene er ikke tydelige nok.
And popular support for the EU is falling (as the Eurobarometer shows, it is down from 59% in 2007 to 50% in 2010).
Eurobarometer: ned fra 59 % i 2007 til 50 % i 2010).
To sum up: in terms of democracy – where Europe should be in the lead – it is difficult to chart the way forward, to find the right balance between national competence and joint competence.
Oppsummert: På området demokrati – der Europa burde være førende – strever man med å tegne veien videre, i kombinasjonen mellom nasjonal kompetanse og felleskompetanse.
In the area of technocracy, and here I am thinking of the institutional aspect of the common currency, where Europe should also be in the lead, it is proving difficult to address obvious weaknesses.
På området teknokrati, og da tenker jeg på fellesvalutaens institusjonelle oppsett – der Europa også burde være ledende, strever man med åpenbare mangler i oppsettet.
These weaknesses are a serious problem.
Summen av manglene er alvorlig.
It will take time to correct them.
Det vil ta tid å rette dem opp.
The question is: How much time is left?
Spørsmålet er hvor mye tid det er igjen.
And what would be consequences of a collapse?
Og hva følgene er om det kommer et brudd.
What would happen if a country was not granted a new loan?
Om det ene utsatte landet en dag ikke får nye lån.
Or if another country was no longer able to pay the ever increasing interest rates?
Eller det andre utsatte landet ikke makter å bære stadig høyere renter.
If one of the creditor countries was unable to persuade the private sector to bear part of the burden?
Om det ene kreditorlandet ikke får de private med på en del av spleiselaget.
If the credit rating of the banks in a creditor country was downgraded?
Om bankene i kreditorlandet som har lånt ut penger, får stryk av ratingbyråene.
This is the reason for my unease.
I lys av dette føler jeg uro.
We are in the interface between economics and society, and we can see the links between a modern economy and political institutions.
Vi er i spenningsfeltet mellom økonomi og samfunn, vi ser koblingen mellom moderne økonomi og moderne politiske institusjoner.
This is not the case in Europe today.
Så er ikke tilfelle i Europa i dag.
Neither is it the case in the US.
Så er heller ikke tilfelle i USA.
This summer, the country witnessed a political struggle that most considered damaging to the American economy and American politics.
Vi så i sommer hvordan det politiske USA utkjempet en dragkamp som de fleste var enige om at virket ødeleggende for både amerikansk økonomi – og for amerikansk politikk.
The political system in the US is based on the assumption that the political parties and the President will agree on the main principles when the situation demands this.
Det politiske systemet i USA forutsetter at partiene og presidenten, når behovet krever det, finner sammen om hovedlinjene.
That is not how American politics works in 2011.
Slik fungerer ikke amerikansk politikk anno 2011.
As American professor Francis Fukuyama points out in his recent book on the history of political institutions, when a society fails to meet a serious budget problem with real institutional reform, it is tempting to resort to a broad range of short-term solutions that over time undermine these very institutions.
Den amerikanske professoren Francis Fukuyama skriver i sin siste bok om historien til politiske institusjoner: Når et samfunn mislykkes i å møte et alvorlig budsjettproblem med seriøs institusjonell reform, da er man fristet til å ty til et bredt spekter av kortsiktige løsninger som undergraver og over tid korrumperer institusjonene.
Professor Fukuyama had the US in mind.
Fukuyama har USA i tankene.
But could his observation apply to Europe as well?
Kan hans analyse også ha relevans for Europa?
Europe is the cradle of democracy.
Europa er demokratiets vugge.
The nation states that comprise it are based on market economies and parliamentary systems.
Nasjonalstatene bygger på markedsøkonomi og parlamentarisk demokrati.
The EU is made up of individual democracies, and none of them joined the Union in order to become less democratic.
EU er skapt av demokratier, ingen av dem hadde ønske om å bli mindre demokratiske.
On the contrary, the EU’s vision is to develop a stronger democracy between countries in addition to that which exists within each country.
Snarere er visjonen at EU til skal tilføre sterkere demokrati mellom land – i tillegg til det som er i land.
Nevertheless, we find today that there is growing tension between the debate within the member countries and the debate in Brussels.
Likefullt: I dag opplever vi voksende spenninger mellom diskusjonen i medlemslandene og diskusjonen i Brussel.
Communication between these democratic systems is getting out of kilter.
Kommunikasjonen mellom demokratiske systemer kommer ut av takt.
Summits are held in Brussels, but the consequences of the financial crisis, the cuts in welfare systems and the austerity measures are implemented on home ground, where people live, in the nation state.
Om toppmøtene skjer i Brussel, så kommer konsekvensene av finanskrise, kutt i velferdsordninger og innstramninger på hjemmebane, der folk bor – i nasjonalstaten.
The bills have to be paid at home.
Regningene skal betales hjemme.
We are reminded of the old American adage that “all politics is local”.
Vi blir minnet om den gamle amerikanske sannheten om at ”all politics is local”.
There are major tensions here, and they are being made use of by forces that want less European cooperation, less European solidarity.
Det ligger store spenninger i dette bildet, som også utnyttes av krefter som vil ha mindre europeisk samarbeid, mindre europeisk solidaritet.
Let me underline this: the EU is a historic peace and welfare project that Europe still needs.
La meg her understreke dette: EU er et historisk freds- og velferdsprosjekt som Europa fortsatt trenger.
Reversing European integration would be detrimental for everyone.
Å reversere europeisk integrasjon ville være negativt for alle.
The EU may be struggling to promote a vision for the future, but no one has a credible vision for the way back.
Om EU strever for visjonen for veien videre, har ingen en troverdig visjon for veien tilbake.
Still the point is this: it is in the rural areas, villages, towns and cities that people live their lives and can hold their leaders accountable.
Men poenget er: Det er på landet, i landsbyen og i byen at folk lever sine liv og det er der de kan holde sine ledere ansvarlig.
This is a question of fundamental democratic ownership.
Det handler om en grunnleggende demokratisk forankring.
A popularly elected European Parliament on its own cannot secure the same sense of ownership.
Et folkevalgt Europaparlament kan ikke alene ivareta den forankringen.
Europe can look back on some good years.
Europa har gode år bak seg.
As a welfare project, the EU has delivered – particularly in countries like Greece, Portugal and Spain.
Som velferdsprosjekt har EU levert – ikke minst i land som Hellas, Portugal og Spania.
Here, the EU has been seen to represent democracy and modernisation.
Her har EU også vært et demokrati folk har merket og et moderniseringsprosjekt.
But now there are problems.
Men nå butter det.
The EU is no longer the bearer of good tidings.
EU leverer ikke lenger bare gode nyheter.
Welfare is coming under pressure, and democracy may be taken for granted by a younger generation that hasn’t experienced dictatorship or the Cold War.
Velferden trues og demokratiet tas kanskje for gitt av nye generasjoner som ikke har opplevd verken diktatur eller kald krig.
The sense of ownership of the European cooperation project may be put to the test.
Eierskapsfølelsen til det europeiske felleskapsprosjektet settes på prøve.
EU scepticism is no longer the preserve of the British.
EU-skeptiske holdninger ikke lenger bare er britiske.
Ask people in Paris, Berlin, The Hague, Helsinki and other capitals.
Spør i Paris, Berlin, Haag, Helsingfors og i andre hovedsteder.
These attitudes are being reinforced not only by European leaders who can’t agree at European level but also by national leaders who are tempted to blame the EU for difficult times and to scorn the European project.
Holdninger som blir forsterket – både av at europeiske ledere sliter med å bli enige på europeisk nivå – og av at nasjonale politikere i vanskelige tider lett fristes til å legge skylden på EU og snakke ned det europeiske prosjektet.
National politicians are tempted to do so because they are under pressure themselves.
Nasjonale politikere fristes – fordi de selv er presset.
It is not just the EU that is struggling to win confidence; so too are the governments in the European countries that are facing the greatest problems.
Det er ikke bare EU som sliter med tilliten; det gjør også den nasjonale politikken i de europeiske landene som sliter mest.
In this context, no one is taking to the streets to demand “more EU”.
Ingen demonstrerer av den grunn for ”mer EU”.
Those who are demonstrating – and there will be more of them as the social consequences of the crisis unfold in more countries – don’t feel they are represented by the EU or their national governments and parliaments.
De som demonstrerer – og det vil bli flere av dem i takt med krisens sosiale konsekvenser i mange land – de føler seg ikke representert verken av EU eller sine egne nasjonale regjeringer og parlamenter.
The result is considerable political uncertainty.
Resultatet er dermed større politisk uforutsigbarhet.
Now the debate has started on where the boundaries for collective responsibility and European solidarity go.
Nå er debatten i gang om hvor grensene for felles ansvar og europeisk solidaritet går.
We are seeing that national interests and viewpoints are coming to the fore.
Vi ser en sterkere markering av nasjonale interesser og synspunkter.
Leaders are playing the national card.
Ledere spiller det nasjonale kortet.
What will this stronger focus on the nation state mean?
Hva vil denne sterkere nasjonalstatsmarkeringen bety?
Will nation states seek to win back power from the EU institutions?
Vil nasjonalstaten søke å gjenvinne makt på bekostning av EU-institusjonene?
I believe it will rather mean a loss of confidence in both the nation state’s and the EU’s ability to provide welfare and a secure economic future.
Jeg tror heller det kan bety tapt tillit både til nasjonalstatens og EUs evne til å levere velferd og en trygg økonomisk fremtid.
This is worrying.
Det er urovekkende.
But I also believe that this crisis could mark the start of a new and necessary debate on what public and collective responsibility requires of us – in terms of value creation, solidarity and welfare.
Men jeg tror også at denne krisen kan være starten på en ny og nødvendig debatt om hva offentlig og felles myndighetsansvar krever av oss – for verdiskaping, solidaritet og velferd.
This brings me on to my third question: How is the crisis colouring our view of the state, the community and the market in Europe?
Det bringer meg mitt tredje spørsmål: Hvordan påvirker krisen vårt syn på fellesskap, stat og marked i Europa?
I believe the crisis is going to lead to an ideological and ethical awakening in relation to other questions than those concerning the market.
Jeg tror vi kommer til å få en ideologisk og verdimessig oppvåkning rundt andre typer spørsmål enn de rene markedsspørsmål som en konsekvens av denne krisen.
I think we are moving towards fundamental debates on the links between a global economy and modern society.
Jeg tror vi er på vei mot grunnleggende debatter om sammenhengen mellom global økonomi og moderne samfunn.
I also believe we will see a debate on the role of the state in individual countries – a state that must have the strength and the ability to ensure stability and, if necessary, launch rescue operations.
Jeg tror også vi får en debatt om statens rolle i hvert land; en stat som må ha kraft og evne til å sikre stabilitet og – om nødvendig – redningsaksjoner når det trengs.
Since the Thatcherismen of the 1980s, much of the political discourse has been disparaging about the state.
Siden Thatcherismen på 1980-tallet har mye av den politiske samtalen handlet om å snakke staten ned.
It has been maintained that a state’s power must be limited so as not to restrict the freedom of it citizens.
En stat skal avgrense sin makt for ikke å svekke borgernes frihet.
Hardly any political ideologies – my own included – have actively promoted the state in recent decades.
Knapt noen ledende politisk retning – heller ikke min egen – har de siste tiårene snakket staten og det offentlige opp.
Those who have spoken up for public responsibility for the common good have been on the defensive.
Forsvaret av det offentlige fellesskapsansvaret har vært på defensiven.
I think this will change.
Det tror jeg vil snu.
Paring down the state can make society vulnerable in the kinds of crises we are seeing today.
For en nedbygd stat kan gjøre samfunnet sårbart i møte med moderne kriser.
We can expect cuts in welfare schemes, austerity measures and rising unemployment rates to primarily affect vulnerable groups such as young people and members of minorities, and those who have the least from before.
Vi kan erfare at kutt i velferdsordninger, økonomiske innstramninger og økt ledighet først og fremst vil gå utover sårbare grupper – som unge og minoriteter og de som har minst fra før.
This in itself is negative.
Det er dårlig i seg selv.
But there is another argument – which is being clearly reinforced by recent research – namely that this is also bad for the economy.
Men det er et tilleggsargument, som ny forskning entydig viser – nemlig at dette er også dårlig for økonomien!
Major differences, greater disparity, make the economy less robust, less able to adapt to change.
Større forskjeller, mer ulikhet – gjør i sin tur økonomien mindre robust, mindre omstillingsdyktig.
Budget consolidation is necessary.
Konsolidering av budsjetter er nødvendig.
No political ideology can defend high debt levels and consistently large deficits.
Ingen politisk retning kan forsvare høy gjeld og vedvarende høye underskudd.
This is just as detrimental for a state as it is for an individual or a company.
Det går like dårlig for en stat som for en person eller bedrift.
But political ideology can determine how cuts are made and how budgets are consolidated, what should be a public responsibility and what should be left to the individual.
Men politisk retning kan avgjøre hvordan det kuttes og konsolideres, hva som skal være fellesskapsambisjonen og hva som skal overlates til hver og én.
We will see a more fundamental debate on what is needed for modern economies to function in the best possible way, on what part welfare, education, kindergartens and social inclusion policy play in a modern economy’s ability to adapt.
Vi vil få en mer grunnleggende debatt om hva som skal til for at moderne økonomier virker optimalt, hvilken rolle spiller velferd, utdanning, barnehager og inkluderingspolitikk for moderne økonomier sin omstillingsevne?
And on what part they play for the key factor – human capital.
For selve nøkkelen – den menneskelige kapitalen?
Some people on the political right welcome the cuts in public spending and the reductions in welfare services that are being introduced in certain European countries, because they believe that this will diminish the state, and that this will again be good for the economy.
Noen på høyresiden ønsker de offentlige kuttene og det reduserte velferdstilbudet i ulike europeiske land velkommen fordi de tror det vil bety mindre stat – og at det er bra for økonomien.
But they may find that the opposite is the case, namely that a strong economy depends on a strong state with healthy government finances.
Men de kan komme til å erfare at sammenhengen er omvendt; nemlig at en sterk økonomi trenger en sterk stat med sunne statsfinanser.
This is also a question of democracy, giving people real opportunities for political engagement.
Det handler også om demokratiets vilkår, om å gi folk reell mulighet og overskudd til å engasjere seg politisk.
Everyone can see that we have to create value before we can distribute it.
Alle ser at vi må skape for å dele.
What is interesting is to see how important distribution is for our ability to create value.
Det spennende er at vi erfarer hvor viktig det er hvordan vi deler for evnen til å skape.
More recent research shows that confidence – trust – is also decisive for a society’s ability to adapt.
Nyere forskning viser også at tillit – ”trust”, ”confidence” – er helt avgjørende for omstillingsevnen i et samfunn.
And, as we know, a society’s ability to adapt is crucial in a modern economy.
Og evne til omstilling er som kjent grunnleggende for å lykkes i en moderne økonomi.
But what happens to confidence and the ability to adapt – and the outlook of the younger generation – when unemployment among young people rises above 40% as in Spain, or 20% as in countries even closer to us?
Hva skjer med tilliten – og omstillingsevnen og med unge menneskers utsyn – når ungdomsledigheten kryper over 40 prosent som i Spania – eller over 20 prosent som i land enda tettere på oss?