natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A number of questions are being asked about Russia’s democratic development and signs of authoritarian governance.
Det reises en rekke spørsmål til Russlands demokratiske utvikling og tegn til autoritært styresett.
Russia’s suspension of the CFE Treaty.
Russlands suspensjon av CFE-avtalen.
The east–west schism in the OSCE.
Øst-vest-skismaet i OSSE.
The way it is dealing with Chechnya, and continued violations of human rights in the region.
Håndteringen av Tsjetsjenia, og vedvarende brudd på menneskerettighetene i den regionen.
Examples of how Russia – despite the fact that the Cold War has ended – still makes it quite clear that it has its own interests, distancing itself from Western positions.
Eksempler på at Russland også etter den kalde krigens slutt tydelig markerer egne interesser og tilsvarende distanse til vestlige holdninger.
The signs of a new polarisation between Russia on the one hand, and the US and Europe on the other.
Tegn til en ny polarisering mellom Russland på den ene siden, og USA og Europa på den andre.
Nevertheless, as Helge Blakkisrud points out in his article, “much of the frustration that is so typical of Russia’s relations with the West” is due to the fact that it “feels like a superpower, but does not feel it is treated like one.”
Like fullt, og Helge Blakkisrud er inne på et resonnement i sin artikkel, når han skriver at ”mye av frustrasjonen som preger Russlands relasjoner med Vesten” skyldes at ”man føler seg som en stormakt, men opplever å ikke bli behandlet som en”.
And that the resistance it meets in international forums is “over-communicated to the Russian public”.
Og ved at den motstanden man møter internasjonalt ”overkommuniseres til det hjemlige publikum”.
Countries that until recently were quite simply occupied or relegated to the shadowy existence of a vassal state.
Land som var regelrett okkupert eller som levde i lydrikets skyggetilværelse inntil nylig.
Countries with leaders who themselves remember these times.
Land med ledere som selv husker dette fra egne livserfaringer.
Countries that have aspired to both EU and NATO membership to ensure that this will not happen again.
Land som søkte mot både EU og Nato, for å sikre seg mot at dette ikke skjer igjen.
Countries that feel genuine pressure and stress as a result of Russian energy policy.
Land som opplever seg genuint presset og stresset av russisk energipolitikk.
This is the broader tapestry that now makes up the West, and that comes into play when the West is seeking the way forward in its relations with Russia.
Dette er den bredere vev som Vesten nå består av, og som spiller inn når Vesten skal finne sin vei videre med Russland.
Norway is part of this Western community.
Norge hører hjemme i dette Vesten.
But we are also Russia’s neighbour, and we can point to the fact that we maintained our own kind of neighbourly relations, even through the coldest years of the Cold War.
Men vi er altså nabo og vi kan vise til vår type naboforhold, selv da den kalde krigen var som kaldest.
Meanwhile, some might ask whether the move towards qualitatively new and closer cooperation with Russia will put us on a collision course with our Western allies.
Og noen vil da spørre: Vil utviklingen i retning av et kvalitativt sett nytt og dypere samarbeid med Russland for oss kunne komme på kryssende kurs med forbindelsene til våre vestlige allierte?
Could conflicts arise between transatlantic solidarity and our neighbourly interests with regard to Russia?
Kan det oppstå spenninger mellom den transatlantiske solidariteten og våre naboskapsinteresser med Russland?
The challenge for Norway will be to strike a balance between our neighbourly relations and our transatlantic ties.
Her ligger det en utfordring for Norge: Det å balansere naboskapsforholdet med vår transatlantiske tilhørighet.
Much has changed since the Cold War.
Mye er endret siden den kalde krigen.
But in my view, these ties are as firm as ever.
Men tilhørigheten er for meg like urokkelig.
They are vital for us precisely because of the asymmetry in our relations with Russia due to our geography and resources.
Den hører hjemme nettopp for å mestre asymmetrien, og den følger av geografi og ressurser.
Some people believe that our position in the High North is weakened by our remaining outside the EU, and that it is the EU that offers the broad cooperation we need to enhance our ability to meet the new security challenges.
Noen mener at vi svekker vår posisjon i nord når vi står utenfor EU, at nettopp EU representerer det brede samarbeidet som kan gi oss styrke i håndteringen av de nye sikkerhetsutfordringene.
This may be one way of viewing the situation.
Kan hende kan det sees slik.
But even though Norway is not a member of the EU, we are very closely integrated.
Men om Norge ikke er medlem av EU, så er vi svært tett integrert.
A community of interests is being developed in the High North – not only with Russia, but also with European and North American partners.
Det bygges et interessefellesskap i nord – med Russland, men også med europeiske og nord-amerikanske partnere.
Increased tension between NATO and Russia, or the development of a bloc mentality reminiscent of the Cold War, would not be in Norway’s interest.
Forsterkede motsetninger mellom Nato og Russland, eller det som kan minne om den kalde krigens blokktankegang, vil ikke være i Norges interesse.
We are therefore seeking to prevent such tensions from becoming too dominant in our bilateral and international relations.
Derfor er det også i vår interesse å arbeide for at slike spenninger ikke tar overhånd, i vårt bilaterale og internasjonale forhold.
We are not alone here.
Vi står ikke alene om det.
Many other NATO countries share our desire to identify and strengthen channels of cooperation with Russia.
Mange andre Nato-land deler vårt ønske om å finne og styrke samarbeidskanalene med Russland.
At the same time, we are part of an alliance, and we will stand firm on certain core values and commitments.
Samtidig er vi med i en allianse der vi skal stå fast på noen avgjørende verdier og forpliktelser.
And we see eye to eye with our other allies as regards the importance of communicating these standpoints unambiguously to Russia.
Og der vi står på linje med de øvrige allierte i å kommunisere dette klart og tydelig til Russland.
The cooperation in the NATO–Russia Council is important in this respect.
Her er samarbeidet i Nato-Russlandsrådet viktig.
It is in the interest of the whole of NATO to cooperate with Russia to meet the new security challenges that do not follow the logic of the Cold War and should not be understood in terms of “us” and “them” or “in front of or behind the Iron Curtain”.
Det er i hele Natos interesse å stå sammen med Russland, når vi nå i fellesskap møter de nye sikkerhetsutfordringene som ikke minner om den kalde krigens logikk, som ikke skal handle om ”oss” eller ”dem”, eller om begreper som ”foran eller bak jernteppet”.
These are security challenges that we have to deal with together.
Sikkerhetsutfordringer som vi i dag må håndtere sammen.
The responsibility for finding answers to these challenges lies with us all.
Ansvaret for å utvikle slike svar ligger hos alle.
Russia shares borders with several of the countries where terrorists are clearly being mobilised and trained.
Russland grenser opp mot flere av landene der det tydeligvis foregår mobilisering og opplæring av terroristgrupper.
In the NATO–Russia Council, we have benefited from Russia’s knowledge of Afghanistan in connection with the fight against illegal drugs, we have discussed transporting equipment to the forces in Afghanistan via Russian territory, and we have discussed issues relating to the proliferation of weapons of mass destruction.
Vi har i Nato-Russlandsrådet benyttet den russiske kunnskapen om Afghanistan, innen narkotikabekjempelse, drøftet transitt over russisk territorium av utstyr til styrkene i Afghanistan, og når det gjelder spredning av masseødeleggelsesvåpen.
Russia’s experiences of terrorist actions has also been discussed.
Og de russiske erfaringene knyttet til terrorhandlinger har vært et grunnlag for diskusjoner.
We must continue to build on this basis, and we must continue to expand our common agendas and attribute greater importance to them.
Dette må vi bygge videre på, og fortsatt utvide slike felles dagsordener og viktigheten av dem.
Let us consider some new facts: unlike the Soviet Union, today’s Russia takes an active part in the global market economy.
Og la oss se noen nye realiteter: Dagens Russland er – i motsetning til Sovjetunionen – en aktiv del av den globale markedsøkonomien.
This is a fundamental change that is often underestimated.
Dette er en fundamental endring som ofte undervurderes.
Russia is dependent on selling the energy it produces and its products on the world market.
Russland er avhengig av å selge sin energi og sine produkter på verdensmarkedet.
The world needs Russia’s energy, but Russia also needs to sell it.
Verden trenger Russlands energi, men Russland trenger også å få solgt den.
Russia’s integration into the global market economy is the backdrop for its desire to join international forums such as the WTO and the OECD.
Russlands integrering i den globale markedsøkonomien er bakteppet for landets ønske om å tre inn i internasjonale fora – som WTO og OECD.
And in my view, we should generally welcome the country in these forums.
Og jeg mener vi generelt sett skal ønske dem velkommen dit.
Membership in such forums provides a broader framework, in which the members can hold each other accountable.
Slike medlemskap gir en bredere ramme for å holde hverandre ansvarlig.
Just as we can currently hold each other accountable in the Council of Europe.
Slik vi i dag kan gjøre gjennom Europarådet.
And this applies not only to members, but also to prospective members, for instance of the OECD, which requires “likemindedness”.
Ansvarlige som medlemmer – men også på veien mot medlemskap – som på veien mot OECD, der det blant annet stilles krav om likesinnethet eller ”likemindedness”.
We intend to remind prospective members of this.
Det skal vi minne om på den veien.
When the Soviet Union disintegrated, the Barents cooperation became a door opener for cooperation between Norway and Russia in the north.
Da Sovjetunionen ble oppløst, var Barentssamarbeidet en døråpner for samarbeidet mellom Norge og Russland i nord.
A unique aspect of this cooperation has been, and continues to be, that it provides a tool for contact – not only between the central authorities, but also between authorities and other actors at the local and regional levels.
En unik side ved dette samarbeidet har vært – og er – at det fungerer som et instrument for kontakt, ikke bare mellom sentrale myndigheter, men også mellom myndigheter og andre aktører lokalt og regionalt.
Today, the Barents cooperation is a fabric of interwoven cooperative relations.
Barentssamarbeidet er som en vev av samarbeidsrelasjoner i dag.
This normalisation is a major gain in itself.
En stor gevinst i seg selv.
We tend to forget that things we consider quite normal today would have been virtually unthinkable 20 years ago.
Det vi i dag oppfatter som naturlig, var for 20 år siden nesten utenkelig, men vi glemmer det.
During all these years, the sense of ownership of the Barents cooperation felt by people in North Norway has been a driving force in this cooperation – and this is still the case.
Gjennom alle disse årene har det nordnorske eierskapet til Barentssamarbeidet vært en drivkraft – og det er det fortsatt.
Some of our systematic work has perhaps been contrary to much of the conventional wisdom in security policy circles, which question the usefulness of relation-building from the bottom up.
Vi har drevet et systematisk arbeid, muligens i strid med mye konvensjonell visdom i de sikkerhetspolitiske fagmiljøene, som stiller spørsmål ved slik kontaktbygging nedenfra.
Is it of any value in the world of power politics?
Teller dette, i maktens verden?
However, in my view, history shows that it leads to considerable results.
Men jeg mener historien viser at det gir betydelige resultater.
Since its establishment 15 years ago, the Barents Secretariat in Kirkenes, which is owned by the three northernmost counties of Norway and receives financial support from the Ministry of Foreign Affairs, has provided support for 2800 cooperation projects at regional level in the Barents region.
Barentssekretariatet i Kirkenes, som eies av de tre nordnorske fylkekommunene og støttes av økonomisk av UD, har siden etableringen for 15 år siden støttet 2.800 prosjekter, altså samarbeidsprosjekter på regionalt nivå innen Barentsregionen.
I might add that they have recently been thoroughly evaluated, and the conclusion of the evaluation was positive.
(Som for øvrig nå er grundig evaluert, med en positiv konklusjon).
The confidence- and competence-building effects of all these people-to-people, grassroots activities cannot be overestimated.
De tillitskapende og kompetansebyggende effektene av all denne virksomheten på grunnplanet, folk-til-folk, kan neppe overvurderes.
This lays – in fact it is – the very foundation for broad cooperation in the north, which involves authorities and businesses, the educational and cultural sectors, civil society and individual people.
Dette legger – ja, dette er – selve fundamentet for det brede samarbeidet i nord, mellom myndigheter, næringsliv, skole, kultur, det sivile samfunn og enkeltpersoner.
The Council of the Baltic Sea States (CBSS) and the Barents cooperation are forums where the tensions and polarisation tendencies I have mentioned are not so visible.
Sammen med Østersjørådet utgjør Barentssamarbeidet fora der de nevnte spenningene og tegn til polarisering ikke er så synlige.
They are – as I see it, and as my Russian counterpart recently also put it – the most innovative cooperation arrangement in Europe today.
De er – slik jeg ser det – og slik min russiske kollega også uttrykte det nylig, de mest innovative samarbeidsordningene i dagens Europa.
No less.
Intet mindre.
There is also another forum that is gaining importance: the Arctic Council is the obvious body for developing more of the policy we need for the Arctic area.
Så har vi et annet forum som vokser i betydning: Arktisk Råd er det naturlige organ for å utmeisle mer av den politikken vi trenger for det arktiske området.
This requires that the governments and organisations, including those that ensure the essential participation of the indigenous peoples, are prepared to set such political agendas.
Noe som forutsetter at regjeringene og organisasjonene, blant annet med viktig urfolkdeltakelse, er rede til å sette slike politiske dagsordener.
Norway is in the process of sending out invitations for an extraordinary Arctic Council meeting at state secretary level this autumn, at which climate issues and other political issues will be discussed.
Norge inviterer nå til et ekstraordinært møte på statssekretærnivå i Arktisk Råd til høsten, hvor blant annet klima og andre politiske spørsmål skal drøftes.
And there will be a new ministerial meeting in spring 2009.
Og så blir det et nytt ministermøte våren 2009.
The planting of the Russian flag on the seabed at the North Pole – or wherever it was – was a demonstration of a new Russian assertiveness also in relation to the Arctic.
Den russiske ”flaggplantingen” på havbunnen under Nordpolen – eller hvor det nå var – var en markering som vitnet om ny russisk kraft også i arktiske spørsmål.
But apart from such symbolic acts, we note that Russia is sticking to the book – in this case the law of the sea’s provisions that the extent of the continental shelf is determined on the basis of submitted documentation, and Russia has in fact submitted such documentation.
Men utover symbolikken registrerer vi at Russland ”holder seg til boka” – til havrettens tekst om at kontinentalsokkelens utstrekning fastslås på bakgrunn av fremlagt dokumentasjon, som Russland har lagt frem.
To a large degree, Norway and Russia coincide in their views of legal matters as regards the Arctic.
I stor grad er Norge og Russland på linje i synet på juridiske spørsmål i Arktis.
And this is something we emphasise.
Og det er vi også tydelige på.
The title Kjell Dragnes chose for his article on the recent meeting between the five Arctic coastal nations in northwest Greenland was “Warm meeting in the Arctic”.
Derfor kunne Kjell Dragnes kalle sin artikkel fra møtet blant de fem arktiske kyststatene på Nordvest-Grønland nylig for ”Varmt møte i Arktis”.
Most likely you chose the word “warm” because much of the content was about the consequences of global warming, but it could just as well have been a description of the atmosphere during the meeting.
Du skrev trolig ”varmt” fordi det handlet om den globale oppvarmingens konsekvenser, men det kunne også beskrive stemningen.
The coastal states agreed to a large extent, and they discussed key issues without polarising the debate or turning their interests into a question of ideology.
Kyststatene var langt på vei enige – og de drøftet sentrale spørsmål uten å polarisere eller ideologisere interessene.
Norway has clear rights in the Arctic.
Norge har klare rettigheter i Arktis.
But we also have responsibilities.
Men vi har også ansvar.
All in all, it is a question of political responsibility.
I sum handler det om et politisk ansvar.
The other states that border on the Arctic Ocean – Russia, the US, Canada and Denmark/Greenland – stress this point as well.
Det samme vektlegger de andre statene som grenser mot Nordpolens havområder; Russland, USA, Canada og Danmark/Grønland.
The outcome of the ministerial meeting was a recognition both of the fact that we have the necessary legal basis and of the need for a new policy within this framework.
Ministermøtet var både en erkjennelse av at vi har dette rettsgrunnlaget og av at vi har behov for ny politikk innenfor denne rammen.
Then there is the EU’s approach, and here I would like to mention the Northern Dimension, of which Norway, Russia and Iceland are full members.
Og så har vi EUs tilnærming, og i den regionale geografien vil jeg også nevne Den nordlige dimensjon – der Norge, Russland og Island deltar som fullverdige medlemmer.
Cooperation among the Nordic neighbours and with Russia will of course be a central theme.
Nordisk naboskap og samarbeid med Russland vil selvfølgelig stå sentralt her.
This would have been unthinkable only a few years ago, just as the Northern Dimension demonstrates how noticeably different the situation is now, compared with the Iron Curtain reality of the Cold War.
En utenkelighet for bare få år siden, på samme måte som Den nordlige dimensjon er en merkbar forskjell fra den kalde krigens jernteppelignende realiteter.
In matters related to the High North we see that our contacts with the EU are increasing considerably – as is the interest on the part of the EU.
I nordområdesammenheng ser vi at kontaktflatene med – og interessen fra – EU økes betraktelig.
Delivering on our High North policy – which is one of the Ministry of Foreign Affairs’ main tasks – means deepening cooperation on common interests with our partners, not least within the EU framework.
Igjen – en hovedoppgave for UDs del – å levere på vår nordområdesatsing er å fordype interessefellesskapet med våre partnere, ikke minst i EU-rammen.
There has now been a change of president in Russia, although analysts question whether it really was a change.
Nå har Russland skiftet president, selv om analytikere vil spørre seg om det egentlig var et skifte.
Last week I observed that there are now two portraits on the walls of public offices in Murmansk, one of Prime Minister Putin and one of President Medvedev, the President’s hanging a few centimetres higher – with all that has to offer the eternal discipline of Kremlinology.
Men jeg så det, på offentlige kontorer i Murmansk i forrige uke: Nå henger det to portretter på veggene – ett av Putin – og ett av Medvedjev – med presidenten hengende noen centimeter høyere – med den næring det gir det evigvarende faget ”kremlologi”.
But despite the cynicism the analysis of the well-rehearsed change of president might lead to, let us take the new president at his word – and hold him accountable.
Men midt i kynismen i analysen av et velregissert skifte, så la oss ta den nye presidenten på ordet – og holde ham ansvarlig:
During one of his first visits abroad, which was to Germany, President Medvedev made a speech to German parliamentarians and representatives of civil society.
Under sitt første utenlandsbesøk, til Tyskland, talte Medvedjev til tyske parlamentarikere og representanter for det sivile samfunn, hvor han i Berlin 5. juni blant annet sa:
In the speech, which he held in Berlin on 5 June, he said the following: “Many are asking themselves today what political line we can expect of Russia (…).
”I dag er det mange som spør seg hvilken politisk linje vi nå kan forvente at Russland vil følge (…).
I want to say from the outset that in both international and internal affairs we are committed above all to the rule of law and to having all countries, above all the big powers, respect international law.
Jeg vil med én gang ha sagt, at i både våre indre og ytre anliggender legger vi vekt fremfor alt på rettssikkerhet, og på at samtlige land, i første rekke stormaktene, må etterleve folkeretten.
There can be no doubt that this is an essential condition for managing and maintaining world development.”
Det kan ikke herske noen som helst tvil om at dette er en nødvendig forutsetning for å kunne styre og opprettholde utviklingen i verden.”
Further on in the speech, talking about modernisation and economic development in Russia, Mr Medvedev said: “I want to say now that one thing is clear: a free market and openness to the outside world guarantee that our changes cannot be reversed.”
Og litt senere, om moderniseringen og den økonomiske utviklingen i Russland, sa Medvedjev: ”Én ting kan jeg i alle fall si med sikkerhet: et fritt marked og åpenhet utad er en garanti for at endringene i Russland ikke vil kunne reverseres.”
So this is something he considers important as well.
Og så han er opptatt av det.
We need to interpret this in the light of where Russia has come from.
Vi må forstå dette budskapet opp mot det Russland kommer fra.
First there was the collapse of the Soviet Union, and then, in the 1990s, Russia swung from one extreme to another – from a hermetically closed country with nuclear missiles aimed at the West to a country on the verge of disintegration.
Vi fikk Sovjetunionens sammenbrudd og på 1990-tallet da pendelen svingte fra det hermetisk lukkede land med atomrakettene rettet mot Vesten, til et Russland der mye var i oppløsning.
The Soviet Union – and, by extension, its successor state Russia – had in many ways lost the Cold War.
Sovjetunionen – og dermed også arvtakeren Russland – hadde på sett og vis tapt den kalde krigen.
Russia’s political, ideological and economic collapse meant that the country had little influence on the international scene.
Russlands politiske, ideologiske og økonomiske kollaps gjorde at landet fikk liten internasjonal gjennomslagskraft.
And for a while during the 1990s, the former superpower was the object of a kind of “charity” and “political patronisation”.
Og 1990-tallet ble en tid da en slags ”veldedighet” og ”politisk belæring” ble anvendt som politiske virkemidler overfor den tidligere supermakten.
This was not a constructive starting point.
Det var ikke noe godt utgangspunkt.
Sooner or later it was bound to trigger a reaction.
På et eller annet tidspunkt ville det skape en reaksjon.
The Russians are proud people, like most others.
Russere er stolte, som de fleste andre folk.
In my view, it is also wrong to interpret Russia’s absence from the international arena as a deliberate policy of détente.
Det er også en misforståelse å tro, mener jeg, at Russlands ”fravær” fra scenen i store internasjonale spørsmål var en slags villet ”avspenningspolitikk”.
I believe that we lost a number of good opportunities to involve Russia during these years.
Jeg vil mene at vi i disse årene mistet en del gode anledninger til å trekke Russland med.
As we did in the Barents cooperation.
Som vi gjorde med Barentssamarbeidet.
Years of lost opportunities.
År med tapte muligheter.