natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As for me, I have no ties to the school other than having attended a number of student parties – with varying degrees of success – many years back in the previous century.
For min egen del kommer jeg hit uten annen fartstid fra skolen enn opptil flere festlige studentlag, der jeg – med blandet suksess – deltok som gjest, et godt stykke tilbake i forrige århundre.
Congratulations on your 75th anniversary.
Gratulerer med fylte 75 år!
You have every reason to celebrate this – as an institution, and as students, teachers and administrative staff.
Dere har grunn til å feire dere selv – som institusjon – og som studenter, lærere og administrasjonsstab.
I also note your willingness to make a difference for others, for example through the NHH Aid collection for schools in Malawi this week.
Jeg merker meg også at dere er rede til å stå på for andre – som gjennom NHH Aid sin innsamlingsaksjon denne uken for ”Schools for Africa” i Malawi.
The NHH Aid initiative – which started in 1985 – commands respect, and supports an important cause.
Det står respekt av denne aksjonen, som har pågått siden 1985 – til et viktig formål.
Equally important, it shows that you are willing to take responsibility for others.
Og like viktig – den viser at dere er rede til å ta et ansvar utover dere selv.
This is an important dynamic that I hope you will retain when important jobs full of responsibility beckon.
Det er en drivkraft jeg håper vil holde seg når de ansvarsfulle jobbene lokker.
Because, again, remember this: the economy and society – at both national and international level – are inextricably linked.
For igjen; husk dette: økonomi og samfunn er uløselig knyttet sammen, nasjonalt og internasjonalt.
It is the quality of a society that determines what can be achieved in the markets.
Kvaliteten på samfunnet avgjør hva vi mennesker kan få til i markedene.
Thank you – again – for your invitation to give this year’s Lehmkuhl lecture.
Takk for invitasjonen til å holde årets Lehmkuhl-forelesning.
Preparing this lecture, while travelling up and down the country in connection with the election campaign, has been a stimulating task.
Det har vært stimulerende å jobbe med denne talen mens jeg har vært landet rundt på kryss og tvers i valgkamp.
Major issues were being settled at that time, and those who took part are still remembered.
Han var med i en tid da det sto om store saker, og de som bidro blir husket.
Among them is Lehmkuhl, the “father of the university college”, who has had both a sailing ship and a guest lecture named after him.
En av dem er høyskolens far, Lehmkuhl, som har fått både seilskute og gjesteforelesning oppkalt etter seg.
In 1906 he was awarded the “7 June” medal, with the following inscription: “Hafrsfjord 872.
I 1906 mottok han også ”7. juni – medaljen” med følgende inskripsjon: ”Hafrsfjord 872.
Eidsvold 1814.
Eidsvold 1814.
Kristiania 1905”, “Norway’s independence achieved”.
Kristiania 1905”, ”Norges uafhængighed gjennemført”.
No less!
Intet mindre!
My lecture today is about one of the most important issues for Norway – Europe, and developments there in terms of both economics and society.
Min forelesning i dag skal handle noe av det viktigste for Norge, nemlig Europa – om utviklingen der – både i økonomien og i samfunnet.
In a way, I will pick up from where I left off in my lecture last year – on the consequences of the financial crisis for foreign policy, shifts in the global power structure, and how “new” powers, particularly in Asia, are stepping into the international arena, where it is no longer enough for the US and Europe to settle things between themselves for everyone to agree.
På et vis vil jeg ta opp tråden jeg slapp under gjesteforelesningen i fjor – om finanskrisens følger for utenrikspolitikken; om globale maktforskyvninger – om hvordan ”nye” makter – i Asia særlig – kommer frem på den internasjonale arenaen, der Europa og USA ikke lenger bare kan gjøre opp seg imellom for at alle skal bli enige.
And I will talk about Europe’s prospects for addressing the financial crisis that continues to roll on.
Og jeg skal snakke om Europas forutsetninger for å møte finanskrisen som ruller videre.
The present crisis is hitting at the heart of the political institutions, the foundation – the very backbone – of both individual states and the union as a whole.
Dagens krise treffer i kjernen av de politiske institusjonene, grunnmuren – det rører ved den politiske ryggraden, i både stat og union.
In 2008, states were prepared to rescue banks.
I 2008 sto statene rede til å redde bankene.
Banks were salvaged then, but they are still at risk.
De ble i første omgang berget, men er fortsatt ikke trygge.
And once states are at risk, we have to take a look at the institutions – how they are organised, how they are geared to address the crisis.
Og når statene står på spill, da må vi også se på institusjonene, på hvordan de er organisert og innrettet til å møte krisen.
Europeans have been asking these questions for a long time.
Europeere har stilt disse spørsmålene lenge.
In my view, Europe is characterised by the ability to ask questions, and to respect the fact that there may be more than one answer.
For meg er det en kvalitet ved Europa: evnen til å stille spørsmål, evnen til å respektere at et spørsmål kan ha mer enn ett svar.
Europe represents a democratic approach to our time, values such as transparency, equality and tolerance – values that we cannot take for granted.
Dette er en demokratisk tilnærming til samtiden og verdier som åpenhet, likeverd og toleranse – verdier som vi ikke kan ta for gitt.
Particularly not at the present time, in the situation Europe is in right now.
Ikke minst i den tiden og situasjonen Europa nå er inne i.
Europe is still rich.
Fortsatt er Europa rikt.
We are still seeing strong growth and significant value creation.
Fortsatt har vi vekstkraft og fremragende verdiskaping.
It is still true that that the links between the economy and society mean that democracy can bring about the changes needed today.
Fortsatt er det slik i sammenhengen mellom økonomi og samfunn at demokratiet har forutsetningene for å skape de moderne omstillingene.
But at the same time we are seeing – brought to light and exacerbated by the crisis – greater vulnerability, signs of social marginalisation, increased poverty, protests and political paralysis.
Men samtidig ser vi – anskueliggjort og fordypet av krisehjulets gang: en større sårbarhet, tegn til sosial marginalisering, økt fattigdom, protester og politisk maktesløshet.
And – we might add – in some parts of Europe, we are seeing ethnic conflicts, religious dividing lines, social tensions, and rising crime rates.
Og vi kan noen steder legge til: etniske konflikter, religiøse skillelinjer, sosiale spenninger og økt kriminalitet.
What is this doing to Europe?
Hva gjør dette med Europa?
Over the last few months I have felt what I can only describe as a sense of unease.
Jeg har de siste månedene erfart noe jeg ikke kan formulere annerledes enn en følelse av uro.
When I read about the major events of history, I often wonder what people were thinking just before these events happened.
”Når jeg leser om store historiske hendelser, tenker jeg ofte på hva samtiden tenkte rett før historien tok en brå vending.
In the early summer of 1914, leading political figures could see no clouds on the political horizon.
På forsommeren 1914 sa ledende politikere at det ikke fantes skyer på den storpolitiske himmelen.
A few weeks later, World War I had broken out.
Noen uker senere var første verdenskrig i gang.
In the late summer of 2008, Icelandic banking authorities expressed full confidence in the country’s banking system.
På sensommeren 2008 rapporterte islandske bankmyndigheter om full tillit til landets bankvesen.
A few weeks later, the whole system collapsed.
Noen uker etter gikk hele systemet over ende”.
The reason for my unease is that we tend not to even realise that something is about to happen right before it does.
Poenget med min uro er at vi ofte ikke vet, selv rett før noe skjer, at noe kan skje, at utviklingen kan få et brudd.
On 21 July, we could not imagine the terrible events that would unfold the following the day.
Som det at vi ikke visste 21. juli hva neste dag ville bringe av forferdeligheter.
How could we?
Ja, hvordan kunne vi fatte det?
On 21 July, I spent most of the day on the island of Utøya, a day when Utøya was everything a political camp for young people should be: political discussions, songs, sports and fun.
Jeg var på Utøya mesteparten av den 21. juli, den dagen Utøya var det en politisk sommerleir for unge skal være; politikk, sang, idrett, glede – sommerøya.
Then tragedy struck.
Så kom katastrofen.
A feeling of unease is not the same as pessimism.
En følelse av uro er ikke det samme som pessimisme.
I am not pessimistic about Europe.
Jeg er ikke pessimist for Europa.
For Europe has the world’s best possible starting point.
For Europa har verdens beste forutsetninger.
One aspect of this is its willingness to engage in open, critical debate about what is going on and how we can deal with it.
En av dem er viljen til åpen, kritisk debatt om hva vi står oppe i og hva vi kan møte.
Against this backdrop, I would like to reflect on four key questions:
La meg her reflektere videre rundt fire hovedspørsmål:
Firstly, does Europe have what is needed – the economic and institutional fundamentals – to get through this crisis?
For det første: Har Europa det som trengs – ”the fundamentals”, økonomisk og institusjonelt – for å komme gjennom denne krisen?
Secondly, and this is related to the first question, does Europe – and here I am mainly referring to the EU – have a strong enough democratic basis?
For det andre og knyttet til det første: Har Europa – og da refererer jeg i hovedsak til Den europeiske union – det nødvendige demokratiske fundamentet?
Is the crisis threatening the balance between economic demands and society as a whole?
Utfordrer krisen selve balansen mellom behovene i økonomi og samfunn?
Thirdly, how is this crisis colouring our views of the state, the community and the market?
For det tredje: Hvordan påvirker denne krisen vårt syn på staten, fellesskapet og markedet?
And fourthly, how is the crisis affecting the impact Europe has at the global level?
Og for det fjerde: Hvordan påvirker krisen Europas fotavtrykk globalt sett?
Starting with the first question: Does Europe have what is needed to get through the crisis?
Til det første: Har Europa det som trengs for å komme gjennom krisen?
Is its foundation sturdy enough?
Er grunnmuren sterk nok?
It is nothing new for European banks to be under pressure.
At mange europeiske banker lever i en utsatt stilling, er ikke noe nytt.
What is new is that government finances are at risk in several countries.
Det spesielle i dag er at statsfinansene er rammet i flere land.
There is no blueprint for getting out of the trap many countries now find themselves in – heavy debt combined with a large deficit.
Det finnes ingen masterplan for veien ut av den revesaksa mange land opplever – fanget, med høy gjeld og store underskudd.
Ola Storeng, economic editor in Aftenposten, recently suggested that the best advice is to avoid getting into this situation in the first place.
Aftenpostens økonomiredaktør Ola Storeng skrev nylig at det beste rådet i forhold til dette uføret, er å ikke havne der.
Many Europeans today do not have that choice – they are already in the trap.
Mange i Europa har i dag ikke muligheten til å velge – de er der, i dette uføret.
What is special about Norway is that it is not.
Det spesielle ved Norge er at vi ikke er der.
One of the most important things we must take on board – all of us in Norway that is, the government and the business sector alike – is the fact that we are the odd man out in Europe today, with our low unemployment rate, our budget surplus and our freedom from debt.
Noe av det viktigste vi må tilegne oss – vi i Norge, myndigheter som næringsliv – er evnen til å bære det at vi i dag er den europeiske kontrasten – med lav ledighet, høy sysselsetting, overskudd og ingen gjeld.
For, at present, we are a prosperous nation in both political and economic terms.
Ja, vi er for tiden en overskuddsnasjon, politisk og økonomisk.
But we should keep in mind that you have to be strong to weather good times as well.
Da skal vi minne hverandre om at det krever god rygg til å bære gode dager.
Our situation makes it imperative for us to keep our economy in order and ensure its long-term competitiveness.
Vår situasjon legger blytunge føringer på betydningen av å holde orden i egen økonomi og trygge økonomiens langsiktige konkurransekraft.
We must maintain a good balance between value creation and distribution.
At vi beholder balansen – i det å skape og dele.
And we must respond appropriately to our colleagues and other Europeans who are facing far harder challenges than we are.
Og at vi vet å te oss i møte med kolleger og andre europeere som opplever fundamentalt tyngre utfordringer enn det vi selv gjør.
In my lecture here last year, I talked about shifts in the global power structure, from the West to the East and South.
Under forelesningen her i fjor snakket jeg om globale maktforskyvninger, som skjer fra vest mot øst og sør.
The economic crisis in the West has reinforced these shifts.
Den økonomiske krisen i Vesten har dessuten bidratt til å forsterke forskyvningen.
In the OECD’s most recent assessment of 8 September, the growth prognoses for the G7 countries for the last half of 2011 – even when Japan is excluded – have been adjusted downwards to less than 1%.
I OECDs nyeste analyse fra 8. september justeres vekstprognosene ned for G7-landene – selv når Japan holdes utenfor – ned til mindre enn 1 % for siste halvdel av 2011.
Statistics Norway (SSB) takes a similar view: “There are fewer and fewer bright spots in the international economy.
SSB peker på det samme i sin siste oversikt og skriver: ”Lyspunktene i internasjonal økonomi blir stadig færre.
Growth in the OECD countries is very weak (...).
Veksten i OECD-området er meget svak (...)
We expect the downturn to continue into 2014.”
Vi venter at konjunkturnedgangen vil vare til inn i 2014”.
However, SSB is more optimistic about Norway’s situation.
SSB er for øvrig lysere til sinns når det gjelder Norges situasjon.
The magazine is right – as regards the majority of the world’s population.
Tidsskriftet har rett – dersom man teller hoder.
What is new is that this optimism is to be found far from the West.
Det nye er at optimismen gjennomgående befinner seg langt fra Vesten.
The optimists today live in the East – and increasingly in the South.
Optimistene bor i øst – og i voksende grad også i sør.
Several hundred million people are being lifted out of poverty as a result of economic growth in China, India, Brazil and other countries.
Flere hundre millioner mennesker løftes ut av fattigdom som en følge av økonomisk vekst i Kina, India, Brasil og andre land.
For the first time in history, we can start to talk about a global middle class.
For første gang i menneskehetens historie kan man begynne å snakke om en global middelklasse.
New markets are opening up.
Nye markeder åpnes opp.
This shows that these developments also offer opportunities.
Dette viser at utviklingen også byr på muligheter.
And neither must we forget that crisis as a phenomenon – the feeling, experience of being in a crisis – has been a driving force for European integration and key decisions since the end of World War II.
Vi skal heller ikke glemme at begrepet krise – ja, følelsen, opplevelsen av krise – er sentral i europeisk samarbeid og har vært drivkraften bak europeisk integrasjon og sentrale veivalg i hele Europas etterkrigshistorie.
For the institutions established in Europe after the war were designed for this very purpose: to prevent and deal with crises.
Institusjonene etter Den annen verdenskrig ble etablert i Europa med nettopp det for øye: å forebygge og håndtere krise.
And they have on the whole been successful in this.
Noe disse institusjonene langt på vei har klart.
Today’s Europe was built up on the smouldering remains left behind after the war.
Dagens Europa ble jo bygget på en branntomt.
Through sheer hard work, Europeans too lifted huge numbers of people out of poverty.
Gjennom iherdig arbeid løftet også europeerne stadig større grupper ut av fattigdom.
The challenge for the EU is to develop its binding cooperation in a way that engages a whole new generation in a common project.
Utfordringen for EU er å utvikle sitt forpliktende samarbeid til igjen å bli et generasjonsprosjekt – akseptert og inspirert også av nye generasjoner.
The question is whether the financial crisis is just another bump in the road or something more fundamental.
Spørsmålet er om finanskrisen bare er en ny hump i veien eller om den er mer fundamental?
Is it true that European integration is always strengthened by a crisis?
Står det seg at europeisk integrasjon alltid styrkes gjennom kriser?
Or has this one hit something deeper in a way that could divide us?
Eller treffer denne noe mer grunnleggende som kan føre til brudd?
We also see differences in national interests being thrashed out and a willingness to cooperate through the institutions and mechanisms available.
Vi ser ulike nasjonale interesser brynes mot hverandre, og vi ser vilje til samarbeid gjennom de institusjonene og mekanismene som er til rådighet.
And amidst criticisms of the EU’s inability to take decisive action, no one – or at least very few – would like to see each European country with its own separate currency fighting this out against each other.
Og i den kritiske analysen av EUs manglende evne til å vise tilstrekkelig handlekraft er det få eller ingen som ønsker at hvert europeisk land med hver sin valuta utkjempet dette mot hverandre.
Europe is the region where the modern nation state came into being, and this has become the norm for the whole international system.
Europa er regionen der den moderne nasjonalstaten ble utviklet, noe som har blitt normgivende for hele det internasjonale systemet.
So it is perhaps not surprising that it is here – in Europe – that the most robust systems for cooperation between countries were developed.
Det er kanskje ikke så rart at det er her – i Europa – at det er utviklet de mest robuste ordningene for mellomstatlig samarbeid.
Systems where individual states make compromises and relinquish some of their sovereignty in exchange for other advantages.
Hvor statene inngår kompromisser og avgir suverenitet, for å få noe igjen.
For it is here that most states have ventured into something quite new – the creation of a political union.
At det er her de fleste statene har gitt seg i kast med å skape noe helt nytt – en politisk union.
But even if some of its decision-making powers have been lost – at the hands of globalisation and supranational political structures such as the EU – the nation state is still a vital framework for people’s lives.
Men om den er tappet for beslutningskraft – av globaliseringens krefter og politiske organer over statene som EU – så er nasjonalstaten fortsatt avgjørende som ramme rundt menneskenes liv.
It is at the national level that cuts must be made and wounds licked, as it were, while the international arenas get blamed for everything that isn’t working.
Der er her kuttene må tas og sårene slikkes, for å si det slik, mens de internasjonale arenaene ofte blir skyteskiver og syndebukker for alt det som ikke fungerer.
We often talk about countries “quarrelling” in the EU.
Vi snakker gjerne om at de ”krangler” i EU.
I think we should be grateful for this ability to “quarrel”.
Jeg mener vi skal prise oss lykkelige for denne evnen til ”krangel”.
There is a deeply ideological factor here – a recognition of the importance of working towards agreement.
Det er noe dypt ideologisk i dette: en erkjennelse av at man strever arbeider seg mot enighet.
And we did, but the Norwegian people voted against it – in 1994 just as in 1972.
Det ble det, men folket stemte nei – i 1994 som i 1972.
Countries that used to be behind the Iron Curtain are now members of the EU and our partners in the EEA.
Nå er landene bak Jernteppet våre NATO-allierte, de er medlemmer av EU og de er våre partnere i EØS.
Take Estonia for example, which can pride itself on being one of the best integrated countries in Europe, the one that is involved in most cooperation mechanisms, and the 17th country to introduce the euro.
Ta Estland – som i dag kan krone seg med å være det mest integrerte landet i Europa – den staten som deltar i flest samarbeidsordninger – og som er det syttende landet til å innføre euro.
That is impressive!
Imponerende!
There have been diversions and derailings, and political stability is still fragile in many countries.
Det har vært omveier og avsporinger og fortsatt er den politiske stabiliteten skjør i mange land.
One of the reasons for this is that democracy takes time.
Blant annet fordi demokrati tar tid.
It is not just a question of free elections; it also entails a particular political culture, dynamic organisations, a strong civil society, a free press and a well functioning legal system.
Det involverer ikke bare frie valg, men også en bestemt type politisk kultur, vitale organisasjoner, fremvekst av et sterkt sivilt samfunn, en fri presse og et fungerende rettssystem.
Knowledge and competence.
Kunnskap og kompetanse.
Again – the right balance between the economy and society.
Igjen; balansen mellom økonomi og samfunn.
These will continue to be important challenges in the future, and Norway is doing its part, for example through the EEA and Norway Grants – a large pot – which promote social stability and participation in this eastern region.
Dette forblir viktige utfordringer fremover, og Norge bidrar blant annet gjennom EØS-midlene – en stor pott – til å fremme samfunnsmessig og sosial stabilitet og deltakelse i denne regionen i øst.
The outcome could have been different.
Overgangen kunne endt annerledes.
Russia bemoaned loudly the departure of its former “vassal states” into European and Atlantic organisations.
Russland har ”klaget” høylytt over de gamle ”vasallstatenes” ferd inn i de europeiske og atlantiske organisasjonene.
This was a loss for Moscow.
Moskva har opplevd dette som et tap.
But Russia could have experienced something far worse: a belt of unstable and unpredictable states to the west.
Men Russland kunne ha opplevd noe langt verre: et belte av ustabile og uforutsigbare stater mot vest.
We remember a similar situation just after the First World War.
Vi har minner om en beslektet situasjon etter Den første verdenskrig.
It did not turn out well.
Det endte ikke bra.
The situation today is far better.
Vår tids kontrast er langt bedre.
And I will repeat something I have said before: the Nobel Peace Prize should be awarded to the EU, precisely for its enlargement process – the great peace project of our time.
Og jeg gjentar det jeg har sagt om før om dette: at Nobelkomiteen burde gi Fredsprisen til EU, nettopp for utvidelsen – som vår tids store fredsprosjekt.
So, let me underline this: integration within the framework of the EU has had a stabilising effect on the economy.
Så la meg understreke dette: Integrasjonen innen rammen av EU har vært stabiliserende for økonomien.
The consistent implementation of the internal market has substantially increased the competitiveness of the member countries.
Den konsekvente gjennomføringen av det indre marked har skjerpet konkurransesituasjonen for medlemslandene betraktelig.
This integration has set new standards for democracy throughout Europe.
Integrasjonen har satt standarder for demokratiet i hele Europa.
We have never before seen a freer and more united Europe – economically, politically and culturally – than we see today.
Vi har aldri stått overfor et friere og mer forent Europa – økonomisk, politisk, kulturelt – enn det vi gjør i dag.
I consider this to be an important backdrop – a finely woven and colourful backdrop – to bear in mind when we ask whether Europe has what is needed, the “fundamentals”, to get through this crisis.
Det mener jeg er et viktig bakteppe – et godt vevd, fargerikt bakteppe – når man stiller spørsmålet om Europa har det som trengs – ”the fundamentals” – for å komme gjennom denne krisen.
At the same time, there is a great deal at stake.
Likevel står mye på spill.