natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Not just because they are in a political minority, but also because the pictures from Guantanamo Bay in Cuba and Abu Ghraib in Iraq are eating away at our ability to show leadership.
– Ikke bare fordi de kan komme i politisk mindretall, men også fordi bildene fra Guantánamo-basen på Cuba og Abu Ghraib-fengselet i Irak markspiser evnen til å vise lederskap.
The impression has arisen that it is a case of “the West against the rest” and “the West against Islam”.
Vi har fått inntrykket av ”Vesten mot resten”, ”Vesten mot islam”.
Religion has gained importance as an indicator of difference.
Religionene har fått større betydning som markører av forskjeller.
We must have the courage to base our human rights efforts on principles.
I arbeidet for menneskerettighetene må vi våge å være prinsipielle.
But we must also have the courage to adapt to a new, pragmatic political reality.
Men vi må også våge å forholde oss til en ny, realpolitisk virkelighet.
The goal – human rights – remains the same.
Målet, menneskerettighetene, ligger fast.
What this new situation requires of us is that we are able to adapt to new ways of working.
Det den nye situasjonen krever av oss, er at vi greier å være åpne for å tilpasse oss andre måter å arbeide på.
Towards the same goal – the protection of individuals.
For å nå de samme målene – beskyttelse av enkeltmennesket.
Or is it better to build alliances and enter into dialogue?
Skal vi bygge allianser og gå inn i dialog for å sikre menneskerettighetene?
These are not questions that can be answered with a simple yes or no.
Dette er ikke spørsmål som kan besvares med et greit ”ja” eller ”nei”.
The answer will vary.
Svarene vil variere.
But we must have the courage to discuss this before deciding on our strategy.
Men vi må våge å ta diskusjonen før vi velger strategi.
We are being confronted with serious dilemmas, and one of them is this: How can we protect our citizens against terrorism and at the same time fulfil our human rights obligations?
Vi stilles overfor store dilemmaer og ett av disse er dette: Hvordan beskytter vi våre borgere mot terrorisme og samtidig ivaretar våre menneskerettighetsforpliktelser?
[FILM CLIP.
Helliger målet midlene?
ABU GHRAIB.
[FILMKLIPP: ABU GHRAIB.
GUANTANAMO]
GUANTANAMO]
One question is a direct challenge to our system of norms and limits to acceptable behaviour: Can any action be justified if the threat is serious enough?
Spørsmålet som utfordrer normer og grenser for handlinger, er dette: Er alt tillatt, bare trusselen er stor nok?
The answer is no.
Svaret er nei.
This line of thought and action will lead us completely astray.
Det bærer helt galt av sted å tenke og handle slik.
Is there, for example, any such thing as “a little bit of” torture – as referred to in the film clip you just saw?
Er det for eksempel noe som heter ”litt tortur”?
Is it all right to kill civilians in a conflict if only 10 or 12 die?
Eller er det tillatt å drepe sivile i krig om man ”nøyer seg med” 10-12 stykker?
A number of international treaties, conventions and agreements set absolute limits.
Mange internasjonale traktater, konvensjoner og avtaler setter grenser.
The absolute prohibition on torture is one such limit.
Tortur er en slik absolutt grense.
The absolute prohibition on directing attacks against civilians rather than military targets is another.
Å rette angrep mot sivilbefolkning og ikke mot militære mål, er en annen.
Limits have been laid down for our conduct even in war.
Det finnes grenser også i krig.
But let us agree on something else: all countries are obliged to protect their citizens against terrorism.
Men la oss være enige om noe annet her: Alle stater er forpliktet til å beskytte sine borgere mot terrorisme.
Norway included.
Også Norge.
This follows from our commitments under international law.
Dette følger av våre folkerettslige forpliktelser.
Indeed, I would put it as strongly as this: the most important task of any government is to safeguard its citizens.
Ja, jeg vil si det så klart: Den viktigste oppgaven til enhver regjering, er å gi egne borgere sikkerhet.
Providing protection against terrorism is in itself part of the human rights effort.
Å beskytte mot terrorhandlinger, er i seg selv en innsats for menneskerettighetene.
We must respond to threats – effectively and firmly.
Vi må reagere på trusler, effektivt og robust.
But also fairly.
Men også rettferdig.
Legal safeguards are not just individual rights.
Rettssikkerhetsgarantier er ikke bare rettigheter for det enkelte menneske.
They constitute a norm that reflects the values we espouse and cherish in our society.
De er også en norm som sier mye om hvilke verdier vi prioriterer og forvalter som samfunn.
And this is why my next point is so important: In the fight against terrorism, human rights and the principles of the rule of law are not an obstacle.
Og da blir nettopp dette så viktig: I kampen mot terrorisme er ikke menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper en slags ”hindring”.
They are one of our most important tools.
De er våre viktigste virkemidler.
It no good for anyone – neither individuals nor countries – if some people consider themselves to be above the law or outside it.
Det hjelper ingen, verken mennesker eller stater, om noen ser seg hevet over loven eller plasseres utenfor den.
Outside the law.
Utenfor.
The soldiers from Abu Ghraib tell of a door opening onto darkness when they stepped over the boundary.
Soldatene fra Abu Ghraib-fengselet i Irak forteller om døren som ble åpnet til mørket idet de gikk over grensen.
Down there, there were no longer any boundaries.
Der nede ble alt endeløst.
We will never be able to fight terrorism with secret prisons, torture and inhuman treatment.
Vi vil aldri kunne bekjempe terrorisme med hemmelige fengsler, tortur og inhuman behandling.
Nor will we do so by depriving people of legal safeguards – the very fundament of our concept of democracy and the rule of law.
Vi vil heller ikke klare å bekjempe terrorisme ved å frata folk rettssikkerhetsgarantier – som er selve grunnlaget for vårt demokrati og vår rettsstat.
If we put aside human rights and the principles of the rule of law in the fight against terrorism, we are wiping out the distinction between ourselves and the terrorists.
Hvis vi setter til side menneskerettighetene og rettsstatsprinsippene i kampen mot terrorisme, så visker vi vekk skillet mellom oss selv og terroristene.
We are giving those who flew the planes into the World Trade Center and those who put bombs on trains and buses in Madrid and London an additional bonus.
Da gir vi de som førte flyene inn i World Trade Centre og de som plasserte bombene på tog og busser i Madrid og London en ekstra gevinst.
But at the same time, we must not think that Abu Ghraib could never happen here.
Men så er det dette: Vi må heller ikke tro at fengselet Abu Ghraib aldri kunne skje hos oss.
The camps in North Norway during the Second World War known as the “Serb camps” are a reminder of this.
”Serberleirene” i Nord-Norge under Den annen verdenskrig minner oss om dette.
The guards were Norwegian.
Der var fangevokterne norske.
People were humiliated and tortured.
Mennesker ble ydmyket og torturert.
It was the Nazis who ordered that the Norwegian Jews should be deported and sent to concentration camps.
Det var nazistene som beordret at norske jøder skulle deporteres og sendes til konsentrasjonsleire.
But it was Norwegians who drew up the lists, drove the trucks and confiscated the property of those who were deported and never came back.
Men det var nordmenn som førte listene, kjørte bilene og beslagla eiendelene etter alle dem som ble deportert og som aldri kom tilbake.
It can happen here.
Det kan skje hos oss.
Indeed it has happened here.
Ja, det har skjedd hos oss.
A federal court in the US recently ruled that the Guantanamo detainees could challenge their detention in civil courts, for as the judge put it, “The laws and Constitution are designed to survive (...) in extraordinary times.
En føderal domstol i USA besluttet nylig at fanger holdt på Guantánamo har rett til å få saken prøvet for de sivile domstolene, for som dommeren sa det; (sitat) ”Lovene og grunnloven er utformet for å overleve (…) i perioder med ekstraordinære tilstander.
Liberty and security can be reconciled.”
Frihet og sikkerhet er forenlig” (sitat slutt).
And I particularly noted this point: human rights should survive in “extraordinary times”.
Jeg bet meg merke i dette poenget: Menneskerettighetene skal tåle ”ekstraordinære tilstander”.
A society is judged on its treatment of the worst and the weakest, in the hardest times.
Det er på behandlingen av de verste og de svakeste – og i de vanskeligste tider – at et samfunn skal kjennes.
In his victory speech in Chicago last week, Barack Obama said: “Tonight we proved once more that the true strength of our nation comes not from the might of our arms or the scale of our wealth, but from the enduring power of our ideals: democracy, liberty, opportunity and unyielding hope.”
Barack Obama sa i sin seierstale i Chicago i forrige uke: ”I kveld har vi nok en gang bevist at vår nasjons virkelige styrke ikke springer ut av vår våpenmakt eller hvor rike vi er, men den vedvarende makten som våre ideer utgjør: demokrati, frihet, muligheter og et urokkelig håp”, sa den nyvalgte presidenten.
Let us hope that he is right.
La oss håpe han har rett.
That it was not the US as a nation but a few people in power who over the last seven years have led this powerful country to use torture, to set aside fundamental human rights and to declare all of us – who do not believe that September 11 justifies this – to be opponents.
At det ikke var USA som nasjon, men noen få maktpersoner som i løpet av de siste syv årene har beveget dette mektige landet til å benytte tortur, til å sette til side fundamentale menneskerettigheter, og til å erklære alle oss andre som ikke mener at ”11. september” berettiger alt dette, som motstandere.
But, we must remember, one of the US’s strengths is that difficult and controversial issues are raised for debate.
Og la oss legge til – denne styrken ved USA: Vanskelige og vonde saker kommer til debatt.
Think of all the oppression and abuse perpetrated by authoritarian regimes that do not have investigative journalists, publicly elected representatives and a civil society that sounds the alarm.
Tenk på all den undertrykkingen og alle overgrepene som skjer i autoritære regimer som ikke har gravende journalister, folkevalgte og et sivilt samfunn som rett og slett slår alarm.
But then, dear friends, we – Norway and the Norwegian authorities – are facing another kind of dilemma I want to say a few words about:
Så – kjære venner – møter vi, her i Norge og som norske myndigheter, et annet type dilemma som jeg vil løfte fram:
It is a dilemma that can arise in the interface between human rights and Norway’s economic interests.
Det er et spørsmål som kan oppstå i skjæringspunktet mellom innsats for menneskerettighetene og norske økonomiske interesser.
We expect our companies to respect international norms and views and to take these with them and be guided by them regardless of where they are doing business.
Vi må forvente at våre bedrifter respekterer internasjonale normer og holdninger som vi tar med oss ut, og som gir føringer uansett hvor vi driver vår virksomhet.
The Government wants to set a clearer Norwegian policy on corporate social responsibility.
Vi ønsker en tydeligere norsk politikk for næringslivets samfunnsansvar.
There is a clear connection between Norwegian business activities and conduct abroad and Norway’s – our – reputation.
Det er en klar sammenheng mellom norsk næringslivs virksomhet og atferd i utlandet og Norges omdømme, vår anseelse.
This is why the Government will be presenting a white paper on corporate social responsibility to the Storting in a few weeks.
Derfor legger Regjeringen fram en melding om samfunnsansvar for Stortinget om noen uker.
Norway is leading the efforts in the UN to clarify the business community’s responsibility for human rights.
Norge leder arbeidet i FN med å klargjøre næringslivets menneskerettighetsansvar.
This is pioneering work.
Dette er nybrottsarbeid.
Throughout Norway’s history, the foreign service has sought to promote the interests of Norwegians abroad – seamen, missionaries, petroleum engineers.
I hele Norges historie har utenrikstjenesten fulgt med nordmenn ut, sjøfolk, misjonærer og petroleumsingeniører.
We will help to forge contacts between Norwegian companies and government actors locally.
Vi skal bidra til å knytte kontakter mellom norsk næringsliv og statlige aktører på stedet.
In 2009, we will be opening an embassy in Kazakhstan.
I 2009 åpner vi en ambassade i Kasakhstan.
I visited Saudi Arabia in April.
Jeg besøkte Saudi-Arabia i april.
I met its leaders and representatives of Norwegian companies.
Jeg traff landets ledere og representanter for norsk næringsliv.
But also included in my programme was a meeting with some brave people who are seeking to promote human rights.
Men som en del av programmet traff jeg også noen modige mennesker som jobber for menneskerettighetene.
Since travelling to the Middle East and the Caucasus, I have reflected on these dilemmas that we are now encountering in Norwegian foreign policy.
Etter reisene til Midtøsten og Kaukasus har jeg grunnet over disse dilemmaene som vi nå møter i norsk utenrikspolitikk.
However, many of these countries are also known for political oppression and social injustice.
Mange av disse landene er også kjent for politisk undertrykkende og sosialt urettferdige regimer.
It has been claimed that there is an inverse ratio between the price of oil and respect for human rights.
Det hevdes at prisen på olje og respekten for menneskerettigheter er omvendt proporsjonale størrelser.
My view is that it is very rarely best to stay away.
Min holdning er: Det er bare ytterst sjelden at det tjener noen å holde seg borte.
I believe we must take an approach that can lead to a political dialogue where it is possible to speak out clearly and raise different issues – including difficult ones, including violations of human rights.
Jeg mener vi må følge en linje der vi får til en politisk dialog som gjør det mulig å si tydelig i fra og ta opp spørsmål.
Speaking out clearly may provoke certain countries.
Slik klar tale kan provosere enkelte land.
But my experience is that it is possible, not least because almost all the world’s countries have undertaken to abide by universal human rights standards.
Men min erfaring er at det lar seg gjøre, ikke minst fordi nesten alle land har underskrevet og sluttet seg til de universelle menneskerettighetene.
This is why we give priority to this aspect of our relations as we develop cooperation with countries like Algeria and Saudi Arabia.
Derfor prioriterer vi denne siden av vårt forhold når vi nå utvikler samarbeidet med land som Algerie og Saudi-Arabia.
Together with actors in Algeria, we held a seminar on the principles of the rule of law in Oslo.
Med miljøer fra Algerie arrangerte vi et seminar om rettsstatsprinsipper i Oslo.
It was given press coverage in Algiers and Paris.
Det fikk pressedekning også i Alger og Paris.
And we also raise the cases of people on Amnesty International’s lists.
Og vi tar opp sakene til mennesker på Amnesty International’s lister.
Yes, these are small steps.
Ja, det er små skritt.
But they underline that human rights are part of the picture when we develop relations with other countries.
Men det slår fast at menneskerettigheter er en del av helheten når vi utvikler forbindelser til andre land.
And they can provide support for the brave men and women who are fighting for these values.
Og det kan gi støtte til de modige som kjemper for disse verdiene.
Another dilemma is: How should we speak out?
Et annet dilemma: Hvordan si i fra?
How should we react?
Hvordan reagere?
The choice of foreign policy tool should be based on the nature of the human rights violation and an assessment of what would be most effective in the concrete situation.
Valget av utenrikspolitisk virkemiddel må avstemmes i forhold til hva slags menneskerettighetsbrudd det er, hva som er den konkrete situasjonen, hva som har effekt i den enkelte situasjon.
Loud protests against ongoing violations can save lives.
Høylydt protest mot pågående overgrep kan redde liv.
Support for individuals can have an important symbolic effect and can send an important signal.
Støtte til enkeltmennesker kan være viktig symbolsk og ha signaleffekt.
This is why Norway protests, on grounds of principle, against countries that practise the death penalty for minors, pregnant women and the mentally ill.
Derfor protesterer Norge på prinsipielt grunnlag mot land som praktiserer dødsstraff overfor mindreårige, gravide og psykisk syke.
We protest when people are executed in a particularly brutal manner, for example by flogging or stoning.
Vi protesterer når mennesker henrettes på spesielt bestialske måter – som ved pisking eller steining.
We have done so many times.
Det har vi gjort mange ganger.
And it is best to do so together with others, to have greater impact.
Og best er det om vi kan gjøre det sammen med andre, for å få større vekt.
And we do so even when Norwegian companies have major investments in the countries concerned.
– Selv om norsk næringsliv har store investeringer i det aktuelle landet.
They can shut down channels of communication and put lives in danger.
Det kan stenge kommunikasjonskanaler og sette liv i fare.
Once again, the news of brutal assaults in the Democratic Republic of Congo is all over the media.
Igjen preger nyheter om uhyrlige overgrep i Den demokratiske republikken Kongo mediene.
What we hear and see is are almost beyond comprehension.
Inntrykkene kan nesten ikke begripes.
According to the UN, DR Congo is the worst place in the world for children to grow up.
Kongo er i følge FN det verste sted i verden for barn å vokse opp.
Think of the figures: five million people killed and one and a half million people forced to flee.
Husk tallene: Fem millioner drepte og halvannen million på flukt.
Systematic mass rape.
Systematiske massevoldtekter.
The whole range of human rights violations.
Krenkelser av menneskerettighetene i hele bredden.
The humanitarian consequences are catastrophic.
De humanitære følgene er katastrofale.
Five years ago – in the Red Cross – I worked to reunite families who had been separated while fleeing the war that was raging there at the time.
For fem år siden – i Røde Kors – jobbet jeg med å samle familier som var blitt spredt under flukt da krigen raste der tidligere.
It left a deep impression.
Sterke inntrykk.
Parents and children had become separated from each other, in the middle of the night, and ended up hundreds of kilometres apart.
Foreldre og barn som kom bort fra hverandre, midt på natten, og endte opp hundrevis av kilometer fra hverandre.
Some found each other again.
Noen familier fant hverandre igjen.
Others didn’t.
Andre gjorde det ikke.
Today, we see people attacking UN headquarters in Goma in despair over the UN’s inability to provide protection.
Nå ser vi at mennesker i fortvilelse over FNs manglende evne til å gi beskyttelse har gått løs på FNs hovedkvarter i Goma.
The UN is asking for additional resources and more soldiers.
FN ber om mer ressurser og flere soldater.
Africa’s states are meeting in an attempt to push through political solutions.
Afrikas stater møtes for å presse fram politiske løsninger.
This year, the Ministry of Foreign Affairs is giving NOK 135 million to support humanitarian efforts in DR Congo.
Utenriksdepartementet gir i år 135 millioner kroner til støtte for humanitært arbeid i Kongo.
A week ago we allocated an additional NOK 15 million for emergency assistance.
For en uke siden bevilget vi nye 15 millioner kroner til akutt hjelp.
We are considering contributing more – on an ongoing basis.
Vi vurderer løpende å bidra med mer.
Here, too, it is a matter of finding those individual agents that can provide a glimmer of hope that a different course is possible.
Også her må vi finne fram til de enkeltstående kreftene som kan gi en spire til håp om at en annen utvikling er mulig.
For a number of years, Norway has supported his projects to help former child soldiers and female rape victims, and to promote reconciliation.
Norge har i flere år støttet hans prosjekter for å hjelpe tidligere barnesoldater, voldtatte kvinner og bidra til forsoning.
Pastor Bulambo is worried that everything he has built up after past hostilities, with the help of Norway and others, is in the process of being destroyed.
Bulambo er bekymret for at det han har bygget opp etter tidligere krigshandlinger, blant annet med støtte fra Norge, er i ferd med å ødelegges igjen.
Girls are being raped – again on their way home from being treated at hospital.
Jenter blir voldtatt på vei hjem fra sykehus.
In order to combat rape, we must also combat impunity, as we heard a woman say in the film clip we just saw.
For å bekjempe voldtekt, må straffefrihet bekjempes, sier en kvinne i filmklippet vi nettopp så.
The perpetrators must be brought to justice.
Overgriperne må stilles til ansvar.
This shows how inextricably human rights work is linked to the goal of achieving an international legal order.
Det viser hvor sterkt arbeidet for menneskerettighetene er knyttet til målet om en internasjonal rettsorden.
Reconstruction must be based on a solid foundation.
Gjenoppbygging må skje på et solid fundament.
It must be based on respect for the law and for human rights.
Basert på respekt for loven og menneskerettighetene.
Failure to prosecute signals that attacks of this kind are tolerated.
Manglende rettsforfølgning gir signaler om at slike overgrep blir tolerert.
And that means they will happen again.
Da vil de skje igjen.
Over a number of years, Norway has actively supported global efforts to prevent the perpetrators of genocide, crimes against humanity and war crimes remaining at large.
Norge har gjennom flere år aktivt støttet det globale arbeidet for å hindre at ansvarlige for folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser går fri.
Norway played a key role in the process that culminated in 1998 with the adoption of the Rome Statute of the International Criminal Court (ICC), which was established in 2002.
Norge sto sentralt i arbeidet for vedtakelsen av Den internasjonale straffedomstol (ICC) i 1998, som ble opprettet i 2002.
The Court has already made its mark by taking a number of important initiatives.
Domstolen har allerede markert seg ved en rekke viktige initiativer.
In DR Congo, Uganda, Sudan and the Central African Republic.
I Kongo, Uganda, Sudan og i Den sentralafrikanske republikk.
In Uganda, Joseph Kony, self-appointed prophet and leader of the Lord’s Resistance Army (LRA), has threatened to carry out new attacks unless his arrest warrant is lifted.
I Uganda har Joseph Kony, selvutnevnt profet og leder av ”Herrens motstandshær” (LRA) truet med nye overgrep for å få arrestordren opphevet.
This summer, the ICC’s Chief Prosecutor requested an arrest warrant for genocide to be issued against President al-Bashir of Sudan.
I sommer anmodet ICC hovedanklager om arrestordre på Sudans president al-Bashir for folkemord.
If he is formally charged, it will be the first time a sitting head of state risks being convicted for genocide.
Dersom han tiltales, vil dette være første gang en sittende statsleder risikerer å bli dømt for folkemord.
The cases against Kony and al-Bashir give a clear message: today, no peace mediator can use unconditional amnesty as an “ace up their sleeve” to keep the parties at the negotiating table.
Sakene mot Kony og al-Bashir taler sitt tydelige språk: I dag kan ikke lenger en fredsmekler bruke uforbeholdent amnesti som et slags ”ess i ermet” for å holde partene ved forhandlingsbordet.
International law sets clear limits.
Folkeretten setter klare grenser.
Amnesty cannot be granted for the most serious international crimes.
Amnesti kan ikke gis for de mest alvorlige internasjonale forbrytelser.
On the other hand, the parties to a conflict can hold a peace process hostage in order to protect themselves from prosecution in an international court.
På den annen side kan altså freden bli brukt som gissel for å trygge seg mot internasjonal straffeforfølgelse.