natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This uncertainty gave rise to nebulous conclusions and a failure to implement sufficient measures to counter a growing threat.
Denne uklarheten ledet til utydelige politiske konklusjoner og utilstrekkelig gjennomføring av tiltak mot en voksende trussel.
Seen in this light, King Haakon’s “no” indicates a razor-sharp understanding of the world Norway suddenly found itself in, and of the path Norway had to take.
I lys av dette var kong Haakons nei basert på en knivskarp analyse av den verden Norge med ett befant seg i – og av Norges nødvendige vei videre.
Norway had been neutral since 1905.
Norge hadde vært nøytralt siden 1905.
There were many who wanted it to remain so.
Mange ønsket at det skulle fortsette slik.
Geopolitical forces across the world were at play.
Geopolitikken i verden var i spill.
Norway abandoned one security policy position – neutrality – a position we had maintained since 1905, and took the first steps towards the line we follow today, the line we have followed since NATO was established in 1949: our alliance policy and our unwavering commitment to our transatlantic ties, which are perhaps closer today than they have ever been.
Norge tok det første skritt mot det som er dagens linje og har vært det siden Nato ble etablert i 1949 – alliansepolitikken og den transatlantiske forankringen (og den står i dag kanskje sterkere enn noen gang).
There have been major changes and many pivotal moments since then: peace in 1945, the establishment of the UN in 1946, decolonisation, the Cold War, the fall of the Berlin Wall, the collapse of the Soviet Union.
Historien har hatt brytningsøyeblikk siden det: Freden i 1945, FN i 1946, avkolonialiseringen, Den kalde krigen, Berlinmurens fall, Sovjetunionens sammenbrudd.
Perhaps one day, we will include the current sovereign debt crisis in Europe in this list.
Kanskje vil vi en dag kunne regne konsekvensene av dagens statsfinansielle krise Europa som et tilsvarende skille, det vet vi ikke.
In any case, the fact remains that Norway is committed to the transatlantic alliance – now with even stronger links to Europe, particularly to the other Nordic countries, than before.
Uansett står analysen seg; Norge har sin forankring i den transatlantiske alliansen – nå med enda sterkere grener til det europeiske og ikke minst nordiske enn tidligere.
This applies both to matters of principle and to security policy.
Det gjelder både prinsipielt og sikkerhetspolitisk.
In terms of security policy, 2012 is a very different time of change.
Sikkerhetspolitisk er brytningstiden i 2012 selvsagt av et helt annet slag.
We cannot fail to take note of this.
Vi kan ikke unnlate å merke oss det.
But we must also take a broader perspective, for the time of change we are currently living in has an additional dimension; Norway must adapt to the impacts of extensive, global economic, technological and environmental change.
Men vi må også ha et bredere perspektiv, for brytningstiden vi er inne i handler om noe i tillegg, noe mer; at Norge må tilpasse seg konsekvensene av brede, globale økonomiske, teknologiske og miljømessige forandringer.
Not so much threats in the traditional sense of the word, but rather a question of how to manage a wide range of risk factors and challenges.
Hvor trusler i tradisjonell forstand i dag kanskje ikke er det rette ordet – men like mye hvordan håndtere risikofaktorer over et stort spenn – og utfordringer.
The shifts in today’s security policy landscape are being driven not only by military and geopolitical factors but also by the changes taking place in our society, changes that relate to some of the enduring themes of human history: freedom versus bondage; freedom versus oppression; development versus poverty; the integrity of individuals and the security of states.
Forandringer som også handler om varige temaer i menneskenes historie; frihet mot ufrihet, utfoldelse mot undertrykking, utvikling mot fattigdom; det enkelte menneskes integritet, statenes sikkerhet.
Nearly 30 years ago, one of my predecessors, Knut Frydenlund, wrote about what he called “internationalisation”: “Ever since the Second World War, we have seen (...) a development that has bound individual countries and people closer together and made them increasingly dependent on one another”.
For nesten tretti år siden skrev en av mine forgjengere, Knut Frydenlund, om det han kalte ”internasjonaliseringen”: ”I hele etterkrigstiden har vi hatt (...) en utvikling som har bundet de enkelte land og folk nærmere sammen og gjort dem stadig mer avhengig av hverandre”.
We are no longer just talking about societies becoming interdependent; societies have become interwoven.
Vi snakker ikke bare om avhengighet mellom samfunn.
In this respect, borders are losing their significance.
Grenser blir i et slikt perspektiv av mindre betydning.
Social change “far away” is really just around the corner.
Samfunnsforandringer såkalt ”langt unna” er likevel tett på.
Shifts in economic power and the economic crisis are key factors in determining the balance of power between the US and Asia.
Økonomiske maktforskyvinger og økonomisk krise avgjør styrkeforholdet mellom USA og Asia.
The conflicts in the Middle East and the Arab Spring are reducing access to resources in this region and thus increasing the strategic importance and value of Norwegian oil and gas deposits.
Konfliktene i Midtøsten og den arabiske våren påvirker tilgangen til ressurser i Midtøsten og derfor også den strategiske betydningen og verdien av norske olje- og gassforekomster.
Advances in technology can also have implications for the kind of threats we face.
Teknologi får betydning for hvilke trusler vi står overfor.
A new dimension.
En ny dimensjon.
Similarly, there are direct links between globalisation and climate change, which in turn is affecting the geography of our neighbouring areas.
På tilsvarende vis virker globaliseringen direkte inn på klimaet, som igjen former geografien i våre nærområder.
Increased economic growth and increased use of fossil fuels are speeding up the rate at which the ice is melting.
Økt økonomisk vekst og økt bruk av fossil brensel øker tempoet i nedsmeltingen av isen.
This will have significance for Norway in terms of its geostrategic position, as well as for shipping routes in the High North.
Dette får betydning for Norges geostrategiske plassering – og for seilingsleder i nord.
And hence for Norwegian interests and Norwegian security policy.
Og derigjennom på norske interesser og norsk sikkerhetspolitikk.
A flu virus in Latin America can reach Europe in a matter of days.
Et influensavirus i Latin-Amerika kan nå Europa på noen døgn.
The outbreak of SARS in Asia led to the closure of not only the airport in Hong Kong, but also the airport in Toronto.
Utbrudd av SARS i Asia stengte ikke bare flyplassen i Hong Kong, men også i Toronto.
(ii) The second major change is the “turn towards the East” – towards China and India.
(ii)
From a historical perspective, this is not a new development.
Dette er ikke en ny utvikling i et historisk perspektiv.
The development we have seen in Asia has taken place over a long period of time.
Utviklingen i Asia har skjedd over lang tid.
Nor is Asia’s role a new one.
Asias rolle er heller ikke ny.
It is historically incorrect to call China a newcomer to the global political elite.
Historisk er det galt å kalle Kina en nykommer i verdenspolitikkens eliteklasse.
It is more accurate to talk about China returning to the world stage after a few centuries of introspection.
Det er vel snarere sånn at Kina vender tilbake etter et par tre hundre års innadvendt fravær fra verdensscenen.
At the same time, what is happening today is extraordinary, even from a historical perspective.
Men historisk er det som skjer nå unikt.
Because it is happening so fast.
Fordi det skjer så raskt.
Because deeply ingrained ideas of how the world hangs together are being rigorously challenged.
Fordi inngrodde bilder av hvordan verden henger sammen blir så grundig utfordret.
China and other emerging economies in Asia and Latin America are shifting the centre of gravity from the Atlantic Ocean eastwards to the Indian Ocean and the Pacific.
Kina og andre økonomier i Asia og Latin-Amerika forskyver verdens tyngdepunkt fra Atlanterhavet og østover til Det indiske hav og til Stillehavet.
The Indian Ocean could become the centre of world shipping in the future, he writes.
Det indiske hav kan bli fremtidens hjerte av verdens sjøtrafikk, skriver Kaplan.
We can see a similar development in the Arctic Ocean, where the Northeast Passage is opening up, and Norway may have a “new”, ice-free sea area on its doorstep.
På samme måte som vi i dag kan se for oss hvordan Polhavet og Den nordlige sjørute kan plassere Norge ved bredden av et ”nytt”, isfritt havområde.
So far, growth in Asia has taken the form of transferred production, financial muscle and economic power, but this phenomenon goes far deeper.
Til nå har vi sett Asias vekst uttrykt som en forflytning av produksjon, finansielle muskler og økonomisk makt.
India, China and other countries will be, or are already well on the way to becoming, centres of knowledge, advanced technology, innovation and optimism, driven as they are by millions of young people who are yearning for a better life that they can see is within their reach.
India, Kina og andre land vil bli, eller er allerede på god vei til å bli, kraftsentrum for kunnskap, avansert teknologi, innovasjon og optimisme, drevet av millioner, unge generasjoner, som er sultne på et bedre liv som de ser er innen rekkevidde.
It is nothing new for Western countries to be in a minority on the world stage.
At vestlige land er i mindretall i verden, er ikke noe nytt.
That doesn’t mean that our values are in a minority; new, emerging states may well share our views on democracy and universal human rights, for these values are just that – universal, not the preserve of the West.
Det betyr ikke at verdier vi holder av kommer i mindretall, nye stater på vei opp kan dele våre syn på demokrati og universelle menneskerettigheter som jo er nettopp det, ikke Vestens, men universelle.
The current pace of growth in China cannot be expected to continue.
Og dagens vekst i Kina kan ikke ventes å fortsette.
This will not only affect the economy, but will also create political challenges.
Det gjelder økonomien.
These are significant challenges.
– Noen fundamentale størrelser.
We know from experience that states tend to use increasing economic and technological power to gain political influence.
Og empirien tilsier at stater som regel veksler inn økende økonomisk og teknologisk makt i økt politisk innflytelse.
China is already becoming a major power in Africa.
Kina er allerede i ferd med å bli en stormakt i Afrika.
And it is making its presence felt in other continents and in other seas – including our neighbouring area, the Arctic.
Og viser sitt nærvær på land og på andre hav – og i våre, som i Arktis.
New voices are being heard in international forums.
Nye stemmer i internasjonale fora.
There are new configurations to relate to.
Nye flertall å forholde seg til.
In military terms, the unipolar era is not over.
Militært er ikke den unipolare epoke over.
We are not seeing a similar shift in the balance of global military power.
Det er ikke den samme tendens til flytting av militærmakt på global basis.
Nor are the US’s planned defence cuts, reforms or reorganisation of its permanent military presence undermining its military dominance.
Heller ikke USAs forestående forsvarskutt, reformer og omlegging av fast militært nærvær, rokker ved USAs militære dominans.
But the rearmament of states like China could alter the balance of power at regional level and create unpredictability and uncertainty.
Men opprustning i stater som Kina kan endre regionale maktbalanser og skape uforutsigbarhet og usikkerhet.
We are already seeing signs of this in East Asia and the South China Sea.
Det ser vi allerede tegn til i Øst-Asia og i Sør Kina-havet.
And the use of military power does not always have the desired political effect.
Bruk av militær makt gir heller ikke uten videre ønsket politisk gjennomslag.
The invasion of Iraq is one story; the military presence in Afghanistan another.
Fortellingen om invasjonen i Irak forteller én historie, fortellingen om militærnærværet i Afghanistan en annen.
We need to respond to the challenges – and opportunities – that Asia represents.
Derfor må vi engasjere oss i problemstillinger – og muligheter – knyttet til Asia.
We are intensifying our political dialogue with key countries in the East, such as Indonesia, which is now a high priority in Norwegian foreign policy.
Som Indonesia – som nå har prioritet i norsk utenrikspolitikk.
At the same time, we are facing serious challenges in Europe, where countries are struggling economically and finding it difficult to contribute sufficiently to NATO’s defence capacity.
Samtidig har vi store utfordringer i Europa, hvor land sliter med det økonomiske grunnlaget for å bidra tilstrekkelig til Natos forsvarsevne.
And right now, just before the next NATO summit, it is the threat to government finances that is the greatest single security challenge for certain European countries.
Og i disse dager, rett før et nytt Nato-toppmøte, er det trusselen mot statsfinansene som utgjør den største relative sikkerhetsutfordringen for noen kriserammede europeiske land.
We must acknowledge this fact.
Dette må vi ta innover oss.
Close to the Norwegian coastline, a new gigantic area for shipping, exploitation of resources and other activities is opening up – right on our doorstep – bringing new political, economic, energy policy and environmental challenges in its wake.
Rett ved den norske kysten åpner det seg et nytt gigantisk område for skipstrafikk, ressursutnyttelse og annen aktivitet – det skjer tett på oss – med nye politiske, økonomiske, energipolitiske og miljømessige utfordringer i kjølvannet.
Again, we see the prime importance of geography for security policy.
Igjen: Geografiens primat for sikkerhetspolitikken.
We see issues of major national interest, and we see why the Government has defined the High North as the top strategic priority in Norwegian foreign and security policy since it came to power in 2005.
Nasjonale interesser av rang, og grunnen til at regjeringen siden 2005 har definert nordområdene som den strategiske prioriteten i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk.
When I meet my colleagues from other countries, I note their increasing interest in the High North.
Når jeg møter kolleger, opplever jeg deres økende interesse for nordområdene.
The pendulum is swinging northwards.
Det er en pendel som nå svinger.
I often take a map with me to talks and seminars to illustrate what many see as a new continent, an area that even my European colleagues are unfamiliar with.
Til mange samtaler og seminarer har jeg med meg et kart for å illustrere det mange opplever som en ”ny verdensdel” som selv europeiske kolleger knapt hadde anelse om før.
The Arctic and the High North are more often on the radar now.
Arktis og nordområdene kommer oftere på radaren.
Politicians and observers are looking to the north.
Politikere og observatører ser mot nord.
This is also making Norway’s strategic horizon clearer.
Når dette nå skjer tydeliggjøres også Norges strategiske horisont.
Today, Kirkenes and Hammerfest are no longer on the periphery of the main international shipping routes; they are the very gateway to a major transport route to and from the Barents Sea and between Asia and Europe.
I dag er Kirkenes og Hammerfest ikke ved utkanten av verdenshavenes sjøfartsruter – men ved inngangen – til en hovedtransportåre inn og ut av Barentshavet og mellom Asia og Europa.
What was a European outpost is becoming a new centre.
Det som var en europeisk utkant dreier seg om til å bli ett nytt sentrum.
It is crucial that Norway is aware of this.
Det er fundamentalt at Norge er seg dette øyeblikket bevisst.
We have defined knowledge as being at the core of our High North policy.
Vi har definert kunnskap som selve navet i nordområdepolitikken.
Knowledge for knowledge’s sake.
Kunnskap for kunnskapens egen skyld.
But also in order to take action, to make good decisions – on business policy, infrastructure policy, energy policy, neighbourhood policy, indeed on every aspect of modern security policy.
Men også for handlingens skyld, for å ta gode valg; for bedre næringspolitikk, infrastrukturpolitikk, energipolitikk, naboskapspolitikk – ja i sum moderne sikkerhetspolitikk!
And they have repercussions.
De skaper dønninger.
What are the security policy consequences?
Hvilke sikkerhetspolitiske konsekvenser gir dette?
Today, we must take as our starting point the concept of comprehensive security that encompasses territorial, economic, social, political and environmental security.
Vi må i dag legge til grunn et utvidet sikkerhetsbegrep – som omfatter territoriell, økonomisk, sosial, politisk og økologisk sikkerhet.
The comprehensive security concept reflects the complexity of the present security policy picture.
Begrepet illustrerer kompleksiteten i det sikkerhetspolitiske bildet.
We can’t ignore any part of this picture.
Vi kan ikke velge bort én del.
A broad set of tools is needed.
Det understreker betydningen av å ha et bredt sett virkemidler.
This ties in with the concept of “smart power” – where a state utilises all its advantages and the tools at its disposal to realise its goals.
Dette samsvarer på mange med begrepet om ”smart makt”, hvor en stat mobiliserer alle sine fortrinn og virkemidler for å nå sine mål.
My colleague Hillary Clinton likes to speak of the three Ds: diplomacy, development and defence.
Kollega Hillary Clinton snakker gjerne om de tre D’er: Diplomacy, Development and Defence.
The main security policy actors are still states, and the framework is still the state system.
Sikkerhetspolitikkens hovedaktører og ramme er fortsatt stater som opptrer i statssystemet.
However, non-state actors are increasingly gaining influence and power at both regional and international level.
Men i økende grad vokser ikke-statlige aktører frem som maktfaktorer og spillere, regionalt og internasjonalt.
Civil society is one example.
Som sivilsamfunnet.
This is positive in that it demonstrates that democracy is working as it should and is engaging a broader section of society.
Dette har positive sider, om det betyr at demokratiet virker og trekker bredere deler av samfunnet med.
But there are less positive aspects too: new serious security threats such as terrorism, cyber-attacks, and international crime related to drugs, weapons, piracy, human trafficking and prostitution, all of which are largely the domain of non-state actors.
Men dette har også andre sider: de nye sikkerhetstruslene – som terror, angrep i det digitale rom og internasjonal kriminalitet relatert til narkotika, våpentrafikk, sjørøveri og menneskehandel, prostitusjon – alvorlige utfordringer der bildet preges av ikke-statlige aktører.
When such forces are given a freer rein, they can threaten states, sometimes with fatal consequences.
Slike krefter i friere spillerom kan true stater, noen ganger på livet.
They are difficult to fight with conventional means.
De er vanskelige å bekjempe med kjente midler.
This is conceptually challenging.
Dette er konseptuelt utfordrende.
Our interests are interlinked with the interests of others.
Våre interesser henger sammen med andres interesser.
Key words in this context are: global health, health epidemics, migration, human trafficking, drugs trafficking, conflicts within states and failed states.
Stikkord er global helse, sykdomsepidemier, migrasjon, menneskehandel, narkotikahandel, konflikter innad i stater, stater som har brutt sammen.
Bear in mind that nine out of ten armed conflicts today are within states not between states.
Tenk bare på at ni av ti væpnede konflikter i dag finner sted internt stater, ikke mellom stater.
This development means that it is no longer meaningful to speak of rich countries on the one side and poor countries on the other.
Og utviklingen har ført til at det gir liten mening å snakke om rike land på den ene siden og fattige land på den andre.
We are increasingly seeing a divide between rich and poor within the same country.
Vi ser snarere rike og fattige mennesker i land!
This doesn’t make the fight against poverty any easier.
Det gjør ikke fattigdomsbekjempelse enklere.
In our white paper on the main features of Norwegian foreign policy,[1] we refer to “a risk of insecurity caused by external instability”.
I Stortingsmelding nr.
Events that at first sight may seem quite outside the security policy sphere, or “far away” in geographical terms, can – to a far greater extent than before – have direct consequences for Norwegian or regional security.
Hendelser som i utgangspunktet fremstår som løsrevet fra sikkerhetspolitikken, eller som er ”langt unna” geografisk, kan i langt større grad enn tidligere slå inn og få direkte konsekvenser for norsk sikkerhet eller for regional sikkerhet.
Some people need to be reminded of this.
For noen er dette en påminnelse.
Although we talk of a broad security concept, Norway is still a country with real security policy needs relating to its territory, in contrast to many other European countries.
Selv om vi snakker om et stort og bredt sikkerhetsbegrep, er Norge fortsatt et land som har reelle sikkerhetspolitiske behov knyttet til territoriet, i motsetning til en del andre europeiske land.
A small European state to the west of the continent could summarise its situation in the following way: we have enjoyed lasting peace with the European major powers, the Soviet Union has collapsed, the Cold War is over; therefore there is no traditional security threat to our territory.
En mindre europeisk stat vest for midten av kontinentet kan nå reflektere som så: vi har varig fred med de europeiske stormaktene, Sovjetunionen har brutt sammen, den kalde krigen er over, ergo foreligger det ingen tradisjonell usikkerhet rettet mot vårt territorium.
But our geographical situation is different.
Men vår geografi er en annen.
We don’t perceive any military threat to Norway.
Vi oppfatter ikke noen militær trussel rettet mot Norge.
Against this backdrop, how should Norway meet the developments that are arising from this complex security policy picture in 2012?
Mot denne bakgrunn: Hvordan bør Norge møte denne utviklingen, som dette komplekse sikkerhetspolitiske bildet gir oss i 2012?
What are our anchor points?
Hvor er ankeret festet?
That is a fact.
Det er en realitet.
This entails a duty to become engaged in global developments, to shoulder responsibility, and act with humility.
Dette forplikter til globalt engasjement og ansvar – og til ydmykhet.
This also has security policy implications.
Det har også med sikkerhetspolitikken å gjøre.
We have resources, and we have a responsibility to fight poverty, promote effective climate change mitigation and adaptation, and strengthen and build confidence in the UN’s efforts – not only in our neighbouring region but also globally.
Vi har ressurser, vi har et ansvar – i våre nærområder – men også globalt, i støtte til kampen mot fattigdom, for klimatiltak som virker – og til å gi styrke og troverdighet til FNs arbeid.
And we have a responsibility to help Europe to survive the current crisis without suffering permanent damage.
Og til å bidra til at Europa kommer seg gjennom den krisen uten varige mén.
We must face the fact that we have real security needs relating to our land territory, our territorial sea and the sea areas beyond.
Vi tar konsekvensene av at vi har reelle sikkerhetsbehov knyttet til vårt landterritorium og sjøterritorium og våre havområder omkring.
We need to protect our sovereign rights and jurisdiction.
Her har vi suverene rettigheter og jurisdiksjon.
Norway is a maritime nation, with sea areas and a continental shelf that are six times larger than its land territory.
Norge er en havnasjon, med seks ganger mer hav og sokkel enn land.
This entails both opportunities and responsibilities.
Det gir muligheter og det gir ansvar.
Protecting Norway’s security and sovereignty is our top priority.
Å verne om Norges sikkerhet og suverenitet er vår første og mest grunnleggende prioritering.