natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Storting, 9 February 2010
Stortinget, 9. februar 2010
Translation from the Norwegian Check against delivery
Sjekkes mot fremføringen English version
Over the years, we have established a broad common platform for Norway’s policy on Afghanistan on the basis of addresses to the Storting and parliamentary debates.
Gjennom redegjørelser og debatter her i Stortinget er det gjennom årene etablert en bred felles plattform for norsk Afghanistan-politikk.
This has been of benefit to Norway, and to our military and civilian personnel serving in Afghanistan.
Dette er en styrke for Norge, for våre militære og sivile som tjenestegjør i Afghanistan.
And it has given the Norwegian authorities a better opportunity to state our views clearly and demonstrate our commitment internationally, in Afghanistan itself, and within the UN and NATO.
Og det øker norske myndigheters mulighet til å delta med klare budskap og engasjement når utviklingen diskuteres internasjonalt, i Afghanistan, i FN og i Nato.
Part of this common platform consists in developing our understanding of the challenges we are facing, i.e. our understanding of a conflict that a unanimous UN Security Council has repeatedly referred to as a threat to regional and international peace and security.
En del av denne felles plattformen er utviklingen i vår forståelse av de utfordringene vi står overfor; forståelsen av den konflikten som et enstemmig FNs sikkerhetsråd ved gjentatte anledninger har omtalt som en trussel mot regional og internasjonal fred og sikkerhet.
Before I speak about the focus of Norway’s engagement in the time ahead, I would therefore like to start, Mr President, by outlining some of the main elements that make up this understanding following last autumn’s presidential election in Afghanistan, the adjustments made to the US strategy for Afghanistan and the recent international conference on Afghanistan in London.
La meg derfor innledningsvis, President, før jeg orienterer om innretningen for Norges innsats i tiden fremover, få oppsummere noen hovedtrekk ved denne forståelsen nå i etterkant av det afghanske presidentvalget og i lys av justeringen av USAs Afghanistan-strategi og ikke minst etter den nylig avholdte internasjonale Afghanistan-konferansen i London.
It goes without saying that our understanding of the many challenges in Afghanistan cannot be static.
Det sier seg selv at forståelsen av alle utfordringene i Afghanistan ikke kan være statisk.
The picture is complex, and it is a challenging task to identify new trends and new realities – whether political, social, military or strategic – and then allow them not only to shape our own understanding of the situation and our strategy, but also to influence the direction of the multinational engagement of which Norway is a part.
Det er krevende å følge denne komplekse utviklingen, fange opp nye trekk, nye realiteter – både politiske, sosiale, militære og strategiske – og så la dem prege ikke bare vår egen forståelse og strategi – men også retningen for det flernasjonale engasjementet Norge er en del av.
First, the purpose of Norway’s presence in Afghanistan is to promote social and economic development in the country and stability in the region.
For det første: Norges nærvær i Afghanistan skal bidra til sosial og økonomisk utvikling i landet og til stabilitet i regionen.
We will help to build Afghan capacity to provide security and development, and we intend to strengthen the UN’s coordinating role.
Vi skal bidra til å bygge afghansk kapasitet til egen sikkerhet og utvikling, og vi skal styrke FNs koordinerende rolle.
Our aim is to prevent Afghanistan from becoming a base for international terrorism.
Målet vårt er å forhindre at Afghanistan utvikler seg til en base for internasjonal terror.
Afghanistan must therefore be further stabilised.
Derfor må Afghanistan bli mer stabilt.
Social and political nation-building and state-building in Afghanistan are not merely goals in their own right; they are measures to make the country more stable and eliminate the threat not only to Afghan children, women and men, but also to the international community, of which Norway is a part.
Sosial og politisk nasjonsbygging og statsbygging i Afghanistan er ikke bare mål i seg selv; de er virkemidler for å bidra til stabilitet og til å fjerne trusselen mot afghanske barn, kvinner og menn – men også mot oss, det internasjonale samfunn, som Norge er en del av.
Second, there is no military solution to the conflict in Afghanistan.
For det andre: Det finnes ingen militær løsning på konflikten i Afghanistan.
All complex conflicts are unique, but taking a historical perspective, it seems reasonable to assert that virtually no other comparable conflict has been resolved by military means alone.
Alle komplekse konflikter er unike, men mot et historisk bakteppe kan det anføres at knapt noen sammenlignbar konflikt er avgjort med militære midler alene.
A political solution must therefore be found.
Det må finnes en politisk løsning.
And it must be firmly rooted in Afghan society.
Og den må være afghansk forankret.
Third, a military presence will be necessary on the way towards a political solution.
For det tredje: På veien mot en politisk løsning vil det militære nærværet være påkrevd.
Not just as a means of resolving the conflict, but to provide sufficient security to create a space in which political and economic development are possible, and to make it clear to the insurgents that they will not be able to achieve a military victory.
Ikke for å kunne avgjøre konflikten alene, men for å skape et tilstrekkelig sikkerhetsrom der politisk og økonomisk utvikling er mulig, og som gjør det klart for opprørerne at de ikke kan og ikke vil vinne en militær seier.
If the military presence is to help create the space required for finding a political solution, a lot will hinge on the conduct of the military forces.
Skal det militære nærværet bidra til å skape dette rommet, som er nødvendig for å skape en politisk løsning, stiller det store krav til hvordan de militære styrkene opptrer.
The Afghans must perceive the military presence as a source of security, not fear.
Befolkningen må oppleve at det militære nærværet skaper trygghet, ikke frykt.
This is why Afghan political reconciliation and reintegration processes will be so critical in the time ahead, as was underscored at the international conference on Afghanistan that was held in London on 28 January this year.
Derfor blir afghanske politiske forsonings- og reintegreringsprosesser så avgjørende i tiden som kommer, slik det ble fremhevet under den internasjonale Afghanistan-konferansen i London 28. januar i år.
Fifth, the Afghans must take the lead both as regards their own security and as regards economic and social development.
For det femte: Afghanere må være de ledende aktører både når det gjelder egen sikkerhet – og når det gjelder økonomisk og sosial utvikling.
Decades of experience of development assistance have taught us that the key to progress is capacity-building: the recipients must be enabled to continue projects and initiatives on their own.
Årtier med bistandserfaring har lært oss at nøkkelen til fremgang ligger i kapasitetsbygging: At de som mottar støtte settes i stand til å videreføre prosjekter og satsinger på egen hånd.
Therefore, as contributors of development assistance, we must to a greater degree assist, and to a lesser degree do.
Derfor må vi – som er bidragsytere – i større grad bistå og i mindre grad gjøre.
We must be very careful that we do not replace the very Afghan solutions we are trying to promote.
Vi bør vokte oss vel for å erstatte de afghanske løsningene vi ønsker å fremme.
Instead, we must support them, which in some cases means stepping aside and accepting that the Afghans do things in their own way.
I stedet må vi bygge opp om dem, noe som av og til krever at vi er rede til å gå et skritt til siden og akseptere at afghanerne gjør ting på sin måte.
Sixth, we cannot look at Afghanistan in isolation.
For det sjette: Vi kan ikke se Afghanistan isolert.
It is crucial for the stability of the country that the region is stable as well, and that Afghanistan and its neighbours strengthen regional cooperation and together take a lot more responsibility for ensuring stability in the region.
Det er avgjørende for landets stabilitet at regionen også er stabil, at Afghanistan og landets naboer styrker det regionale fellesskapet og tar et mye sterkere felles ansvar for regionens stabilitet.
Seventh, we need to be aware of some of the long lines that run through Afghanistan’s past to understand where the country is coming from, and what we can realistically expect when the Afghans exercise one very important right – the right to govern themselves.
For det syvende: Vi må erkjenne noen lange linjer i historien som handler om hvor Afghanistan kommer fra og hva vi realistisk kan forvente når afghanere selv utøver en viktig rettighet – retten til å styre seg selv.
We will, however, stress the importance of the country’s obligation to uphold fundamental human rights.
Vi skal fremholde betydningen av de forpliktelsene landet har til å etterleve grunnleggende menneskerettigheter.
But we must realise that also in future the Afghans may make decisions and hold values that are alien to us, and that we may in some cases find downright unacceptable.
Men vi skal erkjenne at afghanerne også i fremtiden vil kunne fatte valg og vektlegge verdier som er oss fremmed og som noen ganger byr oss direkte imot.
Eighth, we take a long-term perspective on our engagement in Afghanistan.
For det åttende: Vi har et langsiktig perspektiv på våre bidrag i Afghanistan.
But our military presence will last no longer than what is strictly necessary.
Men vårt militære nærvær skal ikke vare lenger enn strengt tatt nødvendig.
It can be scaled down gradually as Afghan forces become increasingly able to take responsibility for the country’s security.
Det kan gradvis trappes ned i takt med at afghanske styrker selv kan ta ansvar for landets sikkerhet.
The course has been set for such a transfer of responsibility.
Kursen er staket ut for en slik ansvarsoverføring.
But it is impossible to indicate an exact date.
Men det er ikke mulig å gi en eksakt dato.
We are now in the transitional phase of transferring full responsibility to the Afghans.
Vi er nå inne i overgangsfasen til fullt afghansk ansvar.
Norway is not acting alone or unilaterally.
Norge handler ikke alene eller ensidig.
We entered into this together with our allies, and the pace and manner in which we scale down and terminate our military presence will be coordinated with our allies and the Afghan authorities.
Vi gikk inn med våre allierte, og vi vil trappe ned og avslutte det militære nærværet i en takt og en tone som er avstemt både med våre allierte og med afghanske myndigheter.
Ninth, in our debate we must take account of the complexity that will always characterise Afghanistan.
For det niende: Vår debatt må ha øye for det sammensatte bildet som Afghanistan alltid vil være.
In the international media, it is the insurgent attacks that dominate the news.
I internasjonale medier er det opprørsanslagene som preger nyhetene.
Part of the insurgents’ strategy is the use of spectacular attacks to create a sense of chaos.
Samtidig er en del av opprørernes strategi å la spektakulære angrep skape opplevelsen av kaos.
To a certain extent, the increase in the number of incidents is explained by the fact that the scope of the military presence has increased.
I noen grad er antall trefninger også en konsekvens av at det militære nærværet har økt.
Now that the International Security Assistance Force (ISAF) and the Afghan security forces are more effectively present in more parts of the country compared with a few years ago, their contact with insurgent groups has also increased.
Når Isaf (International Security Assistance Force) og afghanske sikkerhetsstyrker nå er mer effektivt til stede i større deler av landet enn for noen få år siden, øker også kontakten med opprørsgruppene.
But an increase in the number of incidents does not necessarily mean that the situation of the Afghan population has deteriorated.
Flere trefninger betyr ikke alltid at situasjonen blir verre for den afghanske befolkningen.
However, Mr President, we must not forget that there is also another picture of Afghanistan – one that does not show chaos, but considerable progress in the living conditions of millions of Afghans.
Men, President, så må vi ikke glemme: Det finnes også et annet afghansk bilde, som ikke viser et kaos; et bilde som viser fremgang i levekår for millioner av afghanere.
We should not attach too much importance to surveys, but it may come as a surprise that according to a reliable opinion poll conducted in January for the BBC, among others, 70% of Afghans consider the country to be moving in the right direction, as compared with 40% one year ago.
Vi skal ikke legge alt for mye i spørreundersøkelser, men det vil kanskje overraske at 70 prosent av afghanerne mener at landet beveger seg i riktig retning – i følge en pålitelig meningsmåling fra januar på oppdrag for blant annet BBC – mens den tilsvarende andel for ett år siden var 40 prosent.
And tenth, there is one more thing that must form part of our understanding of the country and determine our approach to all aspects of the Afghan challenge: the effectiveness of the fight against insurgency, terrorism and instability is closely linked to the quality of the government we choose to support.
Og for det tiende – og en siste forståelse, President, som må prege vår tilnærming til alle sider av den afghanske utfordringen: Kampen mot opprør, terror og ustabilitet blir aldri mer effektiv enn kvaliteten på den regjeringen vi ønsker å støtte.
On the other hand, the lawfully elected Afghan authorities must be able to hold us, i.e. those who are contributing from outside, responsible for improving donor coordination, respecting civilian lives and accepting the fact that the Afghans deal with their conflicts of interest in their own way, not as dictated by outsiders.
Samtidig som lovlig valgte afghanske myndigheter kan holde oss, som altså bidrar utenfra, ansvarlig for bedre giverkoordinering, respekt for sivile liv og respekt for at afghanere løser sine interessemotsetninger på afghansk vis – og ikke på diktat utenfra.
This is the backdrop to the assessment we are now making as regards Norway’s further efforts in Afghanistan.
Dette er bakteppet for de vurderingene vi nå gjør av den videre norske innsatsen i Afghanistan.
We are responsible for the strategy for our own efforts.
Strategien for vår egen innsats er vi ansvarlige for selv.
However, our strategy must fit into a broader strategy for the UN, ISAF and NATO.
Men den skal passe inn i en bredere strategisk vev for FN, Isaf og Nato.
And our efforts must be aligned with priorities set by the Afghans.
Og så skal innsatsen stemme i forhold til de prioriteringene afghanerne selv bestemmer.
A number of issues have been clarified in the course of the past six months – most recently at the London Conference, where the Afghan authorities and the international community agreed on a common map for the way ahead.
Det siste halve året har brakt avklaringer – senest i slutten av januar under konferansen i London hvor afghanske myndigheter og det internasjonale samfunn ble enige om et felles kart for veien videre.
Nevertheless, we must acknowledge that the operation in Afghanistan is among the most complex imaginable.
Men vi skal erkjenne at operasjonen i Afghanistan er blant de mest komplekse som tenkes kan.
This is both because the task at hand in Afghanistan is complex in itself and because it involves a partnership between dozens of participating countries.
Både fordi oppgaven i Afghanistan i seg selv er kompleks, men også fordi dette handler om et partnerskap med flere titalls deltakende stater.
At the same time, it is a process in which global and regional powers are positioning themselves in a larger strategic picture, in which they see the task in Afghanistan as one element.
Samtidig er vi vitne til en posisjonering mellom globale og regionale makter som ser denne oppgaven i Afghanistan i sammenheng med et enda større strategisk bilde.
Humanitarian organisations and aid workers also find the situation more difficult.
Også de humanitære organisasjonene og andre bistandsarbeidere opplever at situasjonen er vanskeligere.
We note that the Taliban and other insurgent groups are gaining strength, and we have seen an increase in the number of attacks, including in Kabul.
Vi ser at Taliban og andre opprørsgrupper styrkes, og vi ser en økning i antallet angrep, hvor også Kabul rammes.
ISAF has been subject to more attacks, and more soldiers have been killed in the past few years than previously.
Vi ser at antallet angrep på Isaf øker, og flere soldater har mistet livet de siste par tre år enn tidligere.
We must honour the memory of the Norwegian soldiers who have lost their lives in Afghanistan: Claes Joachim Olsson, on 25 January this year; Trond Petter Kolset, in April 2009; Kristoffer Sørli Jørgensen, in November 2007, Tor Arne Lau-Henriksen, in July 2007; and Tommy Rødningsby, in May 2004.
Av norske skal vi minnes med respekt Claes Joachim Olsson som ble drept 25. januar i år, Trond Petter Kolset i april 2009, Kristoffer Sørli Jørgensen i november 2007, Tor Arne Lau-Henriksen i juli 2007 og Tommy Rødningsby som ble drept i mai 2004.
The Afghan security forces are also suffering losses.
De afghanske sikkerhetsstyrkene lider også tap.
But as in all armed conflicts, the civilian population is hit the hardest.
Og som i alle væpnede konflikter rammes sivilbefolkningen aller hardest.
We see that many insurgent attacks are deliberately targeted at civilians.
Vi ser at mange angrep fra opprørerne bevisst blir rettet mot sivilbefolkningen.
We must ask ourselves, Mr President, what are the causes of this development?
Og så må vi spørre, President, hva er så årsakene til denne utviklingen?
Once again, the picture is complex.
Igjen: Bildet er sammensatt.
First, the Taliban and other insurgent groups have become stronger in military terms.
For det første: Taliban og andre opprørsgrupper står militært sterkere.
They have the ability and capacity to carry out operations in large parts of the country, including in the north.
De har evne og kapasitet til å gjennomføre aksjoner over store områder av landet, også i nord.
The Taliban has established parallel power structures in most provinces.
Taliban har etablert parallelle maktstrukturer i de fleste provinsene.
However, there are few indications that a majority of Afghans would prefer a return to Taliban rule.
Men samtidig ser vi få tegn til at et flertall av afghanerne skulle ønske seg Taliban-styret tilbake.
Let me add that the very term “Taliban” is a catch-all.
La meg legge til at også selve begrepet ”Taliban” er sammensatt.
Much of the insurgent activity we are now seeing is inspired and led by the Taliban leadership that ruled the country up to 2001.
Viktige deler av de opprørsaktivitetene vi ser er inspirert og ført an av den Taliban-ledelsen som styrte landet frem til 2001.
But insurgent activity is also being carried out by groups that are either independent of or only loosely connected with the Taliban.
Mens annen opprørsvirksomhet kommer fra andre grupper, som enten er uavhengige av Taliban eller løsere tilknyttet.
It is essential that we take on board this complexity.
Det er nødvendig at vi erkjenner denne kompleksiteten.
Reducing the insurgence to one single enemy is an oversimplification of the Afghan reality we are dealing with.
Å redusere opprøret til kamp mot én enkelt motstander, er en overforenkling av den afghanske virkeligheten vi står oppe i.
Second, the insurgent forces have changed their tactics.
For det andre: Opprørstyrkene har lagt om sin krigføring.
They are increasingly employing roadside bombs, suicide bombers and complex attacks.
I større grad enn tidligere benyttes veibomber, selvmordsbombere og komplekse angrep.
This is a type of warfare where the prime objective is to demonstrate the ability to launch attacks, even if there is no immediate political or territorial gain.
Det er en type krigføring der selve evnen til anslag er det sentrale, uten at det gir noen umiddelbar politisk eller territoriell gevinst.
Whereas in 2004 there were about 300 such attacks, in 2009 the number had risen to more than 7000.
Mens det i 2004 ble registrert om lag 300 slike anslag, økte dette til over 7000 i 2009.
In other words, the tactical objective of the insurgent groups is not necessarily to capture territory from the government forces or ISAF, but rather to chip away at support for the government and to demonstrate their own strength.
Opprørernes taktiske mål er ikke nødvendigvis å overta områder fra regjeringsstyrkene og Isaf, men snarere å slite ut oppslutningen om regjeringssiden, samt å vise egen styrke.
Last year’s presidential election, which was marred by irregularities, contributed to undermining confidence in President Karzai and his government.
Fjorårets presidentvalg, som var preget av uregelmessigheter, bidro også til å svekke tillitten til president Karzai og hans regjering.
Still, we should note that it was in part Afghan monitoring bodies that uncovered the irregularities and demanded a second round of voting.
Samtidig bør vi merke oss at det også var afghanernes egne organer som avdekket uregelmessighetene og krevde gjennomføring av en andre valgomgang.
This shows that independent institutions are beginning to gain a foothold in the country.
Dette viser tross alt at uavhengige institusjoner begynner å få et fotfeste i landet.
Fourth, there are clear signs of economic improvement, but many Afghans feel that economic and social progress is too slow.
For det fjerde: Det er tydelige tegn på økonomisk fremgang, men mange afghanere opplever at den økonomiske og sosiale uviklingen går for sakte.
The Afghans, who have been through 30 years of war, expect the extensive international engagement to deliver tangible results.
Befolkningen har opplevd 30 år med krig og ønsker synlige resultater av dagens omfattende internasjonale engasjement.
The slow rate of progress is due to the vast scale of the needs in the country, which is the fifth poorest in the world, as well as to the Afghan authorities’ lack of capacity, corruption and the fact that the international efforts are still being hampered by conflicting interests and insufficient coordination.
At det går sakte fremover, skyldes både de enorme behovene som finnes i dette verdens femte fattigste land, men også manglende kapasitet hos afghanske myndigheter, korrupsjon og en internasjonal innsats som fremdeles preges av egeninteresser og manglende koordinering.
Images of well-functioning health clinics.
Bilder av helsestasjoner som leverer.
Images of the country’s security forces taking responsibility for the Afghan population and dealing with violence in the towns.
Bilder av landets sikkerhetsstyrker som tar ansvar for sine innbyggere – og som håndterer kraftige voldsanslag i byene.
Images of young Afghans, imbued with faith in a better future, creating new arenas for political debate.
Bilder av unge afghanere som i sin tro på en bedre fremtid skaper nye arenaer for politisk debatt.
When I last visited Afghanistan, in November, I met civil society activists who believed there were grounds for cautious optimism.
Da jeg sist besøkte Afghanistan i november, møtte jeg ildsjeler fra det sivile samfunn som mente at det var grunn til forsiktig optimisme.
Let me give you some more examples:
La meg gi noen flere eksempler:
More than half of all Afghan children now attend school, and almost half of all young people between the ages of 15 and 19 can read and write.
Over halvparten av alle afghanske barn går nå på skole og nesten halvparten av unge mellom 15 – 19 år kan lese og skrive.
This corresponds to around seven million children, compared with two million just a few years ago.
Dette utgjør om lag syv millioner barn, sammenliknet med to millioner for noen få år siden.
One quarter of all women in Afghanistan now receive assistance from healthcare personnel during childbirth.
En fjerdedel av alle afghanske kvinner får nå assistanse av helsepersonell under fødsler.
Not long ago, only 16% received medical assistance.
For kort tid siden fikk bare 16 prosent medisinsk assistanse.