natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Economic contraction in Europe resulted in a decline in Norwegian exports.
Dårlige tider i Europa førte til norsk eksportsvikt.
In addition, the private and public sectors both had substantial foreign debt.
I tillegg hadde både det private og staten betydelig gjeld til utlandet.
In this situation, the Norwegian parliament decided not to take the risk of guaranteeing redemption of silver.
I denne situasjonen tok ikke Stortinget sjansen på å garantere sølvinnløsningen.
It was decided to let the speciedaler float.
De valgte å la speciedaleren flyte.
This was done by permitting silver redemption, although not at par value.
Dette ble gjort ved å tillate sølvinnløsning, dog ikke til pari kurs.
In the years that followed, the rate for silver redemption gradually moved closer to par, and in 1842, par value was finally reached and the speciedaler was now made fully convertible to the official value of silver.
I årene som fulgte ble kursen for sølvinnløsning satt stadig nærmere pari kurs, og i 1842 var pari kurs nådd og speciedaleren ble gjort fullstendig konvertibel til offisiell sølvverdi.
(Banknotes were regarded as debt certificates and debts were to be honoured.
(Sedler ble oppfattet som et gjeldsbrev og gjelden skulle honoreres.
Anything other than par value was a breach of promise and a failure to meet one's obligations.)
Alt annet en pari kurs var ensbetydende med at en ikke holdt ord og løp fra sine forpliktelser.)
The chart shows the price level and exchange rates against the gold-based English pound and the silver-based hamburger banco.
Figuren viser prisnivå samt valutakursene mot det gullbaserte engelske pund og den sølvbaserte Hamburger Banco.
We see that the period of parity policy, often referred to as the legal silver standard, was a period of both falling prices and falling exchange rates.
Vi ser at perioden med paripolitikk, ofte omtalt som den legale sølvstandard, var preget av både fallende priser og fallende valutakurser.
As soon as par was reached, the period of the effective silver standard began.
I det øyeblikket pari kurs ble nådd, innledes perioden med den effektive sølvstandard.
Exchange rates were very stable in this period.
Dette var en periode med svært stabil valutakursutvikling.
This stability continued when the Scandinavian countries decided to switch to the gold standard in 1873.
Denne stabiliteten fortsatte også etter at de skandinaviske landene valgte å gå over til gullmyntfot i 1873.
Lars Jonung will talk more about this later today.
Dette er noe Lars Jonung vil snakke mer om senere i dag.
There is a clear relationship between price developments in the 1800s and the extraction of gold.
Det er en klar sammenheng mellom prisutviklingen på 1800-tallet og utvinningen av gull.
Chart 20 shows the price level (red) and annual global production of gold measured in tons (blue).
Figur 20 viser prisnivået (rødt) og årlig verdensproduksjon av gull målt i tonn (blått).
Towards the end of the 1840s, gold production began to rise.
Mot slutten av 1840 tallet begynte gullproduksjonen å stige.
In 1848, gold was discovered in California.
Det store gullfunnet i California fant sted i 1848.
This was followed by substantial finds in Australia in 1851.
Dette ble fulgt opp av et betydelig funn i Australia i 1851.
The global cyclical turnaround in the early 1870s introduced a period of falling prices.
Det internasjonale konjunkturomslaget tidlig på 1870-tallet innledet en periode med fallende priser.
In comparison with other periods, however, the 1800s was a period of very stable prices.
Sammenliknet med de fleste andre perioder var likevel 1800-tallet en periode med svært stabile priser.
1966 saw the release of the film "Il Buono, il brutto, il cattivo", better known as "The Good, the Bad and the Ugly", directed by Sergio Leone.
I 1966 kom filmen "Il Buono, il brutto, il cattivo", bedre kjent som "The Good, the Bad and the Ugly", regissert av Sergio Leone.
This was a western about three trigger-happy men hunting for a treasure.
Dette var en westernfilm om tre skyteglade menn på jakt etter en skatt.
If output rises, the period of deflation is defined as "good".
Dersom produksjonen steg defineres deflasjonsperioden som "good".
If output falls, but by less than 10 per cent, deflation is regarded as "bad", and if output falls by more than 10 per cent, it is defined as "ugly".
Dersom produksjonen sank, men med mindre enn 10 %, regnes deflasjonen som "bad", og dersom produksjonen sank med mer enn 10 % defineres deflasjonsperioden som "ugly".
Bordo and Filardo's system does not work well for Norway.
Operasjonaliseringen til Bordo og Filardo gir dårlig mening for Norge.
The reason is that Norway since 1830 (the period for which GDP figures are available) has only experienced 2 periods of a fall in GDP (measured at constant prices) of more than 10 per cent.
Grunnen er at Norge siden 1830 (den tiden vi har BNP-tall for) bare har opplevd 2 perioder hvor BNP (regnet i faste priser) har falt med mer enn 10 %.
Both were periods of inflation during the First and Second World Wars respectively.
Begge var inflasjonsperioder under henholdsvis første og andre verdenskrig.
A "bad" episode means a decline of less than 5 per cent or an increase of less than 1 per cent.
En "bad" episode innebærer mindre enn 5 % nedgang eller mindre enn 1 % oppgang.
A "good" episode is when real per capita GDP rises by more than 1 per cent.
En "good" episode får vi først når real BNP per innbygger stiger med mer enn 1 %.
Bordo and Filardo only studied periods of deflation.
Bordo og Filardo så utelukkende på deflasjonsperioder.
I feel it makes sense to use the classification for both inflationary and deflationary periods.
Jeg synes det er naturlig å bruke kategoriseringen på både inflasjons- og deflasjonsperioder.
With this definition, there are 6 "ugly" episodes.
Med denne definisjon finnes 6 "ugly" episoder.
Four of the episodes are deflationary periods (1848, 1857, 1921 and 1931) and two are inflationary periods (1917-18 and 1940-44).
Fire av episodene er deflasjonsperioder (1848, 1857, 1921 og 1931) og to er inflasjonsperioder (1917-18 og 1940-44).
I would like to take a closer look at these "ugly" episodes.
Jeg skal se nærmere på disse "ugly" episodene.
The first two episodes are in 1848 and 1857.
De to første episodene er i 1848 og 1857.
Chart 24 shows inflation (red) and annual per capita growth in GDP (blue).
Figur 24 viser inflasjon (rødt) og årsveksten i BNP per innbygger (blått).
In February 1848, revolution broke out in France.
I februar 1848 brøt det ut revolusjon i Frankrike.
The monarchy was abolished and the Second Republic was established.
Kongedømmet ble avskaffet og den andre republikk opprettet.
There were also disturbances in other parts of Europe.
Også andre steder i Europa kom det til uroligheter.
International unrest resulted in both a decline in international trade and turbulence in credit market.
Den internasjonale uroen førte til både nedgang i den internasjonale handelen samt uro i kredittmarkedene.
For Norway, this led to lower exports and a weaker speciedaler.
For Norge betydde dette redusert eksport og en svekket spesidaleren.
In foreign exchange markets, the speciedaler now had a value that was far lower than the official redemption rate.
Speciedaleren fikk en verdi i valutamarkedene som var langt lavere enn den offisielle innløsningskursen.
In order to prevent silver holdings from falling to a level that was too low in relation to outstanding banknotes, Norges Bank had to conduct a tight monetary policy.
For å hindre at sølvbeholdningen skulle bli for liten i forhold til utestående seddelmengde måtte Norges Bank føre en stram pengepolitikk.
The volume of notes was reduced, the discount rate (key rate) was increased and silver redemption was discontinued.
Seddelmengden ble redusert, diskontoen (styringsrenten) hevet og sølvinnløsningen opphevet.
The measures safeguarded the exchange rate, but amplified the downturn.
Tiltakene sikret valutakursen, men forsterket nedgangskonjunkturen.
The crisis was finally overcome when the Norwegian state raised an emergency loan in London and at Hambro Bank.
Krisen ble endelig overvunnet ved at den norske stat tok opp kriselån i London og hos Hambro Bank.
The next crisis came in the wake of the Crimean War (1853-56).
Den neste krisen kom i kjølvannet av Krim-krigen (1853-56).
The War was one of the factors contributing to a large number of bankruptcies that quickly had spillover effects on international credit markets.
Krigen var en medvirkende årsak til en rekke store konkurser som raskt smittet over på de internasjonale kredittmarkedene.
Norwegian companies were also affected.
Også norske bedrifter ble rammet.
Exports were reduced and the international credits of Norwegian enterprises were not extended.
Eksporten ble redusert og norske bedrifter fikk ikke forlenget sine internasjonale kreditter.
In order to prevent a major financial crisis, Norges Bank now took on the role of lender of last resort.
For å unngå en større finansiell krise tok Norges Bank nå på seg oppgaven som långiver i siste instans.
In addition, a government loan was raised in order to pay for the foreign debt.
I tillegg ble et statslån tatt opp slik at utenlandsgjelda kunne betales.
During this crisis, Norges Bank decided to give higher priority to credit requirements than the exchange rate, i.e. a policy that differed from the one applied during the crisis ten years earlier.
Ved denne krisen valgte Norges Bank å prioritere kredittbehovet framfor valutakursen, altså en annen politikk enn ved krisen 10 år tidligere.
On the whole, prices were very stable from the early 1800s until into the 1900s.
Prisene var i hovedsak svært stabile fra tidlig på 1800-tallet til noe ut på 1900-tallet.
This situation changed with the outbreak of the First World War on 1 August 1914.
Dette bildet ble endret ved utbruddet av første verdenskrig 1. august 1914.
On 5 August 1914, Norges bank was released from its obligation to redeem notes for gold.
Den 5. august 1914 ble Norges Bank løst fra plikten til å innløse sedler i gull.
This brought the money supply out of control, exerting upward pressure on inflation.
Dermed kom pengemengden ute av kontroll og inflasjonen ble forsterket.
Between 1914 and 1920, the monetary base (measured by M0) increased four-fold and prices tripled.
Fra 1914 til 1920 ble basispengemengden (målt ved M0) firedoblet og prisene steg til det tredobbelte.
This is a very dramatic increase in the context of almost 100 years of price stability.
Dette er en svært dramatisk økning vurdert mot et bakteppe med nesten 100 års prisstabilitet.
The political turnaround came when Nikolai Rygg took over as central bank governor in 1920.
Det politiske omslaget kom da Nikolai Rygg tiltrådte som sentralbanksjef i 1920.
His primary function was to bring the monetary system into order.
Hans primære oppgave var å bringe pengevesenet i orden.
At the time, this was synonymous with restoring the value of the krone against gold.
På den tiden var det ensbetydende med å gjenvinne kronens verdi mot gull.
The parity policy was the logical and necessary consequence of monetary policy thinking at the time.
Paripolitikken var den logiske og nødvendige konsekvensen av datidens pengepolitiske tenkning.
Rygg based his approach on a century-long tradition of reversion.
Rygg bygget på en århundrelang tradisjon for tilbakevending.
The fat that many have later maintained that the parity policy was a mistake is another matter.
At mange i ettertid har hevdet at paripolitikken var feilslått er en annen sak.
The parity policy and international economic conditions led to a substantial fall in prices through the 1920s and up to the mid-1930s.
Paripolitikken og internasjonale konjunkturer førte til et betydelig prisfall gjennom 1920-årene og ut til midten av 1930-tallet.
In the years up to 1920, prices only showed a rise in 1924 and 1925.
I årene som fulgte etter 1920 steg prisene bare i 1924 og 1925.
Prices did not begin to move up again until 1935.
Først i 1935 begynte prisene på nytt å stige.
The Great Depression had been overcome and rearmament in preparation for the Second World War was under way.
Den store depresjonen var overvunnet og opprustningen mot andre verdenskrig var i gang.
Chart 26 shows developments in inflation (red) and growth in per capita GDP (blue).
Figur 26 viser utviklingen til inflasjonen (rød) samt veksten i BNP per innbygger (blå).
The first period of really sluggish growth in production took place during the period of high inflation during the First World War.
Den første perioden med virkelig dårlig vekst i produksjonen kommer under høyinflasjonsperioden under første verdenskrig.
The next episode took place in 1921.
Den neste episoden kom i 1921.
The combination of international recessions and a tight monetary policy led to a sharp fall in output.
Kombinasjonen av internasjonal nedgangskonjunktur og en stram pengepolitikk førte til et betydelig fall i produksjonen.
Output also fell sharply in 1931.
Også i 1931 er fallet i produksjonen sterkt.
This crisis was caused by international economic conditions, but the decline in production was further exacerbated by the most extensive strike that had ever taken place in Norway in 1931.
Denne krisen har sitt opphav i internasjonale konjunkturer, men produksjonen ble ytterligere forsterket ved at Norgeshistoriens mest omfattende streik fant sted i 1931.
The fourth and last episode of sluggish growth occurred during the Second World War.
Den fjerde og siste episoden med dårlig vekst kommer under andre verdenskrig.
A quick look at this chart may easily give the impression that the interwar period was a very favourable one.
Ved et raskt blikk på denne figuren kan en lett få inntrykk av at mellomkrigstiden var en svært god tid.
If we disregard the crisis years of 1921 and 1931, average per capita GDP growth in the period 1919 to 1939 was as much as 4.8 per cent annually.
Tar vi bort kriseårene 1921 og 1931 var den gjennomsnittlige veksten i BNP per innbygger i perioden 1919 til 1939 hele 4,8 prosent per år.
This is a surprisingly high figure.
Dette er et forbausende høyt tall.
Growth has, in fact, only been higher than this in just 5 of the last 50 years.
Faktisk er det bare i 5 av de siste 50 årene at veksten har vært høyere enn dette.
What is the origin, then, of the traditional impression that the 1920s and 1930s were a difficult period?
Hvor kommer så det tradisjonelle bildet av 1920- og 1930-årene som en vanskelig tid fra?
We then have to look at what occurred in the labour market.
Vi må da se på hva som skjedde i arbeidsmarkedet.
Chart 27 shows inflation (red) and the percentage of unemployed trade union members.
Figur 27 viser inflasjonen (rødt) og andelen arbeidsløse fagforeningsmedlemmer.
We see that unemployment rises markedly at the beginning of the 1920s and remains at a very high level throughout the period to the Second World War.
Vi ser at arbeidsledigheten gjør et markert hopp oppover ved inngangen til 1920-tallet og holder seg på et svært høyt nivå helt frem til andre verdenskrig.
It should be emphasised that these unemployment figures do not measure the unemployed as a share of the labour force.
Det må understrekes at disse arbeidsledighetstallene ikke måler andelen arbeidsløse av arbeidsstyrken.
They are therefore not comparable to current unemployment figures.
De er derfor ikke sammenliknbare med dagens ledighetstall.
Ola Grytten has estimated that total unemployment was never higher than 10.4 per cent (Grytten 1995).
Ola Grytten har beregnet at den totale arbeidsledigheten aldri var høyere enn 10,4 prosent (Grytten 1995).
He also finds that unemployment was considerably higher in the period 1921 until the outbreak of the Second World War than both the period before and after.
Også han finner at arbeidsledigheten var betydelig høyere i perioden 1921 til utbruddet av andre verdenskrig enn både perioden før og etter.
Measured by unemployment figures, there is therefore no doubt that the interwar period was difficult.
Målt ved arbeidsledighetstallene er det derfor ingen tvil om at mellomkrigstiden var vanskelig.
We recall that Rygg conducted a policy where the objective was to re-establish the nominal anchor.
Vi husker at Rygg førte en politikk hvor målet var å reetablere det nominelle ankeret.
Developments in the 1920s and 1930s prompted both economists and politicians to focus on the real economy and cyclical policy rather than on the nominal anchor.
Utviklingen på 1920- og 1930-tallet fikk både fagøkonomer og politikere til å rette fokus mot realøkonomi og konjunkturpolitikk og bort fra det nominelle ankeret.
Unemployment was given higher priority than price stability.
Arbeidsledighet ble prioritert foran prisstabilitet.
After the Second World War, an attempt was made to re-establish the classical gold standard through the Bretton Woods regime.
Etter andre verdenskrig ble det gjort et forsøk på å reetablere den klassiske gullstandarden gjennom Bretton Woods regimet.
This was successful to some extent, but the Vietnam War, the lack of fiscal discipline in the anchor country, the US, and the oil price shock in 1973 put a final end to the gold standard.
Dette lyktes til en viss grad, men Vietnamkrigen, manglende finanspolitisk budsjettdisiplin i ankerlandet USA og oljeprissjokket i 1973 innebar det endelige punktum for gullstandarden.
The prolonged period of expansion after the Second World War was over.
Den langvarige oppgangskonjunkturen etter andre verdenskrig var slutt.
With unemployment in the interwar years as a backdrop, the central government's task was to hold up production.
Med arbeidsledigheten i mellomkrigstiden som bakteppe ble det statens oppgave å holde produksjonen oppe.
In Norway, it was thought that the international recession was only temporary.
I Norge trodde en at det internasjonale konjunkturtilbakeslaget kun var midlertidig.
It was essential to bridge the gaps until normal growth was resumed.
Det gjaldt å bygge bro til det igjen ble normal vekst.
It was important that unemployment did not become entrenched at a high level.
Det var viktig at ledigheten ikke bet seg fast (Johansen 1982).
Counter-cyclical policy contributed to a rise in inflation.
Motkonjunkturpolitikken bidro til at inflasjonen tiltok.
After a period, participants revised up their inflation expectations and inflation took hold at a high level.
Etter hvert oppjusterte aktørene sine inflasjonsforventninger og inflasjonen festet seg på et høyt nivå.
In both economic theory and practical policy, it was gradually recognised that there is no trade-off between inflation and unemployment in the long term.
Både i økonomisk teori og i praktisk politikk kom det til en gradvis forståelse for at det på lang sikt ikke eksisterer noe bytteforhold mellom inflasjon og arbeidsledighet.
Attention was again focused on the need to restore the nominal anchor.
Det ble igjen satt fokus på nødvendigheten av å gjenvinne det nominelle ankeret.
After Paul Volcker was appointed president of the Federal Reserve in the US, monetary policy was gradually oriented towards combating inflation.
Etter at Paul Volcker ble utnevnt til sentralbanksjef i USA ble pengepolitikken etter hvert innrettet mot å bekjempe inflasjonen.
The nominal anchor was to be restored.
Det nominelle ankeret skulle gjenvinnes.
Following the last devaluation in 1986, economic policy was oriented towards safeguarding confidence in the fixed exchange rate system.
Etter den siste devalueringen i 1986 ble den økonomiske politikken rettet inn mot å sikre tillit til fastkurssystemet.
After a period, Norges Bank also made use of its formal independence in interest rate setting, provided by the central bank Act of 1985.
Norges Bank utnyttet etter hvert også den formelle selvstendigheten i rentesettingen som den nye sentralbankloven av 1985 formelt ga.
Through the 1990s, the nominal anchor was restored in many countries, and direct inflation targeting became the most common objective of monetary policy.
Gjennom 1990-tallet ble det nominelle ankeret gjenvunnet i mange land, og direkte inflasjonsstyring utviklet seg som det vanligste målet for pengepolitikken..
During this decade, the rise in prices in Norway was about 2½ per cent.
Prisstigningen i Norge dette tiåret var om lag 2 ½ prosent.
There was solid growth and a relatively smoothly functioning labour market.
Det var god vekst og et relativt velfungerende arbeidsmarked.
At the end of the decade, problems again arose when the authorities did not manage to stabilise the upturn in time.
På slutten av tiåret oppstod det igjen problemer da en ikke klarte å stabilisere oppgangskonjunkturen i tide.
In March 2001, the fiscal rule was introduced and Norges bank was given the task of setting the interest rate on the basis of an inflation target of 2½ per cent.
I mars 2001 ble handlingsregelen for finanspolitikken innført og Norges Bank fikk som oppgave å sette renten ut fra et inflasjonsmål på 2 ½ prosent.
Inflation expectations now seem to be well anchored around the target.
Inflasjonsforventingene synes nå vel forankret på dette målet.
Experience may indicate that inflation expectations remain stable even if inflation varies somewhat as long as the interest rate is used actively to moderate the variations in inflation.
Erfaringene kan tyde på at forventningene om fremtidig inflasjon holder seg stabile selv om prisstigningen svinger en del så lenge renten brukes aktivt for å dempe utslagene.
Monetary policy cannot fine-tune economic developments, but it can avoid the largest effects when the economy is exposed to disturbances.
Pengepolitikken kan ikke finstyre utviklingen i økonomien, men hindre de største utslagene når økonomien blir utsatt for forstyrrelser.
Between December 2002 and March 2004, the interest rate has moved from a high to a low level.
Fra desember 2002 til mars 2004 har renten endret seg fra å være høy til å bli lav.
The real interest rate is now lower than a neutral real interest rate.
Realrenten er nå lavere enn en nøytral realrente.
A real interest rate that is lower than the neutral rate will stimulate activity even after the effects of the interest rate fall itself have been exhausted.
En realrente under den nøytrale vil stimulere aktiviteten, selv etter at virkningene av selve rentefallet ebber ut.
The interest rate is thus the instrument for securing price stability, defined as 2½ per cent in our case, and contributing to smoothing cyclical fluctuations.
Renten er dermed virkemiddelet for å sikre prisstabilitet, definert som 2 ½ prosent i vårt tilfelle, og til å bidra til å jevne ut konjunktursvingningene.
Inflation targeting has, after just a few years, resulted in changes in the way central banks work and not least in the way we communicate with the outside world.
Og allerede etter få år har inflasjonsstyringen ført til endringer i måten sentralbanker jobber på og ikke minst i måten vi kommuniserer med omverdenen.
But from a longer time perspective, as I have tried to apply today, inflation targeting is more of a logical consequence of what we have learned about monetary policy over several hundred years.
Men sett i et lenger tidsperspektiv, slik jeg har forsøkt å trekke opp i dag, fortoner inflasjonsstyring seg snarere som en logisk konsekvens av hva vi har lært om pengepolitikk gjennom flere hundre år.
But today's monetary policy system springs from the recognition, based on historical experience, of what monetary policy can in fact achieve.
Dagens pengepolitiske system springer ut av en historisk erkjennelse av hva pengepolitikken faktisk kan oppnå.
Inflation targeting was in this sense is not new, but a way of orienting monetary policy with a view to making the best possible contribution to economic growth.
Inflasjonsstyring var slik sett ikke noe nytt, men en måte å innrette pengepolitikken på med sikte på å gi det best mulige bidraget til økonomisk fremgang.
A nominal anchor expressed in terms of an objective of low and stable inflation is a formalisation of what has actually been the norm.
Et nominelt anker uttrykt gjennom et mål om lav og stabil inflasjon, var en formalisering av det som egentlig har vært det normale.