natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Whereas towards the end of the 1980s it was clearly necessary to conduct a tight monetary policy in order to restore confidence in the krone and to reduce inflation, it is of concern that monetary policy has contributed to the upturn in recent years.
Mens det i slutten av 1980-årene var åpenbart nødvendig å føre en stram pengepolitikk for å gjenopprette tilliten til kronen og bringe inflasjonen ned, er det bekymringsfullt at pengepolitikken i de senere år har bidratt til å forsterke oppgangskonjunkturen.
In a world characterised by free capital movements and increasingly integrated financial markets, the possibilities of influencing the real krone exchange rate (ie cost competitiveness) over time through the formulation of monetary and exchange rate policy are limited.
I en verden preget av frie kapitalbevegelser og stadig mer integrerte finansmarkeder er det begrensede muligheter til å påvirke den reelle kronekursen (dvs. den kostnadsmessige konkurranseevnen) over tid gjennom utformingen av penge- og valutapolitikken.
Norway's position as a minor currency outside a large foreign exchange area has, in periods, made the Norwegian krone an attractive currency in terms of investment and risk diversification.
Norges posisjon med en liten valuta utenfor et stort valutaområde har i perioder gjort norske kroner attraktiv som investerings- og risikospredningsvaluta.
A sound balance of payments position and budget surpluses may have amplified these trends.
Den gunstige situasjonen i utenriksøkonomien og overskuddene i statsfinansene kan ha forsterket disse tendensene.
Experience in recent years has shown that the scope for managing the nominal krone exchange rate while maintaining a monetary stance which over time is consistent with stable growth in demand, employment and competitiveness, has narrowed substantially.
Erfaringene gjennom de siste årene tilsier at mulighetene er klart svekket for å styre den nominelle kronekursen, og samtidig opprettholde en pengepolitikk som over tid er i samsvar med en stabil utvikling i etterspørselen, sysselsettingen og konkurranseevnen.
Recent experience indicates that it may be difficult for fiscal policy to provide a swift and sufficiently ample response to counter substantial changes in underlying demand conditions.
Erfaringene fra den senere tid tyder på at det kan være vanskelig å tilpasse finanspolitikken raskt og tilstrekkelig kraftig til å motvirke store endringer i underliggende etterspørselsforhold.
For example, in Norges Bank's view, the reduction in interest rates the past year has to a large extent neutralised the effects of a tighter fiscal policy.
Eksempelvis har rentenedgangen det siste året etter Norges Banks vurdering langt på vei nøytralisert virkningen av en strammere finanspolitikk.
The effects of changes in interest rates in Norway appear to be more similar to the effects of interest-rate changes in Anglo-Saxon industrialised counties than in continental European countries.
Virkningene og gjennomslaget av renteendringer i Norge synes å ha flere likhetstrekk med hvordan renteendringer virker i de engelsktalende industrilandene enn i de kontinentaleuropeiske landene.
This is because loans to the household sector in particular largely have floating interest rates which are linked to trends in short-term money market rates.
Det er i denne sammenheng et moment at spesielt husholdningenes lån i Norge i stor grad har flytende rente som er knyttet til utviklingen i de kortsiktige rentene i pengemarkedet.
Interest rates on loans in most of Europe are long-term and closely linked to bond yields.
I mesteparten av det øvrige Europa er lånerentene langsiktig bundet og knyttet nært til obligasjonsrentene.
As short-term interest rates normally show the widest fluctuations, changes in lending rates charged to the household sector will generally have a more marked effect in Norway than in most other European countries.
Siden det er de kortsiktige rentene som normalt svinger mest, vil dermed endringene i de utlånsrentene husholdningene står overfor, gjennomgående være betydelig sterkere i Norge enn i de fleste andre europeiske land.
In addition, changes in interest rates have a considerable impact on Norwegian household wealth as most dwellings in Norway are owner-occupied, and there is also a close relationship between changes in real interest rates and changes in house prices.
I tillegg har renteendringer stor effekt på norske husholdningers formuer fordi selveie av boliger er svært utbredt i Norge, og det samtidig er en nær sammenheng mellom endringer i realrenten og endringer i boligprisene.
In most other European countries, fewer dwellings are owner-occupied and changes in short-term interest rates therefore have less impact on household sector wealth.
I de fleste andre europeiske land er selveie mindre utbredt, og kortsiktige renteendringer slår dermed i mindre grad ut i husholdningenes formuer.
This is to some extent offset by higher household capital wealth in other European countries.
Dette blir i noen grad oppveid av at husholdningene i andre europeiske land har større aksjeformuer.
Overall, it seems reasonable to assume that changes in short- term interest rates have a greater effect on wealth in Norway than in most other European countries.
Samlet sett synes det likevel rimelig å anta at endringer i kortsiktige renter gir større formueseffekter i Norge enn i de fleste andre europeiske land.
In the long term movements in the real krone exchange rate and thereby cost competitiveness are determined by economic fundamentals, such as developments in total national income, performance in business and industry and the trend in total demand for Norwegian factor inputs.
Utviklingen i den reelle kronekursen og dermed den kostnadsmessige konkurranseevnen er på lang sikt bestemt av underliggende realøkonomiske forhold knyttet blant annet til utviklingen i nasjonens samlede inntekter, produktivitetsutviklingen i næringslivet og utviklingen i den samlede etterspørselen rettet mot norske produksjonsfaktorer.
Real wages and cost competitiveness in Norway will, over time, have to be adjusted to these underlying conditions in order to avoid considerable imbalances in the labour market.
Reallønnen i Norge, og den kostnadsmessige konkurranseevnen, vil over tid måtte bli tilpasset disse underliggende forholdene dersom en skal unngå store ubalanser i arbeidsmarkedet.
Changes in the nominal exchange rate will therefore have little effect on competitiveness in the long term, as such changes will in turn and over time be countered by changes in price and wage inflation.
Endringer i den nominelle kronekursen vil dermed i seg selv på lang sikt i liten grad påvirke konkurranseevnen, fordi slike endringer i neste omgang og over tid vil motvirkes av endringer i pris- og lønnsveksten.
This does not mean that the authorities have no means of influencing competitiveness.
Dette innebærer ikke at myndighetene står uten virkemidler for å påvirke konkurranseevnen.
In the long term, a fundamental prerequisite for maintaining cost competitiveness is that the exposed sector is given sufficient "room" in terms of the real economy - through access to real resources such as labour and capital - to maintain their share of total production in the economy.
På lang sikt er en grunnleggende forutsetning for å opprettholde den kostnadsmessige konkurranseevnen at den konkurranseutsatte del av næringslivet gis tilstrekkelig realøkonomisk "rom" - gjennom tilgang til realressurser som arbeidskraft og kapital - til å kunne opprettholde sin andel av den samlede produksjonen i økonomien.
This in turn requires that over time, total domestic demand does not grow at a faster pace than the income base in the economy would indicate, if shortages of labour and other factors inputs which push up prices and wages are to be prevented.
Dette forutsetter i neste omgang at den samlede etterspørselen innenlands over tid ikke vokser raskere enn det inntektsgrunnlaget i økonomien tilsier, slik at det ikke oppstår knapphet på arbeidskraft og andre innsatsfaktorer som presser opp priser og lønninger.
In this context, a successful incomes and labour market policy may provide a significant contribution, primarily by making it possible to maintain lower unemployment than would otherwise be the case - and thereby higher total employment - without a pick up in price and wage inflation.
I denne sammenhengen kan en vellykket inntekts- og arbeidsmarkedspolitikk også gi et betydelig bidrag, først og fremst ved at denne gjør det mulig å holde en lavere arbeidsledighet enn ellers - og dermed en høyere samlet sysselsetting - uten at pris- og lønnsveksten tiltar.
The authorities can influence trends in total demand primarily through fiscal and monetary policy.
Myndighetene kan påvirke utviklingen i den samlede etterspørselen først og fremst gjennom finanspolitikken og pengepolitikken.
The establishment and development of the Government Petroleum Fund, which has been designed primarily to channel government petroleum revenues to foreign investment, should be viewed in this connection.
Etableringen og utviklingen av petroleumsfondet, som er innrettet med sikte på at statens inntekter fra oljevirksomheten i hovedsak skal kanaliseres til investeringer i utlandet, kan ses i en slik sammenheng.
In addition, the authorities can also influence framework conditions for business and industry through other channels such as the tax system.
I tillegg kan myndighetene påvirke næringslivets rammevilkår gjennom blant annet skattesystemet.
In the medium term, any appreciation expectations in the market tend to result in a real appreciation - either through a firming of the nominal krone exchange rate or by compelling a monetary policy shift which results in higher price and wage inflation.
På mellomlang sikt vil eventuelle appresieringsforventninger i markedet ha en tendens til å slå gjennom i en reell appresiering - enten ved en nominell styrking av kronekursen eller ved å fremtvinge en pengepolitikk som resulterer i økt pris- og kostnadsvekst.
Pursuant to the existing monetary policy guidelines, persistent appreciation pressures can only be countered by an expansionary monetary policy.
Innenfor dagens pengepolitiske retningslinjer kan et kontinuerlig appresieringspress bare motvirkes ved en ekspansiv pengepolitikk.
When pressures in the foreign exchange market became acute in January, interest rates were reduced and Norges Bank allowed the exchange rate to be determined by market forces for a period.
Da presset i valutamarkedet ble helt akutt i januar, ble rentene redusert og Norges Bank lot kronekursen tilpasse seg markedssituasjonen for en periode.
Key rates were reduced from an already low level by a total of 1 1/4 percentage points in the period from November 1996 to January 1997, which clearly entailed an expansionary monetary policy.
Rentenedsettelsene på til sammen 1¼ prosentpoeng i perioden november 1996 til januar 1997, fra et nivå som i utgangspunktet var lavt, innebar en klart ekspansiv pengepolitikk.
This gave rise to a situation where market participants had to acknowledge the increased likelihood of a possible real appreciation of the krone through higher inflation in Norway in relation to other countries.
Det oppsto dermed en situasjon hvor markedsaktørene måtte regne med en økt sannsynlighet for at en eventuell reell appresiering av kronen kunne komme til å skje gjennom en særnorsk prisstigning.
It is possible that any expectations of a continued appreciation in the exchange rate could also be reduced considerably if the fiscal policy conducted was so tight that there was always a sufficient supply of resources in the economy at the prices prevailing.
Det er mulig at eventuelle forventninger om en fortsatt sterk appresiering av kronekursen også ville kunne bli betydelig dempet dersom det ble ført en så stram finanspolitikk at det til enhver tid var tilstrekkelig tilgang på ressurser i økonomien til gjeldende priser.
This is because participants in the foreign exchange market would then see that the existing economic policy was compatible with a constant real exchange rate over time, see section on fiscal policy and the long-term trend in competitiveness above.
Dette skyldes at aktørene i valutamarkedet da ville se at den eksisterende økonomiske politikken var forenlig med en konstant reell kronekurs over tid, jf. drøftingen av finanspolitikken og av den langsiktige utviklingen i konkurranseevnen ovenfor.
Such a policy would thereby convince market participants that the Norwegian authorities would conduct an economic policy which would provide a constant supply of resources to the exposed sector at prevailing prices for labour and other factor inputs.
En slik politikk ville således kunne overbevise markedsaktørene om at norske myndigheter ville føre en økonomisk politikk som til enhver tid sikrer ressurstilgangen til det konkurranseutsatte næringslivet til gjeldende priser på arbeidskraft og andre innsatsfaktorer.
However, this would probably require a tightening of fiscal policy considerably greater than that provided for in the budget proposal.
Det ville imidlertid trolig kreve en innstramming av finanspolitikken som går betydelig ut over det som ligger i budsjettforslaget.
Norwegian financial markets have followed a general international trend towards globalisation and increasingly closer integration.
De norske finansmarkedene har tatt del i en generell internasjonal utvikling mot økt globalisering og stadig tettere integrasjon over landegrensene.
As a small, open economy Norway has benefitted from this, among other things through substantial inflows of foreign capital and the opportunity to transfer parts of its oil wealth into financial wealth abroad.
Som en liten, åpen økonomi har Norge nytt godt av dette blant annet gjennom betydelig tilførsel av utenlandsk kapital og muligheter til å omplassere deler av oljeformuen til finansiell formue i utlandet.
This has increased the room for manoeuvre in economic policy.
Dette har økt handlefriheten i den økonomiske politikken.
As a result of the deregulation of financial markets and the housing market, however, expectations in the financial markets have a stronger impact on economic developments.
Dereguleringen av finansmarkedene og boligmarkedet har imidlertid også medført at forventningene i finansmarkedene slår sterkere gjennom på den økonomiske utviklingen.
Expectations now have direct significance for interest rates and increased capital movements in connection with exchange rate expectations make it more difficult to manage the nominal exchange rate without substantial changes in monetary policy.
Blant annet får disse forventningene nå direkte betydning for renten, og økte kapitalbevegelser knyttet til kursforventninger gjør det vanskeligere å styre den nominelle valutakursen uten store endringer i pengepolitikken.
Changes in interest rates will, at the same time, have a greater effect on private sector demand, in part through trends in the equity and housing markets.
Endringer i renten vil samtidig i større grad påvirke etterspørselen i privat sektor, blant annet gjennom utviklingen i aksje- og boligmarkedene.
In recent years, authorities in small, open economies have steadily addressed the implications of this trend.
Myndighetene i andre små, åpne økonomier har i de senere år i økende grad tatt konsekvensen av denne utviklingen.
This has resulted in two major developments: the development of monetary union in Europe and the formulation of alternative monetary policy frameworks in countries outside the monetary union.
Endringene har gjennomgående skjedd i to retninger: Utviklingen av en monetær union i Europa og utformingen av alternative styringssystemer for pengepolitikken i landene utenfor den monetære unionen.
EU member states are seeking to establish monetary union (EMU), which entails that countries will have to relinquish their national currency in order to formulate a monetary policy for the entire union.
EU-landene søker å etablere en monetær union (ØMU) som innebærer at landene oppgir sin selvstendige valuta til fordel for å kunne utforme pengepolitikken for hele unionen under ett.
This offers the advantage that such a large foreign exchange area is, to a greater extent, a closed economy.
Dette innebærer blant annet den fordel at et slikt stort valutaområde i større grad er en lukket økonomi.
Fluctuations in the exchange rate against other currencies are therefore of less importance to business and industry in the area as a whole.
Svingninger i valutakursen overfor andre valutaer spiller dermed mindre rolle for næringslivet i området som helhet.
The authorities in the union also relinquish the possibility of influencing relative prices through changes in the exchange rate.
Innenfor unionen oppgir myndighetene muligheten til å påvirke relative priser gjennom endringer i valutakursene.
In addition to those EU member states which for the time being are not likely to join EMU, most developed economies outside the EU conduct a monetary policy which is oriented towards a more or less direct inflation target.
De fleste utviklede økonomier utenfor EU, i tillegg til enkelte EU-land som foreløpig ikke ser ut til å bli med i ØMU, har i dag forankret pengepolitikken i et mer eller mindre direkte mål for prisstigningen - såkalt inflasjonsstyring.
Countries which currently conduct such a policy are, among others, New Zealand, Australia, Canada, Sweden and the UK.
En slik politikk føres i dag blant annet av New Zealand, Australia, Canada, Sverige og Storbritannia.
Major economies such as the US, Japan and Germany conduct monetary policies which, in practice, scarcely differ from inflation targeting, but the guidelines for monetary policy in these countries allow a greater element of discretion, so that monetary policy has more scope for manoeuvre than would be the case with a quantified inflation target.
Store land som USA, Japan og Tyskland fører en pengepolitikk som i praksis avviker lite fra inflasjonsstyring, men retningslinjene for pengepolitikken i disse landene innebærer gjennomgående at noe mer overlates til skjønn, slik at handlefriheten i pengepolitikken trolig er noe større enn ved et tallfestet inflasjonsmål.
Norway and Iceland are the only two developed economies within the OECD area which currently have a unilaterally declared objective for the exchange rate.
Av utviklede økonomier innenfor OECD-området er det i dag bare Norge og Island som har ensidig erklærte mål om utviklingen i valutakursen.
Countries participating in the ERM have set exchange rate targets based on wide fluctuation margins for exchange rates and a mutual intervention obligation.
Landene i det europeiske monetære samarbeidet (ERM) har erklærte valutakursmål basert på gjensidige intervensjonsforpliktelser og vide svingningsmarginer for valutakursene.
Furthermore, movements in the exchange rate in these countries already reflect the planned implementation of EMU in 1999.
Kursutviklingen for de fleste av disse landene reflekterer dessuten allerede at ØMU etter planen skal tre i kraft i 1999.
Norway is not a member of the EU, and participation in EMU is therefore not an issue.
Norge er ikke medlem av EU, og medlemskap i ØMU er følgelig heller ikke aktuelt.
The Norwegian authorities therefore have to base themselves on an independent, unilateral formulation of monetary and exchange rate policy in the foreseeable future.
Norske myndigheter må derfor i overskuelig fremtid basere seg på en selvstendig og ensidig erklært utforming av penge- og valutapolitikken.
In this connection it is necessary to bear in mind that once EMU has been established, the Norwegian krone will be a minor currency outside a large foreign exchange area.
Det er i denne sammenheng nødvendig å ta hensyn til at norske kroner ved dannelsen av ØMU vil være en liten valuta utenfor et stort valutaområde.
Recent exchange rate unrest in relation to the major currencies may indicate that, in such a situation, the krone will be of increasing interest to international market participants for the purposes of investment and risk diversification, while monetary policy in EMU will continue to reflect economic trends in continental European countries.
Erfaringene med uro knyttet til bevegelser i hovedvalutaene den senere tiden kan tyde på at kronen i en slik situasjon vil få økende interesse for internasjonale markedsaktører som investerings- og risikospredningsvaluta, samtidig som pengepolitikken i ØMU fortsatt vil reflektere den økonomiske utviklingen i de kontinental-europeiske landene.
The problems associated with achieving the objective of a stable exchange rate, with little tolerance for exchange rate fluctuations, will be compounded in such a situation.
Problemene knyttet til gjennomføringen av et mål om en stabil valutakurs med liten toleranse for kurssvingninger vil i en slik situasjon kunne øke ytterligere.
The section on monetary and exchange rate policy in the National Budget for 1998 states: "the division of responsibility between monetary and fiscal policy is well established and has provided positive results."
I omtalen av penge- og valutapolitikken i Nasjonalbudsjettet 1998 heter det blant annet at: "ansvarsfordelingen mellom penge- og finanspolitikken er godt etablert og har gitt gode resultater".
It is also argued that amended guidelines for monetary policy could result in a deterioration in competitiveness through an appreciation of the krone and that such an orientation of policy would conflict with the wage moderation policy.
Det argumenteres også for at endrede retningslinjer for pengepolitikken vil kunne føre til at konkurranseevnen svekkes gjennom en styrking av kronekursen, og at en slik innretning av politikken ville være i strid med solidaritetsalternativet.
The following is also stated:
Videre heter det:
"The most important instrument for ensuring balanced economic growth and for curbing pressures in the Norwegian economy is a tight fiscal policy, combined with income settlements that help to maintain low price and wage inflation...
"Det viktigste virkemiddelet for å sikre en balansert vekst og dempe presstendensene i norsk økonomi er et stramt finanspolitisk opplegg, sammen med en gjennomføring av inntektsoppgjørene som bidrar til å holde lønns- og prisveksten lav.
The objective of a stable krone exchange rate entails that Norwegian interest rates must generally shadow European interest rates.
Hensynet til stabilitet i kronekursen innebærer at det norske rentenivået i hovedsak må følge det europeiske.
However, monetary policy nevertheless helps to stabilise the Norwegian economy in that a stable exchange rate underpins fiscal policy and the implementation of income settlements."
Pengepolitikken bidrar likevel til å stabilisere norsk økonomi ved at stabil valutakurs støtter opp under finanspolitikken og gjennomføringen av inntektsoppgjøret".
Norges Bank concurs that a tight fiscal policy is necessary in the current situation and that it is desirable that income settlements contribute to low and stable price and wage inflation.
Norges Bank er enig i at en stram finanspolitikk er nødvendig i dagens situasjon og at det er ønskelig at inntektsoppgjørene bidrar til lav og stabil lønns- og prisvekst.
The question is, however, whether it is possible to implement this to the extent that a continuation of the existing monetary policy guidelines could be expected to provide positive results.
Spørsmålet er imidlertid om dette lar seg gjennomføre i tilstrekkelig grad til at en fortsettelse av dagens pengepolitiske retningslinjer vil kunne forventes å gi gode resultater.
In this context, Norges Bank would highlight the following:
I denne forbindelse vil Norges Bank fremheve følgende:
Norges Bank considers that fiscal policy as presented in the budget proposal is not such that it alone can be expected, with reasonable confidence, "to ensure balanced economic growth and to curb pressures in the Norwegian economy", particularly in the light of the risks outlined above.
Finanspolitikken slik den fremstår i budsjettforslaget, er etter Norges Banks syn ikke slik at den alene med rimelig trygghet kan antas å "sikre en balansert vekst og dempe presstendensene i norsk økonomi", spesielt ikke i lys av det risikobildet som avtegner seg.