natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In 1986, Norges Bank provided substantial loans to the banks – at the highest around NOK 80 billion – to prevent a rise in money market rates after large-scale NOK purchases had been made in support of the krone. [44]
Tilbake i 1986 ga Norges Bank store lån til bankene – på det meste rundt 80 milliarder kroner – for å hindre renteoppgang etter omfattende støttekjøp av kroner. [44]
The loans, which were unsecured, were kept on Norges Bank’s balance sheet when solvency problems at the banks began in 1987.
Lånene, som ikke var sikret, holdt Norges Bank på egne bøker da soliditetsproblemene i bankene begynte i 1987.
Norges Bank was later criticised for providing these loans.
Norges Bank ble senere kritisert for disse lånene.
Although the criticism was misdirected, the loans did make it more difficult for the government to manage the banking crisis. [45]
Kritikken var nok misvisende, men fordringene gjorde det krevende for staten å håndtere bankkrisen. [45]
Today the Bank no longer provides unsecured loans and we have gradually tightened collateral requirements.
I dag gir ikke Norges Bank lenger usikrede lån, og vi har gradvis skjerpet kravene til sikkerhet.
Many banks rely heavily on short-term funding in international and domestic money markets.
Mange banker har mye kortsiktig finansiering i pengemarkedet ute og hjemme.
The lesson from the most recent financial crisis is that a shortfall in foreign funding can weaken stability in the financial system in Norway, even if the banks’ financial position is not in jeopardy at the outset.
Erfaringen fra den seneste finanskrisen var at svikt i tilgang på lån ute kan svekke stabiliteten i systemet her hjemme selv om soliditeten i bankene i utgangspunktet ikke er truet.
The next step will therefore be not only to require collateral, but also impose requirements on our clients – the banks – to improve their funding strategies.
Neste skritt vil derfor være å ikke bare kreve sikkerhet, men også stille vilkår om at våre klienter – bankene – har bedre orden på sin finansiering.
Banks must not be given the scope to take on substantial liquidity risk in the belief or with the certainty that Norges Bank will intervene should foreign funding seize up.
Bankene må ikke få bygge opp en stor likviditetsrisiko i tro eller forvisning om at Norges Bank trer inn dersom finansieringen ute svikter.
A market functions poorly in the long term with such hidden support.
Et marked fungerer dårlig på lang sikt med slik skjult støtte.
With large unsecured loans, Norges Bank ended up providing income support in one instance in the 1980s when a savings bank experienced solvency problems.
Med store usikrede lån endte Norges Bank i et tilfelle på 1980-tallet opp med å gi inntektsstøtte da en sparebank fikk soliditetsproblemer.
The support included a soft loan and the write-down of a loan.
Støtten kom i form av et lån til subsidiert rente, og i form av nedskriving av et lån.
The measures were part of a broader bank rescue package.
Det var en del av en større pakke for å redde banken.]
The Standing Committee on Finance and Economic Affairs endorsed this view and the resolution received final approval only after the Storting had deliberated the matter.
Finanskomiteen sluttet seg til dette, og vedtaket ble endelig først etter Stortingets behandling.
This delimitation of Norges Bank’s tasks is important.
Denne avgrensningen av sentralbanken sine oppgaver er viktig.
Norges Bank shall not provide grants or capital to the banks.
Den skal ikke gi tilskudd eller kapital til bankene.
During the financial crisis in August 2008, the banks’ short-term and medium-term funding seized up.
Under krisen høsten 2008 sviktet bankenes kortsiktige og mellomlangsiktige finansiering.
Norges Bank provided short-term loans as is customary and natural for a central bank.
Norges Bank ga kortsiktige lån slik det er vanlig og naturlig at sentralbanker gjør.
At the same time, we took the initiative to put in place the swap arrangement, whereby banks could exchange covered bonds (OMFs) for government securities.
Vi tok samtidig initiativ til at bankene fikk bytte boligobligasjoner (OMF-er) mot statspapirer.
This went through the government’s balance sheet and not that of the central bank.
Statens balanse ble anvendt og ikke sentralbanken sin.
The central bank did not provide long-term loans on a large scale.[46]
Det ble ikke gitt langsiktige lån fra sentralbanken i stort omfang. [46]
The measure is given a broad democratic grounding through government and Storting deliberations.
Det gir tiltaket en bred demokratisk forankring gjennom behandling i regjering og Storting.
This approach also serves to counter the kind of criticism that was levelled at Norges Bank when it provided funding for banks in the mid-1980s.
Det motvirker også slik kritikk mot tiltakene som ble rettet mot Norges Bank etter finansieringen av bankene på midten av 1980-tallet.
Financial imbalances ordinarily build up over a long period before they trigger a crisis.
Finansielle ubalanser bygges vanligvis opp over lang tid før de utløser en krise.
The government authorities should primarily use structural measures to dampen self-intensifying forces behind credit growth and rising property prices.
Først og fremst bør myndighetene bruke strukturtiltak for å dempe selvforsterkende krefter bak kredittvekst og stigende eiendomspriser.
The most important measure will be to increase banks’ capital requirements.
Det viktigste vil være økte krav til egenkapital i bankene.
The international minimum standard for banking regulation will be strengthened under the forthcoming Basel III framework.
Den internasjonale minstestandarden for bankregulering skal forbedres ved at Basel-reglene nå kommer i versjon tre.
However, we note that some countries do not wish to subject their banks to stringent standards.
Men vi ser at en del land ikke ønsker å sette strenge krav til sine banker.
These countries’ governments are more concerned that their banks have framework conditions at least as favourable as competitors from other countries.
Disse landenes myndigheter er mer opptatte av at bankene skal ha minst like gunstige rammevilkår som konkurrentene fra andre land.
This attitude leads to a competition to weaken the requirements as far as possible.
Denne holdningen fører til en konkurranse om å svekke kravene mest mulig.
The minimum requirements will not be lower than the level all the major countries will agree to.
Minstekravene blir ikke strengere enn det alle større land vil gå med på.
Given such minimum requirements, there is every reason to set stricter national rules.
Med slike minstekrav er det all grunn til å fastsette strengere nasjonale regler.
The Norwegian authorities have been doing this for a number of years, including requiring banks to hold more pure equity than most other countries have done.
Norske myndigheter har i en årrekke gjort det, blant annet ved å kreve mer ren egenkapital i bankene enn det de fleste andre land har gjort.
Banks object that higher capital standards make it more expensive to operate and will make borrowing more expensive for households and enterprises, in addition to reducing the competitiveness of Norwegian banks.
Innvendingen fra bankene er at egenkapitalen er kostbar og at høyere kapitalkrav vil føre til dyrere utlån til husholdninger og næringsliv samt svekke norske banker sin evne til å konkurrere.
But that a bank should be at a competitive disadvantage if it is not allowed to be as financially weak as another bank is hard to take seriously.
Men det er vanskelig å ta alvorlig at en bank skulle tape i konkurransen dersom den ikke får adgang til å være like lite solid som en annen.
This line of thinking presupposes that the government will bail out the banks.
Det resonnementet må bygge på at staten redder bankene.
But we should not accept this supposition.
Men den forutsetningen bør vi ikke akseptere.
Higher capital ratios will make banks less risky for shareholders, creditors and the government.
Med høyere andel egenkapital vil bankene bli mindre risikable både for aksjonærer og kreditorer, samt for staten.
Less risk means that banks’ creditors will require a lower interest rate.[48]
Mindre risiko betyr at de som låner til bankene, vil kreve lavere rente. [48]
In addition to higher permanent capital standards and other structural measures, it is also appropriate to use discretionary measures when systemic risk increases above normal.
I tillegg til høyere permanente kapitalkrav og andre strukturtiltak er det også riktig å bruke særskilte diskresjonære tiltak når systemrisikoen øker ut over det normale.
Under Basel III, higher capital requirements for banks can be required in the event of rising lending growth and surging property prices.
Basel III-reglene åpner for at bankene kan bli pålagt å ha høyere egenkapital når utlånsveksten tiltar og eiendomsprisene løper av gårde.
But other measures are also possible.
Men andre virkemidler kan også brukes.
Finanstilsynet (the Financial Supervisory Authority of Norway), for example, sets limits on the size of a single loan in relation to the collateral provided.
Finanstilsynet setter for eksempel grenser for størrelsen på det enkelte lånet i forhold til stilt sikkerhet.
Another possible measure is to set minimum requirements for the risk weights banks can use in their internal model-based approach to calculating capital adequacy.
Et annet tenkelig virkemiddel er minstekrav til de risikovekter bankene får bruke fra sine interne modeller når de beregner kapitaldekningen sin.
In other countries the procedures are now being revised to allow central banks to participate when such discretionary measures are implemented.
I andre land endres nå prosedyrene slik at sentralbankene skal delta når slike særskilte tiltak blir satt i verk.
In Norway, Finanstilsynet is highly competent in the oversight of individual institutions.
I Norge har Finanstilsynet høy kompetanse på tilsyn med enkeltinstitusjoner.
However, Norges Bank has more competence in macroeconomic matters, given its tasks.
Norges Bank har ut fra arbeidsoppgavene sterkere kompetanse på makroøkonomiske forhold.
The central bank also has an informational advantage as we are the bankers’ bank and operate in foreign and domestic markets.
Sentralbanken har også et informasjonsfortrinn ved at vi er bankenes bank og handler i markedene ute og hjemme.
The division of responsibility should be based on the advantages specific to each organisation.
Ansvarsfordelingen bør ta utgangspunkt i de fortrinn hver av organisasjonene har.
The Ministry of Finance should define the objective of macroprudential supervision and delegate its use.
Finansdepartementet bør sette opp målet for makrotilsynet og delegere bruken av virkemidler.
The Ministry must also assess whether the objective has been achieved.
Departementet må også vurdere i etterkant om målene nås.
One alternative is to delegate responsibility for implementing discretionary measures against systemic risk to Norges Bank.
En mulighet er å delegere ansvaret for å iverksette særskilte tiltak mot systemrisiko til Norges Bank.
Another is procedural requirements for using Norges Bank’s expertise appropriately.
Et alternativ er at Norges Banks kompetanse kommer til riktig anvendelse gjennom krav til prosedyrer.
The Bank may, for example, have the right and a duty to issue an opinion.
Banken kan for eksempel ha en rett og plikt til å uttale seg.
Finanstilsynet should in principle have to follow the advice provided by the Bank.
Finanstilsynet bør i utgangspunktet måtte følge de rådene som gis.
If the advice is not followed, an explanation must be provided and made publicly available.
Hvis rådene fravikes, må det begrunnes særskilt, og begrunnelsen må gjøres offentlig kjent.
In order to ensure a disciplined decision-making process, the relationship to the other components of economic policy must be clear.
For å få en disiplinert beslutningsprosess må forholdet til den øvrige økonomiske politikken være klar.
Macroprudential supervision must seek to reduce systemic risk and take monetary policy and fiscal policy as a given.
Makrotilsynet bør søke å bidra til redusert systemrisiko og ta pengepolitikken og finanspolitikken for gitt.
The objective of monetary policy is low and stable inflation and to contribute to dampening fluctuations in output and employment.
Pengepolitikkens mål er lav og stabil inflasjon og å bidra til å dempe svingninger i produksjonen og sysselsettingen.
Monetary policy takes into account that pronounced movements in credit growth and house prices can feed through to inflation and output, but is not geared directly to stabilising the financial system.
Pengepolitikken tar hensyn til at store utslag i kredittvekst og boligpriser kan virke inn på inflasjonen og produksjonen, men er ikke rettet særskilt inn mot å stabilisere det finansielle systemet.
Norges Bank is no longer in search of a role.
Norges Bank er ikke lenger på leit etter en rolle.
We no longer take part in corporatist processes.
Vi deltar ikke i korporative prosesser.
Norges Bank now has a less prominent role as advisor.
Vi har trukket oss tilbake som rådgiver.
We do not believe in economic fine-tuning, but we do have instruments that can ensure low and stable inflation over time.
Vi tror vel ikke på finstyring av den økonomiske utviklingen, men vi har virkemidler som kan sikre lav og stabil inflasjon over tid.
Macroprudential supervision is now being moulded.
Makrotilsynet er i støpeskjeen.
Norges Bank must critically evaluate the funding structures of banks that have access to our lending facilities.
Norges Bank må kritisk vurdere finansieringsstrukturen til de som har tilgang til våre låneordninger.
We must develop instruments that can induce banks to limit their short-term borrowing in domestic and foreign markets.
Vi må utvikle virkemidler som kan lede bankene til å begrense sin kortsiktige opplåning ute og hjemme.
There is a strong sense at Norges Bank that we are being put to effective use today.
I dag er det en sterk kjensle i Norges Bank av at vi er til nytte.
[1] Lecture at Norwegian Polytechnic Society, Oslo 17 September 1985.
[1] Foredrag i Polyteknisk Forening, 17. september 1985.
Published in Economic Bulletin No. 3, 1985.
Trykket i Penger og Kreditt 3/1985.
For a discussion of the Government Pension Fund Global, see Gjedrem (2010): “Perspectives on managing the Government Pension Fund Global”, lecture at the Norwegian Polytechnic Society, 2 November 2010.
For en nærmere omtale av Statens pensjonsfond utland se:”Perspektiver for forvaltningen av Statens pensjonsfond utland”, foredrag i Polyteknisk forening 2. november 2010.
Universitetsforlaget.
Universitetsforlaget..
Lars Fredrik Øksendal (2008): “Trondhjem som hovedsete for Norges Bank – noen faktiske og kontrafaktiske betraktninger” [Trondheim as Norges Bank’s headquarters – some factual and counterfactual considerations] , Staff Memo 2008/8, Norges Bank.
Lars Fredrik Øksendal (2008): ”Trondhjem som hovedsete for Norges Bank – noen faktiske og kontrafaktiske betraktninger, Staff Memo 2008/8, Norges Bank.
Gunhild Ecklund (2008): “Creating a new role for an old central bank: The Bank of Norway 1945-1954.”
Gunhild Ecklund (2008):”Creating a new role for an old centralbank: The Bank of Norway 1945-1954.”
Series of Dissertations 2/2008, BI Norwegian School of Management.
Series of Dissertations 2/2008, BI Norwegian School of Management.
There was one parliamentary representative on the board as late as 1983.
Det satt faktisk en stortingsrepresentant i hovedstyret så sent som i 1983.
See Harald Haare (2007): “Clearing and settlement at Norges Bank – a historical review”, Economic Bulletin 4/2007.
Se Harald Haare (2007):”Norges Banks arbeid med avregning og oppgjør – et historisk perspektiv”, Penger og Kreditt 3/07.
For an overview of legislative amendments in connection with World War I, see Carsten Smith (1980): Bankrett og statsstyre [Banking law and public governance
For en oversikt over lovendringer i forbindelse med første verdenskrig, se Carsten Smith (1980): “Bankrett og statsstyre”, Universitetsforlaget.
[12] Francis Sejersted (1973): Ideal, teori og virkelighet.
[12]
Nicolai Rygg og pengepolitikken i 1920-årene [Ideals, theory and reality.
Francis Sejersted (1973): ”Ideal, teori og virkelighet.
Nicolai Rygg and monetary policy in the 1920s].
Nicolai Rygg og pengepolitikken i 1920-årene”.
In their book Norsk økonomi i det 20. århundre [The Norwegian economy in the 20th century], Fritz Hodne and Ola Honningdal Grytten refer to a lecture given by Gustav Cassel, a Swedish economist of international renown, at the Federation of Norwegian Industries on 23 November 1923, where Cassel argued that in Norway’s case a devaluation might be an advantage.
I boken ”Norsk økonomi det 20. århundre” viser forfatterne Fritz Hodne og Ola Honningdal Grytten til et foredrag Gustav Cassel, en internasjonalt kjent svensk økonom, holdt i Norges Industriforbund 23. november 1923 hvor Cassel mente at for Norge kunne en devaluering være gunstig.
This offended Rygg, who reminded Cassel that Norway had trodden a difficult path before, and could do so again.
Dette krenket Rygg som viste til at Norge hadde gått en tung vei før, og kunne gjøre det igjen.
Just before he took office, Rygg had written a book about the history of Norges Bank 1816-1916 and had the years 1822-1842 in mind, when 20 years of deflation had been needed to bring the speciedaler back to its former gold parity.
Rygg hadde like før han tiltrådte skrevet bok om Norges Banks historie for årene 1816-1916, og hadde i tankene årene 1822-1842, da spesidaleren trengte 20 års deflasjon for å oppnå pari.
Inherent therein is a moral obligation to restore the monetary system to its previous condition.
Det ligger deri en moralsk forpliktelse til at gjenoprette pengevæsenets tidligere tilstande.
An issue for which Norwegians alone are responsible.
Et spørsmaal, hvor nordmænd alene har ansvaret.
See also: Wilhelm Keilhau (1952): Den norske pengehistorie, [Norwegian monetary history] Aschehoug for a review of the discussion between Rygg and Cassel.
Se også Wilhelm Keilhau (1952): ”Den norske pengehistorie”, Aschehoug for en omtale av diskusjonen mellom Rygg og Cassel.
Cappelen
Cappelen
[15] In 1926, Minister of Finance Holmboe, of the centrist-liberal party Venstre, said: “It is however a well known fact that wherever governments have assumed authority over the national bank, the outcome has been unfavourable because vested interests have been so considerable and the temptation so strong that it was impossible to resist, and the government has helped itself to the national bank’s cash…”.
[15] I 1926 uttrykte Venstres finansminister Holmboe at ”Nu er det imidlertid en kjendsgjerning at overalt hvor statsmaktene har tiltatt sig myndigheten over nationalbanken, har det gått galt, fordi interessene har vært så store og fristelsene har vært så sterke at det har vært umulig å motstå dem, og så har man forsynt seg av statsbankens sedler…”
J. W. Cappelens forlag
J.W.
[16] In Francis Sejersted (1973)
Cappelens forlag.
For a lively description of the personalities governing the large central banks in the 1920s, see Liaquat Ahamned (2009): The Lords of Finance.
For en livlig beskrivelse av de personlighetene som styrte de større sentralbankene på 1920-tallet, se Liaquat Ahamned (2009): ”The Lords of Finance.
The bankers who broke the world.
The bankers who broke the world”.
Penguin Books
Penguin Books.
[19] Hermod Skånland writes about the need to hold someone accountable for the hardships of the 1920s: “The government is usually a good target for criticism, but there is little appeal in firing shots at a government that is no longer in office, and through the 1920s there had been so many governments that no single government stood out as more responsible than others.
[19]Hermod Skånland skriver om behovet for å gjøre noen ansvarlig for de vanskelige tidene på 1920-tallet:”Regjeringen pleier ordinært å være en god skyteskive, men det har liten appell å skyte på regjeringer som er gått av, og gjennom 1920-årene hadde det vært så mange regjeringer at ingen pekte seg ut som spesielt ansvarlig.
On the other hand, there had been one central bank governor, who had also been a prominent figure.
Derimot hadde det vært en sentralbanksjef, som til gjengjeld hadde markert seg sterkt i landskapet.
Nicolai Rygg became the obvious scapegoat, open to attack from both the masses and from historians, without any economists springing to his defence.
Nicolai Rygg ble den naturlige syndebukk som kunne mobbes både av de brede folkemasser og av historikerne, uten at økonomene fant grunn til å ta til motmæle.
Thus, the myth became established that the economic difficulties of the 1920s were due to parity policy, and that Nicolai Rygg was responsible for them.
Dermed har det blitt nedfelt som en myte at 1920-årenes vanskeligheter skyldtes paripolitikken, og at Nicolai Rygg var den ansvarlige.
From there, it was only a short step to a general scepticism towards monetary policy combined with a more specific distrust of central banks and central bank governors.”
Derfra var veien kort til en generell skepsis overfor pengepolitikk, kombinert med en mer spesiell mistro til sentralbanker og sentralbanksjefer.”
Hermod Skånland (1998): “Mytedannelsen om paripolitikken” (Myth-making about parity policy), Aftenposten 30 May.
Hermod Skånland (1998): ”Mytedannelsen om paripolitikken”, Aftenposten 30. mai.
Festschrift to Herman Skånland], Aschehoug.
Festskrift til Hermod Skånland, Aschehoug.
For example, Governor Erik Brofoss later said: “… the impact of the interest rate, which was once virtually the only monetary policy instrument, is now far more limited in scope.”
For eksempel uttalte sentralbanksjef Erik Brofoss senere: ”….renten, som en gang nærmest var det eneste pengepolitiske virkemiddel, virker på et langt mindre område enn tidligere.”
In Erik Brufoss (1959): “Sentralbankens statsrettslige og forvaltningsrettslige stilling” (The central bank’s position in relation to constitutional and administrative law].
Kilde: Erik Brofoss (1959): ”Sentralbankens statsrettslige og forvaltningsrettslige stilling”, Foredrag 27. oktober i Oslo Krets av Den Norske Sakførerforening.
Erik Brofoss [1959]: “Sentralbankens statsrettslige og forvaltningsrettslige stilling” [The central bank’s position in relation to constitutional and administrative law].
Erik Brofoss (1959):”Sentralbankens statsrettslige og forvaltningsrettslige stilling”, Foredrag 27. oktober i Oslo Krets av Den Norske Sakførerforening.
Lecture given on 27 October.
Foredraget er gjengitt i Statsøkonomisk tidsskrift 1960 s.
Ethical choices in an open economy] Høyskoleforlaget, Kristiansand.
Verdivalg i en åpen økonomi”, Høyskoleforlaget.
The 1965 Credit Act and the 1950 Act relating to currency control were not repealed in their entirety until 2003.
Store deler av penge- og kredittloven av 1965 og loven om valutaregulering av 1950 ble først opphevet i 2003.
The collaboration between the authorities and bankers’ associations did not disappear completely.
Samarbeidet mellom myndighetene og bankforeningene døde ikke helt hen.
In the economic policy tightening of 1979 and 1980, the “konsumlånsforståelsen” (consumer loan understanding) played an important role.
I innstramningene i den økonomiske politikken i 1979 og 1980 spilte den såkalte konsumlånsforståelsen en viktig rolle.
Banks undertook to reduce lending to households.
Bankene påtok seg å redusere sine utlån til husholdningene.
This led to a marked rise in saving.
Det førte til en markert økning i sparingen.
[27]
[27]
Knut Getz Wold (1972): ”Norges Banks samarbeid med statsmaktene, bankene og utlandet,” [Norges Bank’s cooperation with government authorities, the banks and bodies abroad],Kristofer Lehmkuhl Lecture, Norges Handelshøyskole 20 September.
Knut Getz Wold (1972): ”Norges Banks samarbeid med statsmaktene, bankene og utlandet,” Kristofer Lehmkuhl Forelesning, Norges Handelshøyskole, 20. september.
See NOU [Official Norwegian Report] 1973:36.
Jf.
Om prisproblemene [On price problems]
NOU 1973:36, ”Om prisproblemene”.
In my opinion, this shift occurred earlier.
Etter min mening skjedde dette tidligere.
[31]
[31]