natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Whereas concentration in the Norwegian market has remained more or less unchanged over the last ten years, concentration in the other Nordic markets has increased considerably, in part due to the restructuring of the sector following the banking crisis in the early 1990s.
Mens konsentrasjonen i det norske markedet ikke er vesentlig endret over de siste ti årene, har konsentrasjonen i de øvrige nordiske markedene økt betraktelig, blant annet som følge av restruktureringen av sektoren etter bankkrisene tidligere på 1990-tallet.
The Norwegian banking sector is still characterised by many, primarily small institutions.
Den norske banksektoren er fortsatt preget av mange og i hovedsak små enheter.
The two largest Norwegian banks are small compared with other Nordic financial institutions.
De to største norske bankene blir små når vi sammenlikner med andre nordiske finansinstitusjoner.
There are clear indications that Norwegian banks could handle a larger customer base than today without any increase in the use of resources, and that technological and market developments may amplify this trend in the years to come.
Vi har klare indikasjoner på at norske banker kan håndtere en større kundemasse enn i dag uten å øke ressursbruken, og den teknologiske og markedsmessige utviklingen kan forsterke denne tendensen fremover.
In other industries, surplus capacity as a result of a deterioration in profitability would lead to adjustments as the least profitable businesses exit the market or through the closure of unprofitable activities.
I andre næringer ville en slik overkapasitet - via svekket lønnsomhet - medført tilpasninger gjennom avskalling av de minst lønnsomme bedriftene.
Thus, capacity would be adjusted over time to market conditions in the sector as a whole.
Dermed ville kapasiteten på noe sikt bli tilpasset markedsforholdene i næringen som helhet.
The trend in profitability and liquidity risk also gives some grounds for concern regarding the long-term stability of the financial system in Norway.
Samtidig gir utviklingen blant annet i lønnsomhet og likviditetsrisiko grunn til en viss uro over den langsiktige stabiliteten i vårt finansielle system.
The challenge facing the authorities is to achieve a situation where competition is sufficiently strong to ensure an efficient market, while ensuring at the same time that capacity is adjusted and the stability of the system is safeguarded.
Utfordringen for myndighetene ligger i å oppnå en utvikling hvor konkurransen er tilstrekkelig høy til å sikre et effektivt marked, samtidig som kapasiteten tilpasses og stabiliteten i systemet sikres.
In my opinion, a banking market which is characterised by increasingly sharp competition and relatively low concentration indicates that there is scope for greater concentration without competition becoming weaker than it is today.
Bildet av et bankmarked preget av stadig tiltakende konkurranse, kombinert med en relativt lav konsentrasjon, indikerer etter min oppfatning at det er rom for større konsentrasjon, uten at konkurransen av den grunn vil bli svakere enn i dag.
The number of banks - and the location of these banks' head offices - has not been a key issue in the debate on the banking structure in Norway.
Antall banker - og i hvilken by hovedkontorene til disse bankene skal ligge - har vært sentrale problemstillinger i den norske strukturdebatten.
Equal emphasis has been placed on internationalisation and technological advances, which point to substantial structural changes and a sharp increase in competition.
At blant annet internasjonaliseringen og den teknologiske utviklingen tilsier betydelige strukturendringer og en mye sterkere konkurranse, har på langt nær vært tillagt like stor vekt.
The debate in our neighbouring countries and a number of other countries where the banking structure is now undergoing considerable changes, is based on completely different underlying assumptions.
I våre nærmeste naboland og i en rekke andre land hvor bankstrukturen nå gjennomgår store endringer, foregår strukturdebatten på helt andre premisser.
The largest Nordic banks have claimed the Nordic countries as their home market and are now established in Norway.
De største nordiske bankene har erklært Norden som hjemmemarked, og de har etablert seg i Norge.
I would also like to point out that in a year's time it is highly likely that an extended financial system will be established on the continent, where financial institutions will, in principle, compete in a large European market with a common currency and a joint European payment system.
Jeg vil også minne om at det om et års tid høyst sannsynlig vil være etablert et utvidet finansielt system på kontinentet, der finansinstitusjonene i prinsippet vil konkurrere på ett stort europeisk marked med felles valuta og et samlet europeisk betalingssystem.
It is also likely that large, deep markets will develop for securities denominated in euro.
Det vil sannsynligvis også utvikles dype og store markeder for blant annet verdipapirer i euro.
There is, to put it mildly, no reason to believe that this development will reduce economies of scale or the trend towards higher concentration in the European financial sector.
Det er - mildt sagt - ingen grunn til å tro at denne utviklingen vil redusere stordriftsfordelene eller tendensene til økt konsentrasjon i den europeiske finanssektoren.
This will also affect the Norwegian financial industry.
Dette vil berøre også den norske finanssektoren.
In the light of this, I would venture to say that the Norwegian debate on the structure of the financial sector appears to be somewhat inward-looking and short-sighted.
Jeg drister meg til å hevde at den norske debatten om strukturen i finansnæringen i dette perspektivet fremstår som nokså innadvendt og lite fremoverskuende.
In my introduction, I focused on the advantages that we, as a nation, have gained from improved efficiency in the capital markets, and there are many indications that this has made investment in the 1990s more productive than in the 1980s.
Jeg var innledningsvis opptatt av hvilke fordeler vi som nasjon har hatt av at kapitalmarkedene er blitt mer effektive, og at mye kan tyde på at dette også har gitt oss mer produktive investeringer i 1990-årene enn i 1980-årene.
Against this background, I would emphasise that acquisitions and mergers in the banking industry are, in all probability, necessary and desirable - and prompted by deep structural changes in both the industry itself and international capital markets.
Jeg vil på denne bakgrunn understreke at oppkjøp og fusjoner også i banknæringen høyst sannsynlig er nødvendig og ønskelig - og tvunget fram av dype strukturelle endringer både i næringen selv og i de internasjonale kapitalmarkedene.
If the authorities' rules and attitude towards mergers and acquisitions are restrictive, it may not be possible to implement the necessary structural changes.
Strenge regler og et strengt skjønn fra myndighetene ved fusjoner og oppkjøp kan medføre at det ikke vil være mulig å få gjennomført nødvendige strukturendringer.
This could lead to structural rigidity and serve to perpetuate surplus capacity in the sector, which in the long term could also undermine stability in the financial system.
En slik utvikling kan bidra til å sementere strukturen og bevare overkapasitet i næringen, og den kan på lang sikt dermed også svekke stabiliteten i det finansielle systemet.
It is my view that the authorities should therefore show caution in with regard to preventing structural changes and other adjustments which the sector itself deems appropriate.
Etter mitt syn bør myndighetene derfor være tilbakeholdne med å hindre strukturendringer og andre tilpasninger som næringen selv måtte finne hensiktsmessige.
Structural policy and state ownership
Strukturpolitikk og statlig eierskap
The potential for acquisitions and disinvestment is an important instrument for business and industry as a whole in order to ensure profitable operations and to adjust to changes in underlying structural conditions.
Den potensielle mulighet for oppkjøp og avskalling er et viktig instrument i alt næringsliv for å sikre lønnsom drift og tilpasse seg endringer i underliggende strukturelle forhold.
There is a risk that a large state owner may in fact impede necessary changes by shielding the existing structure of the banking industry from acquisitions.
Dersom myndighetene mener det er i deres interesse, kan en stor statlig eier hindre nødvendige omstillinger nettopp ved å beskytte den eksisterende struktur i banknæringen mot oppkjøp.
This need not necessarily be the result of an active policy.
Dette behøver ikke en gang være et resultat av en aktiv politikk.
As long as the state wishes to remain a dominant owner in a bank, this position in itself may deter potential buyers, particularly when state ownership is viewed in the light of other ownership restrictions.
Så lenge staten ønsker å sitte som en dominerende eier i en bank, kan denne posisjonen i seg selv virke avskrekkende overfor potensielle kjøpere, spesielt når en ser dette eierskapet i sammenheng med de øvrige eierbegrensningsreglene i næringen.
It seems to me that the authorities' primary task must be to ensure that the general public has access to the cheapest and most reliable services possible, by means of real, open competition, and that institutions are sufficiently sound to withstand cyclical fluctuations in the future.
For meg synes myndighetenes fremste oppgave å være å sørge for mest mulig rimelige og sikre finansielle tjenester til publikum gjennom en reell og åpen konkurranse, samtidig som institusjonene må være solide for å kunne stå imot konjunktursvingningene i fremtiden.
These tasks can be accomplished by means of the authorities' traditional functions, as legislator and licensing and supervisory authority.
Dette er oppgaver som kan ivaretas innenfor de tradisjonelle myndighetsfunksjoner - som lovgiver, konsesjonsmyndighet og tilsyn.
On the other hand, I believe that some serious objections may be raised if the role as owner is used to favour particular considerations in the implementation of the authorities' structural policy.
Derimot mener jeg det kan reises betydelige innvendinger, dersom rollen som eier utnyttes for å tilgodese særlige hensyn i utøvelsen av myndighetenes strukturpolitikk.
On the basis of developments seen in the financial sector and the increased risk of financial instability as a result of these developments, it would be particularly inappropriate, in my opinion, if the government's ownership strategy were to place too much emphasis on preserving the sector's existing structure.
På bakgrunn av den utviklingen vi ser i finanssektoren og en økende risiko for finansiell ustabilitet som følge av denne utviklingen, ville det etter min oppfatning være spesielt uheldig dersom statens eierskap i for stor grad rettes inn mot å bevare den eksisterende strukturen i næringen.
A professional owner also keeps the option of selling open.
En profesjonell eier har også det å selge seg ut som et alternativ.
As we all know, the central government's ownership interests in Norwegian business and industry are not only confined to the financial sector.
Det offentliges engasjement på eiersiden i norsk næringsliv er som kjent ikke begrenset til finansnæringen.
The National Insurance Fund has substantial interests in many of the companies listed on the Oslo Stock Exchange, and the state maintains shares in some large, listed companies.
Blant annet er Folketrygdfondet en stor offentlig eier i mange av selskapene på Oslo Børs, og staten er direkte engasjert i noen store børsnoterte selskaper.
In addition, there are both large and small wholly-owned public enterprises which are not listed, such as Statoil, Telenor and the state banks.
I tillegg kommer større og mindre heleide offentlige virksomheter som ikke børsnoteres, herunder blant andre Statoil, Telenor og statsbankene.
I do not think that I am exaggerating when I say that state ownership in business and industry is considerably lower in many other western countries.
Jeg tror ikke jeg tar munnen for full når jeg sier at mange andre vestlige land har et vesentlig lavere statlig engasjement på eiersiden i næringslivet.
It is difficult to judge the market value of state-owned institutions which are not listed, but it would not surprise me if total state ownership, even at a fairly conservative estimate, amounted to as much as a quarter of the total value of Norwegian business and industry.
Det er vanskelig å vurdere markedsverdien av de statseide institusjoner som ikke børsnoteres, men det ville ikke overraske meg om statens samlede eierskap selv ved relativt nøkterne verdianslag kunne komme opp i en fjerdedel av den samlede verdien av næringslivet.
Through its budgets, the state also has direct decision-making authority over the share of total investment - around 20 per cent - made by the public sector.
Det hører også med i dette bildet at det offentlige gjennom sine budsjetter har direkte beslutningsmyndighet over den delen av investeringene - rundt regnet 20 prosent - som foretas i offentlig sektor.
All in all, the state therefore influences, either directly or through its ownership interests - and this is a very rough estimate - around 40 per cent of the capital which is allocated annually in this country.
Samlet sett har det offentlige altså innflytelse enten direkte eller gjennom sine eierinteresser over - meget løselig anslått - rundt 40 prosent av den kapitalen som årlig allokeres her i landet.
There are several sides to this, not all of which are necessarily negative.
Denne utviklingen har flere sider, og langt fra alle er nødvendigvis negative.
When I mention it is in connection with a topic that has been predominant this evening, namely the possible consequences that state ownership may have for business and industry's adaptability.
Når jeg likevel tar opp dette, er det for å knytte an til et tema som har opptatt mye av tiden her i kveld, nemlig hvilke konsekvenser det offentliges eierengasjement kan ha for omstillingsevnen i næringslivet.
In the light of the substantial changes that have taken place in capital markets, the competitive climate prevailing in international capital markets and the considerable challenges we face in the long-term formulation of fiscal policy, I would like to raise the question of whether the strategy underlying state ownership and direct involvement in business and industry is sufficiently forward-looking.
I lys av de store endringer som har skjedd i kapitalmarkedene, av det klima som nå råder i konkurransen om kapitalen internasjonalt, og ikke minst i lys av de betydelige utfordringene vi står overfor i den langsiktige utformingen av finanspolitikken, vil jeg reise spørsmålet om utformingen av det statlige engasjementet i næringslivet er tilstrekkelig fremtidsrettet.
It is perfectly legitimate for the state to acquire ownership stakes in individual enterprises, when special circumstances so warrant.
Det må være helt legitimt at staten går inn på eiersiden i enkeltbedrifter når spesielle grunner taler for det.
My concern is not that the state has such stakes.
Min bekymring gjelder ikke at staten har et slikt engasjement.
However, I would like to focus on the consequences of the large overall state ownership for the efficiency of the Norwegian capital market, and thus for adaptability in the long term.
Det jeg derimot vil fokusere på, er den betydning det store samlede statlige eierengasjement kan ha for effektiviteten i vårt kapitalmarked, og dermed også for vår omstillingsevne på lang sikt.
In other words, it as a matter of balance rather than an "either/or".
Det er med andre ord et spørsmål om balanse, snarere enn et "enten-eller".
But I must add that sometimes the special circumstances that warrant substantial state ownership are not always obvious.
Men jeg må legge til at det av og til kan være vanskelig å se de spesielle grunner som skulle tale for et sterkt statlig engasjement.
One question that must be asked when the state becomes heavily involved on the ownership side in business and industry is how this ownership affects the distribution of capital between different industries and enterprises over time.
Spørsmålet som må stilles når staten engasjerer seg tungt på eiersiden i næringslivet, er hvordan dette engasjementet over tid påvirker fordelingen av kapital mellom ulike næringer og bedrifter.
When the state or public sector enters the market as an owner - and thereby assumes responsibility for choosing between different investment projects through capital management - the risk is twofold: on the one hand, an investor may become too short-sighted - focusing on short-term returns rather than the long-term need for financial strength and supply of capital to new profitable projects.
Når staten eller det offentlige går inn som eier - og dermed i sin styring av kapitalen påtar seg å velge mellom ulike investeringsprosjekter - pådrar den seg samtidig en todelt risiko: På den ene siden kan en investor risikere å bli for kortsiktig - å fokusere for mye på kortsiktig avkastning i forhold til langsiktige behov for soliditet og tilførsel av kapital til nye lønnsomme prosjekter.
On the other hand, the investor also risks becoming too far-sighted - failing to require sufficient returns and thereby also failing to provide necessary signals regarding restructuring and efficiency.
På den andre siden kan en investor også risikere å bli for langsiktig - å unnlate å stille tilstrekkelige avkastningskrav og dermed ikke gi tilstrekkelige signaler til omstilling og effektiv drift.
Bearing this in mind, I believe there is reason to ask the following questions: have we established sufficiently robust decision-making mechanisms and institutions to be reasonably convinced that state ownership does not result in a distortion in investment at the expense of the most profitable projects?
På denne bakgrunn mener jeg det er berettiget å stille følgende spørsmål: Har vi etablert tilstrekkelig robuste beslutningsmekanismer og institusjoner, slik at vi kan være rimelig overbeviste om at statens engasjement ikke fører til en vridning av investeringene vekk fra de mest lønnsomme prosjektene?
Or does the state in one way or another shift the balance in the capital market through its ownership interests?
Eller er det slik at staten på den ene eller andre måten forskyver balansen i kapitalmarkedet gjennom utøvelsen av sine eierinteresser?
And if that is the case, are we sufficiently sure that the share of capital investment that can only be supplied through decisions made by the authorities always promotes the need for long-term profitability, thereby ensuring that the business sector has the ability necessary to adapt when circumstances change?
Og om så er tilfelle, er vi rimelig trygge på at den delen av kapitalinnsatsen som nødvendigvis må skje gjennom beslutninger fattet av myndighetene, til enhver tid ivaretar hensynet til langsiktig lønnsomhet, og derved sikrer næringslivet den omstillingsevne som er nødvendig?
Internationally, there is now broad and growing recognition that a system involving an extensive allocation of capital through government budgets, partly through state ownership, may have negative effects on the economy's adaptability and growth potential.
Internasjonalt er det nå en bred og økende erkjennelse av at et system med omfattende allokering av kapital over offentlige budsjetter, blant annet gjennom statlig eierskap, kan ha negative virkninger for omstillingsevne og vekstpotensial.
For this reason, a shift to more market-based solutions has been taking place throughout the world.
I lys av dette har det over hele verden pågått en overgang til mer markedsbaserte løsninger.
I believe that also our own experience of a politically-determined capital supply, as was the case when the markets were regulated and considerable investments were made in state manufacturing industry in the 1960s and 1970s, does not suggest that such experiments should be repeated.
Jeg mener at også våre egne erfaringer med en betydelig politisk styring av kapitaltilførselen, slik vi hadde gjennom markedsreguleringene og betydelig satsing på statlig industri i 1960- og 70-årene, ikke taler for en gjentagelse av slike eksperimenter.
Rather, the politicians' aspirations for control and management should be coupled with a good dose of humility with regard to the authorities' ability to make the appropriate choices in the long run.
Her bør nok politikernes ønske om kontroll og styring parres med en god porsjon ydmykhet med hensyn til myndighetenes evne til å foreta den riktige utvelgelse i det lange løp.
If I were to draw one lesson from what I believe we have learned from the globalisation of the world economy in the past decade, it would be as follows: in a world characterised by substantial, sudden capital movements and competition for and more efficient use of capital, economic policy must to a greater extent be formulated with a view to the realities of tomorrow, rather than those prevailing today.
Hvis jeg skal trekke fram en felles lærdom som etter min mening følger av de erfaringene globaliseringen av verdensøkonomien har gitt oss det siste ti-året, må det bli dette: I en verden preget av store og plutselige kapitalbevegelser - av konkurranse om og mer effektiv utnyttelse av kapitalen - må den økonomiske politikken i økende grad utformes med tanke på morgendagens, og ikke dagens, virkelighet.
In a changing world, we must learn to live with shocks and turbulence in the economic system.
I en omskiftelig verden må vi venne oss til å leve med sjokk og uro i det økonomiske systemet.
This implies that we must formulate economic policy with the aim of strengthening the stability of the economy, but at the same time be prepared for shocks and changes.
Det betyr at vi må utforme den økonomiske politikken med sikte på å styrke stabiliteten i økonomien, men samtidig være forberedt på sjokk og omstillinger.
Therefore, a part of economic policy should also focus on improving the adaptability of the Norwegian economy, to ensure that the business sector is sufficiently robust to recover from any shocks and crises that may occur.
Derfor må også en del av den økonomiske politikken være fokusert på å bedre omstillingsevnen i vår økonomi, og sikre at næringslivet er tilstrekkelig robust til å komme over de sjokk og kriser vi måtte bli rammet av.
I started this address by saying that I hoped to contribute to a debate on how such a policy should be formulated.
Jeg startet dette foredraget med å si at jeg håpet å bidra til en debatt om hvordan en slik politikk bør utformes.
I have highlighted some factors which I believe to be critical - the strength of the financial system and structural policy.
Jeg har pekt på noen faktorer som jeg mener blir sentrale - soliditeten i det finansielle systemet og strukturpolitikken.
In addition, there may be grounds for looking more closely at the role of state ownership.
I tillegg kan det nok være grunn til å drøfte statens eierrolle nærmere.
Our capacity - and perhaps will - to organise ourselves in such a way that we continue to have a reasonably smooth-functioning capital market may be decisive in terms of how we adapt to inevitable structural changes in the future.
Vår evne - og kanskje vår vilje - til å organisere oss slik at vi fortsatt har et rimelig velfungerende kapitalmarked kan dessuten bli avgjørende for hvordan vi makter de omstillinger vi vet må komme.
It may well be that some of my comments will be perceived as controversial.
Det kan vel hende at noen av mine utsagn kan oppfattes som kontroversielle.
If that is the case, then I have succeeded in my attempt to stimulate the debate.
I så fall har jeg lykkes i mitt forsett om å fremme debatten.
Speech by Governor Øystein Olsen to Borgarting Court of Appeal 5 January 2015.
Foredrag av sentralbanksjef Øystein Olsen for Borgarting lagmannsrett 5. januar 2015.
The speech is based on Monetary Policy Report 4/2014 and previous speeches.
Foredraget bygger på Pengepolitisk rapport 4/2014 og tidligere foredrag.
Only the charts accompanying the speech are published on our website.
Kun figurer til foredraget blir publisert.