natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The new capital adequacy rules (Basel II), which involve a substantial reduction in risk weights for mortgages, may also have contributed to the rise in mortgage growth and the decline in lending margins.
De nye kapitaldekningsreglene (Basel II), som innebærer en kraftig reduksjon av risikovektene for boliglån, kan også ha bidratt til veksten i boliglån og fallet i utlånsmarginen.
Real house prices, deflated by consumer prices, building costs and house rents, are historically high.
De reelle boligprisene, deflatert med konsumpriser, byggekostnader og husleier, er høye historisk sett.
Deflated by disposable income, however, house prices have only risen moderately over the past ten years.
Deflatert med disponibel inntekt har imidlertid boligprisene bare økt moderat de siste ti årene.
In recent months, there have been signs of a slackening in the housing market.
De siste månedene har det vært tegn til en avmatting i boligmarkedet.
The rise in house prices has slowed.
Veksten i boligprisene har avtatt.
Resale home turnover is still high, but it is taking longer to sell a dwelling compared with the same time last year.
Omsetningen av brukte boliger er fortsatt høy, men det tar lengre tid å selge en bolig sammenlignet med samme tid i fjor.
Financial market innovations have also contributed to strong lending growth.
Innovasjoner i finansmarkedene har også bidratt til den høye utlånsveksten.
In recent years loan products have been introduced that facilitate mortgage equity withdrawal – credit lines secured on dwellings.
De siste årene er det blitt introdusert låneprodukter som gjør det enklere å frigjøre boligkapital, såkalte rammelån med pant i bolig.
These loans are normally extended to borrowers with good collateral and debt-servicing capacity.
Disse lånene ytes normalt sett til låntakere med god sikkerhet og gjeldsbetjeningsevne.
They therefore present very little risk in a financial stability context.
Slik sett utgjør de neppe noen risiko i finansiell stabilitetssammenheng.
Credit lines secured on dwellings have rapidly increased in volume and now account for over 12 per cent of mortgages in banks and mortgage credit institutions.
Rammelånene har økt raskt i volum og utgjør nå over 12 prosent av boliglånene i banker og boligkredittforetak.
Foreign-owned banks were among the first to offer credit lines secured on dwellings and a far higher share of their mortgages are classified as this kind of loan.
Utenlandskeide banker var tidlig ute med å tilby rammelån og har en klart høyere andel boliglån klassifisert som rammelån.
Other aspects of household behaviour in the housing market are increasing their vulnerability and giving greater cause for concern.
Andre trekk ved husholdningenes tilpasning i boligmarkedet bidrar til økt utsatthet og gir større grunn til bekymring.
First, the number of interest-only mortgages has risen.
For det første har omfanget av avdragsfrie lån økt.
The possibility of interest-only periods is a buffer for households with debt-servicing problems.
Muligheten for avdragsfrie perioder representerer en buffer for husholdningene som får problemer med å betjene gjelden.
For many households, this buffer has already been used.
For mange husholdninger er denne bufferen allerede brukt.
Kredittilsynet’s 2006 mortgage survey, which includes loans secured on dwellings excluding credit lines, showed that around one in six mortgages in the survey had included an introductory interest-only period.
Kredittilsynets boliglånsundersøkelse for 2006, som omfatter lån med pant i bolig utenom rammelån, viste at om lag hvert sjette nye lån i utvalget var gitt med en innledende periode med avdragfrihet.
This share was somewhat higher than in 2005.
Denne andelen var noe høyere enn i 2005.
Another aspect that increases vulnerability is that a number of borrowers have a high loan to value ratio, particularly those below the age of 35.
Et annet trekk som øker utsattheten er at flere låntakere har lån med høy belåningsgrad, særlig blant låntakere under 35 år.
Household debt growth has been higher than income growth since 1999.
Husholdningenes gjeldsvekst har vært høyere enn inntektsveksten siden 1999.
The debt burden, defined as debt in relation to disposable income, has therefore increased markedly.
Gjeldsbelastningen, som er definert som gjeld i forhold til disponibel inntekt, har derfor økt markert.
Households’ financial position is nonetheless sound.
Husholdningenes finansielle stilling er likevel god.
As measured here, housing wealth in Norway is almost four times higher than total household debt.
Slik vi måler den, er formuen nesten fire ganger høyere enn husholdningenes samlede lån.
However, the financial situation of households as a whole is satisfactory.
Samlet sett er likevel den økonomiske situasjonen i husholdningene god.
Unemployment is unusually low, but must be expected to increase somewhat in the medium term.
Arbeidsledigheten er uvanlig lav, men må forventes å øke noe på mellomlang sikt.
Household disposable income is expected to show continued high growth ahead.
Det forventes fortsatt god vekst i husholdningenes disponible inntekt fremover.
Due to the long period of strong debt growth and sharply rising house prices, however, households’ financial position has become more vulnerable.
Den lange perioden med sterk vekst i gjeld og boligpriser har imidlertid bidratt til at sårbarheten i husholdningenes finansielle stilling har økt.
Corporate sector Corporate profits have been very high in recent years.
Foretakene Resultatene i foretakssektoren har vært svært gode de siste årene.
These positive developments have been broadly based and are mainly driven by favourable economic conditions in Norway and abroad.
Den positive utviklingen er bredt basert og er hovedsakelig drevet av gode konjunkturer i Norge og i utlandet.
Enterprises have on average large financial buffers.
Foretakene har i gjennomsnitt store finansielle buffere.
Banks’ lending to the property industry accounts for approximately one third of their lending to the corporate sector.
Bankenes utlån til eiendomsnæringen utgjør om lag én tredjedel av deres utlån til næringsmarkedet.
This sizeable exposure to one industry is a possible risk factor in relation to financial stability in Norway.
Denne store eksponeringen mot én næring er en mulig risikofaktor for finansiell stabilitet i Norge.
Both property enterprises and their tenants are in a generally healthy financial position.
Både eiendomsforetakene og deres leietakere har nå generelt god økonomi.
Prices in the commercial property market have risen considerably in the past two years, and market participants are expecting the sharp rise to continue.
Prisene i næringseiendomsmarkedet har økt betydelig de siste to årene, og aktørene i markedet forventer fortsatt sterk prisoppgang.
Lower demand in the Norwegian economy may result in a slower rise than the market expects.
Lavere etterspørsel i norsk økonomi vil kunne gi mindre prisoppgang enn aktørene venter.
Combined with higher interest rates, this may reduce profitability in the commercial property market, increasing banks’ losses.
Kombinert med økte renter kan dette redusere lønnsomheten i næringseiendomsmarkedet, slik at bankenes tap øker.
Losses on loans to the property industry accounted for a large share of banks’ loan losses during the banking crisis.
Tap på utlån til eiendomsnæringen utgjorde en stor del av bankenes utlånstap under bankkrisen.
Despite lower interest margins, banks’ net interest income in NOK is rising as a result of strong lending growth.
Til tross for lavere rentemargin, sørger den sterke utlånsveksten for at bankenes netto renteinntekter i kroner stiger.
Measured in relation to total assets, however, net interest income is falling.
Målt i forhold til forvaltningskapital synker imidlertid netto renteinntekter.
In recent years, this has been offset by a reduction in costs.
De siste årene har dette vært motsvart av nedgang i kostnader.
Today’s high debt growth is not sustainable over time, and it is unlikely that the pressure on interest margins will abate.
Dagens høye gjeldsvekst er ikke opprettholdbar over tid, og det er lite trolig at presset på rentemarginene vil avta.
Given these developments, banks must reduce costs or increase income from other sources if they are to maintain their current profitability.
Gitt en slik utvikling, må bankene redusere kostnadene eller øke inntektene fra andre kilder om de skal opprettholde dagens lønnsomhet.
To illustrate the effect of lower lending growth on banks’ income, we have carried out a simple calculation where the interest margin is held constant.
For å illustrere effekten av lavere utlånsvekst på bankenes inntekter, har vi gjort en enkel beregning hvor rentemarginen holdes fast.
If lending growth among banks had only been 3 per cent in 2006, banks’ net interest income and pre-tax results would both have been approximately 6 per cent lower this year.
Dersom bankenes utlånsvekst bare hadde vært 3 prosent i 2006, ville både bankenes netto renteinntekter og resultat før skatt vært om lag 6 prosent lavere dette året.
The composition of banks’ income has been fairly stable in the past ten years, even though net interest income has become less important since 2002.
Bankenes inntekter har hatt en forholdsvis stabil sammensetning det siste tiåret, selv om netto renteinntekter har fått mindre betydning siden 2002.
One reason for these developments is that net price gains on securities have increased in this period.
En årsak til denne utviklingen er at netto kursgevinster har økt i denne perioden.
Bearing in mind that this was a favourable period for securities markets, it will be difficult to maintain the income share from price gains in periods of more normal returns in securities markets.
Med tanke på de gode tidene i verdipapirmarkedene i denne perioden, vil det være vanskelig å opprettholde inntektsandelen fra kursgevinster i perioder med mer normal avkastning i verdipapirmarkedene.
With a slower rise in house and commercial property prices and lower lending growth, combined with a normalisation of loan losses, banks may find it more difficult to maintain the high level of profitability that we have witnessed in recent years.
Lavere vekst i bolig- og eiendomspriser og lavere utlånsvekst kan sammen med en normalisering av tap på utlån gjøre at det blir krevende for bankene å opprettholde den høye lønnsomheten vi har sett de seneste årene.
The new capital adequacy rules have had a strong impact on Norwegian banks and will continue to do so in the years ahead.
Det nye kapitaldekningsregelverket vil ha en sterk påvirkning på norske banker også de kommende årene.
Freed-up capital may be used to finance lending growth, acquire other institutions or pay back capital to shareholders and other stakeholders.
Frigjort kapital kan benyttes til å finansiere utlånsvekst, til oppkjøp av andre institusjoner og til utbetaling av kapital til eiere og andre interessenter.
On average, Norwegian banks’ capital adequacy is solid.
I gjennomsnitt er norske bankers kapitaldekning god.
However, the substantial reduction in minimum capital requirements, even though there are transitional arrangements, also entails some risk that banks will reduce their capital to such an extent that the buffer needed to meet unforeseen events may become smaller than advisable.
Den store nedgangen i minimumskravene til ansvarlig kapital medfører imidlertid, selv om det er overgangsordninger, en viss risiko for at banker bygger ned kapitalen så mye at bufferen til å møte uforutsette hendelser blir mindre enn ønskelig.
Banks’ profitability may also depend on the duration and severity of liquidity problems in international financial markets.
Lønnsomheten i bankene vil også kunne avhenge av varigheten og styrken i likviditetsproblemene i de internasjonale finansmarkedene.
Although Norwegian banks are probably somewhat less exposed than banks in many other countries, the impact may nonetheless be felt.
Trolig er norske banker noe mindre utsatt enn banker i mange andre land, men virkningene kan likevel bli merkbare.
It must also be expected that there will be strong focus on liquidity risk by financial institutions and supervisory authorities, and not least in the work on international regulations in the period ahead.
Det må også forventes at det vil bli stor oppmerksomhet på likviditetsrisiko fremover, både i finansinstitusjonene selv, hos tilsynsmyndighetene og ikke minst i det internasjonale regelverksarbeidet.
Please note that the text below may differ slightly from the actual presentation.
Med forbehold om endringer under framføringen.
The address is based on the assessments presented at Norges Bank’s press conference following the Executive Board’s monetary policy meeting on 15 August, Monetary Policy Report 2/07 and on previous speeches.
Foredraget bygger på vurderingene gitt på Norges Banks pressekonferanse etter rentemøtet i hovedstyret 15. august, Pengepolitisk rapport 2/07 og på tidligere foredrag.
Charts in PDF (pdf, 66 kB)
Figurer i PDF (pdf, 63 kB)
I welcome the opportunity this time to discuss with you at the Centre for Monetary Economics certain themes that are not related to the most newsworthy economic policy issues.
Det er fint denne gangen å kunne komme hit til CME for å snakke om enkelte temaer som ikke er knyttet til de aller mest dagsaktuelle spørsmålene i den økonomiske politikken.
I will discuss the following three themes:
Følgende tre temaer vil bli drøftet:
the role of monetary policy
pengepolitikkens rolle,
our view of economic models as a basis for interest rate setting
vårt syn på økonomiske modeller som underlag for å sette renten,
and finally, measuring inflation and uncertainty linked to the rate of inflation at a given point in time
og sist, måling av prisstigningen og usikkerhet knyttet til hva inflasjonen er på et gitt tidspunkt.
Expectations of low and stable inflation provide a nominal anchor.
Forventninger om lav og stabil inflasjon gir et nominelt anker.
Economic agents’ inflation expectations influence the decisions they make today.
De forventningene aktørene i det økonomiske livet har om utviklingen i inflasjonen påvirker de valgene de tar i dag.
Our experience - and the experience of other countries – shows that without a nominal anchor we cannot achieve stability in employment and output.
Våre erfaringer – og erfaringene fra andre land – viser at uten et nominelt anker får vi heller ikke stabilitet i sysselsetting og produksjon.
The aim of preventing inflation expectations from becoming entrenched below the operational target of 2.5 per cent was one of the main reasons that the interest rate was lowered to a very low level in 2003 and 2004, when inflation receded and approached zero.
Hensynet til å hindre at inflasjonsforventningene skulle festne seg under vårt operative mål på 2,5 prosent, var en vesentlig årsak til at renten ble satt ned til et svært lavt nivå i 2003 og 2004, da prisveksten falt og nærmet seg null.
Low interest rates stimulated demand and output and have gradually led to prospects for higher inflation, to which we have responded by increasing the interest rate.
Den lave renten har stimulert etterspørsel og produksjon og har etter hvert gitt utsikter til høyere inflasjon, som vi møter med å øke renten.
Consumer price inflation is still fairly low, but capacity utilisation is now at such a high level that inflation is projected to move up gradually to 2.5 per cent.
Veksten i konsumprisene er fortsatt ganske lav, men kapasitetsutnyttingen er nå så høy at inflasjonen anslås etter hvert å komme opp mot 2,5 prosent.
Higher interest rates will contribute to a gradual decline in capacity utilisation so that inflation will not become too high.
Økningen i renten vil bidra til at kapasitetsutnyttingen etter hvert kan avta, slik at prisstigningen ikke blir for høy.
In spite of several years of fairly low inflation, inflation expectations, as for example these - and not necessarily precisely - are measured by TNS Gallup’s expectations survey, have held up around the inflation target.
Til tross for tidvis ganske lav inflasjon har aktørenes forventninger, slik disse for eksempel – og ikke nødvendigvis presist – måles i TNS Gallups forventningsundersøkelse, holdt seg oppe rundt inflasjonsmålet.
Even if there has been a longer period of low and relatively stable inflation expectations, we must be alert to developments that may change this.
Selv om vi har hatt en lengre periode med lave og relativt stabile inflasjonsforventninger, må vi være årvåkne for utviklingstrekk som kan endre det.
Norway’s and other countries’ economic history show that inflation and inflation expectations can become unhinged.
Vår og andre lands økonomiske historie viser at inflasjonen og inflasjonsforventningene kan gå av hengslene.
There are many self-regulating mechanisms in the economy, but inflation does not regulate itself.
Det finnes mange selvregulerende mekanismer i økonomien, men inflasjonen regulerer seg ikke selv.
Through history, monetary policy has in various ways been geared towards providing the economy with a nominal anchor.
Gjennom historien har pengepolitikken på ulike måter vært innrettet mot å gi økonomien et nominelt anker.
From the mid-1800s, many countries decided to peg the value of money to gold.
Fra midten av 1800-tallet valgte flere land å binde pengeverdien til gull.
Norway switched from the silver standard to the gold standard in 1874.
Norge gikk fra sølvstandard til gullstandarden i 1874.
The latter system provided the economy and prices with a fixed nominal anchor.
Systemet ga økonomien og priser et fast nominelt anker.
Inflation was determined by growth in output on the one hand the supply of gold on the other.
Prisutviklingen ble bestemt av veksten i verdiskapingen på den ene siden og tilgangen av gull på den andre.
This was a system we had in common with our trading partners.
Det hadde vi til felles med flere av våre handelspartnere.
Furthermore, we participated in the Scandinavian currency union as from 1875.
Fra 1875 deltok vi dessuten i den skandinaviske myntunionen.
The gold standard was suspended during World War I when the British government largely financed the war by printing money.
Gullstandarden ble suspendert under første verdenskrig da britene i stor grad finansierte krigføringen ved å trykke penger.
Parity policy in the interwar years was unsuccessful in many countries.
Paripolitikken i mellomkrigsåra mislyktes i mange land.
After World War II, countries made a joint effort to stabilise price developments by establishing the Bretton Woods system.
Etter andre verdenskrig søkte landene sammen å stabilisere prisutviklingen gjennom Bretton-Woods-systemet.
The US dollar was pegged to gold and the other currencies to the dollar.
Verdien av dollar var knyttet til gull og verdien av de andre valutaene til dollar.
In this way, we chose - with the value of gold as the basis - a fixed exchange rate and indirect inflation in other countries as our nominal anchor.
På den måten valgte vi – med gullverdien som bakteppe – fast kurs, og indirekte inflasjonen i andre land som vårt nominelle anker.
The Bretton Woods system collapsed in 1971.
Bretton Woods systemet brøt sammen i 1971.
In the absence of gold as an anchor, the real value of banknotes and coins and bank deposits was now dependent on confidence that the central banks would not inject so much cash into the economic system that the value of money declined.
Med gullets rolle som ankerpunkt borte, var den reelle verdien av sedler, mynt og kontopenger fra nå knyttet til tilliten til at sentralbankene ikke tilførte så mye penger i det økonomiske systemet at verdien av dem sank.
The various countries chose different solutions.
Ulike land valgte forskjellige løsninger.
In Norway, we looked to other countries for both confidence and our inflation level, by tying our exchange rate in various ways to other countries’ currencies.
I Norge valgte vi å prøve å hente både tillit og nivået på inflasjonen fra andre land, ved på vekslende vis å knytte vår valutakurs til utviklingen i andre lands valutaer.
In the ten years from 1976 to 1986, confidence in this policy was severely eroded.
I tiåret fra 1976 til 1986 ble tilliten til denne linjen sterkt svekket.
In this period, there were a total of ten devaluations or "technical adjustments" that entailed devaluation, often with the aim of bringing costs back under control.
Det ble i alt foretatt ti devalueringer eller ”tekniske justeringer” som samtidig innebar en nedskriving av kronens verdi, ofte med sikte på å rette opp at kostnadsveksten var kommet ut av styring.
The objective of keeping inflation stable was set aside.
Hensynet til å holde inflasjonen stabil ble satt til side.
The social partners began to take higher inflation into account in wage demands and price setting.
Etter hvert tok partene i arbeidslivet og næringslivet hensyn til høyere inflasjon når de tok ut lønn og satte priser.
The last devaluation came in 1986.
Den siste devalueringen kom i 1986.
Subsequently, the interest rate was used to maintain a fixed krone exchange rate in order to bring price and cost inflation under control.
Fra da av ble renten brukt til å holde kronen fast for å få kontroll på pris- og kostnadsveksten.
We again chose a fixed exchange rate and other countries' inflation as a nominal anchor.
Vi valgte igjen fast kurs og andre lands inflasjon som nominelt anker.
Economic policy was influenced by the experiences of other countries that had dealt with the problem of inflation earlier, such as the US and Germany.
Den økonomiske politikken var preget av erfaringene fra land som hadde tatt tak i inflasjonsproblemet tidligere, for eksempel USA og Tyskland.
The decline in inflation in Norway thus came in the wake of the fall in inflation abroad.
Nedgangen i inflasjonen i Norge kom dermed i kjølvannet av nedgangen i inflasjonen ute.
Historical data seem to suggest that after turbulent periods, inflation gradually reverts to a low and stable level and that over time domestic inflation is determined by external inflation.
Ser en på historiske data, virker det som inflasjonen etter turbulente perioder gradvis vender tilbake til et lavt og stabilt nivå, og at det er prisveksten ute som over tid bestemmer prisveksten her hjemme.
However, inflation in a country with its own national currency is not something that just drifts in with the wind from abroad.
Men inflasjonen i et land med egen valuta er ikke noe som kommer drivende på en fjøl utenfra.
It is the monetary policy choices we make in Norway that determine price developments here.
Det er de pengepolitiske valgene vi gjør i Norge som bestemmer prisutviklingen her.
We had to abandon our fixed exchange rate policy in December 1992.
Vi måtte forlate fastkurspolitikken i desember 1992.
One important reason for this was the inherent weaknesses in the fixed exchange rate system in an environment of free capital flows and deep financial markets.
En viktig årsak var innebygde svakheter i fastkurssystemet når det var fri flyt av kapital og dype finansmarkeder.
When the fixed exchange rate policy was formally abandoned, there was a risk that the Norwegian economy could again lose its nominal anchor.
Da fastkurspolitikken formelt ble oppgitt, var det en risiko for at norsk økonomi igjen kunne miste sitt nominelle anker.
The exchange rate remained stable until autumn 1996.
Valutakursen holdt seg stabil fram til høsten 1996.
This was partly due to low wage growth and a level of total demand that did not generate pressures in the economy.
Det skyldtes blant annet at lønnsveksten var lav og at samlet etterspørsel ikke bidro til press i økonomien.
After a period, the krone began to show wider fluctuations.
Etter hvert begynte kronen å svinge mer.
Developments in the international financial markets led to greater fluctuations.
Utviklingen i de internasjonale finansmarkedene ga grobunn for større fluktuasjoner.
And more fundamentally – exchange rate developments no longer sent signals back to wage formation and fiscal policy when labour market pressures mounted and incomes policy failed.
Og mer grunnleggende - utviklingen i valutakursen ga ikke lenger signaler tilbake til lønnsdannelsen og til budsjettpolitikken når presset i arbeidsmarkedet tiltok og inntektspolitikken sviktet.