natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In my own field, the monetary system is abstract whereas Norges Bank is concrete.
Innenfor mitt eget fag er pengevesenet abstrakt, mens Norges Bank er konkret.
I would like to speak about the role institutions can play in the economic advancement of a nation and use the central bank as an example.[1]
Jeg vil si noe om hvilken rolle institusjoner kan spille for en nasjons økonomiske utvikling, og bruke sentralbanken som eksempel. [1]
My co-speakers will view the issue from different perspectives and the ensuing debate will bring forth yet further aspects.[2]
Mine medinnledere vil ha andre utgangspunkt, og i debatten etterpå vil det fremkomme ytterligere mangfold.[2]
Good institutions provide sound frameworks that increase confidence and promote economic progress.
Gode institusjoner gir trygge rammer som øker tilliten og bidrar til økonomisk fremgang.
This is so in relation to minor, everyday situations as well as to major life choices.
Det gjelder i små hverdagssituasjoner så vel som ved livets viktige valg.
At the fishmonger's, the Norwegian Metrology Service ensures that you pay for the actual weight of your cod fillet.
Hos fiskehandleren sørger Justervesenet for at du betaler for det torskefileten faktisk veier.
When you buy a home, clarity about ownership and encumbrances is ensured by the land register.[3]
Når vi kjøper leilighet, er klarhet i eierforhold og heftelser sikret gjennom grunnboken[3].
The Norwegian Industrial Property Office grants patents so that entrepreneurs can make profits on their innovations.
Patentstyret innvilger patenter, slik at gründere kan få avkastning på sine nyvinninger.
In the absence of such institutions, each of us would have had to spend more time on taking precautions and fewer investments would have been profitable.[4]
Uten slike institusjoner måtte vi brukt tid på å ta flere forholdsregler, og færre investeringer hadde vært lønnsomme.[4]
However, in and of themselves, institutions are insufficient to ensure progress – the key is whether they are strong or weak.[5]
Institusjoner i seg selv er likevel ikke tilstrekkelig for fremgang; det kommer naturligvis an på om de er gode eller dårlige.[5]
This is also the starting point for Daron Acemoglu and James Robinson's book Why Nations Fail.[6]
Det er også utgangspunktet for Daron Acemoglu og James Robinson i boken Why Nations Fail.[6]
They introduced the concepts inclusive and extractive institutions.[7]
De introduserer begrepene inkluderende og utbyttende institusjoner.[7]
Inclusive institutions do not forget why they exist: they remember that their purpose is to serve the people, as the term "public servant" aptly illustrates.
Inkluderende institusjoner glemmer ikke hvorfor de er til, men husker at de skal tjene folket.
A well functioning constitutional state makes cooperation and transactions simpler and cheaper.
En velfungerende rettsstat gjør samarbeid og transaksjoner enklere og billigere.
Extractive institutions, on the other hand, are found in countries where rulers govern without notable opposition, where the judicial system is not fair, and where rights are not equal for all.
Utbyttende institusjoner, derimot, finner vi i land hvor herskere bestemmer uten særlig motmakt, hvor rettsvesenet ikke dømmer rettferdig og hvor det ikke er like rettigheter for alle.
The authors refer to several examples where people groups with identical backgrounds and access to the same natural resources have developed differently because of institutional differences.[8]
Forfatterne viser til flere eksempler der folkegrupper med identisk bakgrunn og like naturressurser har utviklet seg forskjellig som følge av ulike institusjoner.[8]
This leads to a key question: what are the principles that underlie those institutions that actually fulfil their role and effectively serve society?
Ut av disse betraktningene springer det sentrale spørsmålet: Hvilke prinsipper ligger til grunn for institusjoner som fyller sin rolle og tjener samfunnet de er en del av?
A relevant starting point – as we are now approaching the bicentenary of the Norwegian Constitution – is 1814.
La meg, nå som vi nærmer oss grunnlovsjubileet, starte nettopp i 1814.
This was the time when key nation-building institutions were founded, such as the Storting (Norwegian parliament), the Supreme Court, the University of Oslo and Norges Bank.
På denne tiden ble sentrale nasjonsbyggende institusjoner som Stortinget, Høyesterett, Universitetet i Oslo og Norges Bank grunnlagt.
By the mid-1800s, civil society was also developing rapidly, as illustrated by the surge in the number of associations.
Midt i århundret skjøt også det sivile samfunnet fart.
The historian Jan Eivind Myhre has described this development in his book on Norway's history from 1814 to 1905.
Historikeren Jan Eivind Myhre beskriver denne utviklingen i sin bok om Norges historie mellom 1814 og 1905.
He relates, for example, that 60 clubs and associations were established in Løten, Hedmark county, between 1850 and 1898.[9]
Her forteller han for eksempel at det ble det stiftet 60 lag og foreninger mellom 1850 og 1898 på Løten i Hedmark.[9]
These ranged from shooting clubs, cycling clubs, choirs and agricultural associations to local political, missionary and workers' associations.
Fra skytterlag, syklubber og sangforeninger til politiske lokallag, indremisjon og arbeiderforeninger.
An array of common arenas boosts trust between people in a society.
Med mange felles arenaer blir tilliten mellom folk i samfunnet høyere.
Trust in strangers helps oil the machinery.
Høy tillit til ukjente personer bidrar til å «smøre maskineriet».
If you are able to trust the other party to the contract, you do not have to hedge against all possible outcomes.[10]
Kan du stole på din avtalepartner, trenger du ikke å sikre deg mot alle tenkelige utfall i kontrakten.[10]
The wheels of business turn faster and more smoothly.
Næringsvirksomhet kan drives smidigere.
The 1800s were characterised by upheaval and a change in the pace of economic development.
1800-tallet var en brytningstid der den økonomiske utviklingen skiftet rytme.
In the old society, safety lay in close-knit networks and small institutions: the family, relatives and neighbours.
I det gamle samfunn lå tryggheten i de nære nettverk og de små institusjoner: familie, slekt og grend.
Once the pace of development picked up, however, these networks and institutions were no longer sufficient.
Når utviklingen gikk fortere, var ikke de gamle familiebaserte nettverkene lenger tilstrekkelige.
New ones were needed.
Utviklingen krevde nye.
Local savings banks are a good example.
Lokale sparebanker er et eksempel på en slik ny institusjon.
Specialisation, a market focus and new tools demanded more financial muscle than the old, family-based networks could mobilise.
Spesialisering, markedsorientering og nye redskaper stilte krav til større finansielle muskler enn de gamle familiebaserte nettverkene kunne mobilisere.
The solution was for villages to join forces to create savings banks, an institution rooted in the local community but reaching beyond the old networks.
Løsningen var at folkene i bygden gikk sammen og dannet en sparebank, en institusjon som sprang ut av det nære, men som likevel var noe mer enn de gamle nettverkene.
Løten savings bank opened in 1855.
Løten fikk sin sparebank i 1855.
A good public school system is a prime example of an inclusive institution.
En god allmennskole er et annet eksempel på en inkluderende institusjon.
In May this year, I had the pleasure of visiting Stavanger Cathedral School.
I mai i år hadde jeg gleden av å gjeste Stavanger Katedralskole.
The head teacher, Turid Myhra, showed a portrait of one of her predecessors, Johannes Steen; schoolmaster, statesman and nation-builder.[11]
Rektor Turid Myhra viste meg et portrett av en av hennes forgjengere, Johannes Steen; skolemann, statsmann og nasjonsbygger.[11]
Steen was notably a key driving force behind what was to become an important milestone in the construction of Norway's collective identity: the adoption of the Primary School Act in 1889.
Nettopp Steen var sentral i å drive frem det som kom til å bli en viktig milepæl i byggingen av den norske fellesskapsfølelsen: Folkeskoleloven i 1889.
The result was a comprehensive school system that strengthened our collective identity.[12]
Nå fikk vi en enhetsskole som bidro til fellesskap.[12]
For Norwegians, it is easy to take inclusive institutions for granted.
For oss i Norge er det lett å ta inkluderende institusjoner som en selvfølge.
Throughout human history, however, it is extractive institutions that have been the norm.
Gjennom menneskets historie har derimot mer utbyttende institusjoner vært hovedregelen.
There were attempts to achieve a balance of power in regimes as disparate as ancient Rome, China and Venice.
Tilløp til maktbalanse har vi sett, i gamle Roma, i Kina, i Venezia.
But they remained attempts.
Men det ble med tilløpene.
The inclusive institutions were replaced by nepotism and abuse of power.
De inkluderende institusjonene ble erstattet av nepotisme og maktmisbruk.
The economists Acemoglu and Robinson point to the Glorious Revolution as a turning point in history.[13]
Økonomene Acemoglu og Robinson peker på the Glorious Revolution i Storbritannia i 1688. som et vendepunkt i historien.[13]
The British Parliament permanently curtailed the power of the Crown.
Det britiske parlamentet beskar da kongens makt på varig basis.
The UK did not become a democracy in the modern sense overnight, but checks and balances were introduced.
Storbritannia ble ikke over natten et demokrati i moderne forstand, men motmakt – checks and balances – ble etablert.
The development of written laws and a judicial system featuring independent courts started.
Utviklingen av et skriftlig lovverk og et rettsvesen med uavhengige domstoler startet.
Patent laws were adopted and limited companies saw the light of day.
Patentlover ble vedtatt, og aksjeselskapene så dagens lys.
Acemoglu and Robinson maintain that the Glorious Revolution paved the way for the Industrial Revolution.[14]
Acemoglu og Robinson mener at the Glorious Revolution la grunnlaget for den industrielle revolusjon.[14]
The monetary system
Pengevesenet
A man who makes pins on his own can make between one and 20 pins a day.
En mann som lager knappenåler alene, klarer å lage mellom én og 20 knappenåler per dag.
However, if the work is distributed among several workers such that one produces the wire, another straightens it, someone else cuts it to size, yet another sharpens it, and so on, ten men can produce 48,000 pins per day.
Dersom arbeidet fordeles på flere arbeidere slik at én trekker ut metalltråden, én retter den ut, én kapper den til, én spisser, én sliper toppen og så videre, så kan ti mann produsere 48 000 knappenåler per dag.
This is Adam Smith's famous example, taken from The Wealth of Nations, of how the division of labour is important for productivity and economic prosperity.[15]
Dette er Adam Smiths berømte eksempel – hentet fra Wealth of Nations – på hvordan arbeidsdeling er vesentlig for økt produktivitet og økonomisk velstand.[15]
In Smith's example, all the operations take place within a single factory.
I Smiths eksempel skjedde operasjonene innenfor en bedrift.
But in a more complex society, one firm's output is another firm's input.
Men i et mer komplekst samfunn er en bedrifts produkter en annen bedrifts vareinnsats.
An important prerequisite for such division of labour is that there are institutions that facilitate simple trading of what is produced.
En viktig forutsetning for slik arbeidsdeling er at det finnes institusjoner som fremmer enkelt bytte av det vi produserer.
The monetary system is an institution that simplifies trade in goods and thereby promotes the division of labour, productivity and economic prosperity.
Pengevesenet er en institusjon som forenkler varebytte og dermed fremmer arbeidsdeling, produktivitet og økonomisk velstand.
We must bear in mind that money and the monetary system are not a goal per se.
Vi må huske at penger og pengevesenet er ikke mål i seg selv.
Money is like oil in the machinery.
Penger er som olje i et maskineri.
Historically, the King issued money, initially in the form of coins.
Historisk utstedte kongen penger – først i form av mynter.
His stamp turned the coins into a means of payment, and his power underpinned the monopoly on the issue of coins.
Det var hans stempel som gjorde myntene til betalingsmiddel og hans makt myntmonopolet bygde på.
Many kings managed their coinage.
De fleste konger forvaltet da også sitt pund.
One example is Henry VII, the father of the modern English coinage system, whom historians have identified as an early proponent of healthy money.[16]
Historikere har identifisert ham som en tidlig forkjemper for sunne penger.[16]
His son, Henry VIII, was not as successful.
Verre gikk det med sønnen, Henrik VIII.
From school, we best remember him for his high turnover of wives.
Fra skolen husker vi ham best for omløpshastigheten på konene.
To coin collectors, on the other hand, he is associated with the Great Debasement, whereby the silver content of one coin after another was diluted.[17]
For myntsamlere er han derimot knyttet til the Great Debasement: Myntene – den ene etter den andre – fikk utvannet sitt sølvinnhold.[17]
Neither the turnover among his wives nor the debasement of the coinage was conducive to building confidence.
Verken omløpshastigheten på konene eller utvanningen av myntene var særlig tillitsskapende.
The King could solve a short-term financing problem by issuing debased coins and more notes.
Kongen kunne få løst et kortsiktig finansieringsproblem ved å utstede dårligere mynter og flere sedler.
However, with ever more coins and notes chasing the same goods, the long-term consequence was rising prices.
Men i og med at stadig flere mynter og sedler jaget de samme varene, ble den langsiktige konsekvensen stigende priser.
Economists refer to this as an inflation tax.[18]
Økonomer kaller dette skattlegging gjennom inflasjon.[18]
What happens when the powers that be unleash inflation?
Hva skjer når makthavere slipper inflasjonen løs?
First, confidence in money as a store of value disappears.
Først forsvinner tilliten til penger som verdioppbevaringsmiddel.
An extreme example is the 1923 hyperinflation in Germany, when absolutely everything, including perishable food products, provided better security than money.[19]
Ekstremeksemplet er den tyske hyperinflasjonen i 1923 hvor absolutt alt – inklusive lettfordervelige matvarer – sikret verdiene bedre enn penger.[19]
Second, money disappears as an accounting unit.
Dernest forsvinner pengene ut som regnskapsenhet.
Goods became the new standard.
Varer overtar som målestokk.
During the Napoleonic Wars, inflation was also very high in Norway, and the local history of the islands of Karlsøy and Helgøy shows that accounts were kept in silver or goods such as cod liver oil, Pollock and flour rather than speciedaler.
Under Napoleonskrigene var inflasjonen svært høy også i Norge, og fra Karlsøy og Helgøy bygdebok kan vi lese at regnskap ble ført i varer som tran, storsei og mel, fremfor speciedaler.
Finally, money ceases to function as a means of exchange.
Til slutt opphører pengene å fungere som byttemiddel.
After the Second World War, German industrial workers were paid in the businesses' own products.
Etter andre verdenskrig fikk tyske industriarbeidere lønn i bedriftens egne produkter.
Cigarettes and nylons functioned as a general means of payment.[20]
Sigaretter og nylonstrømper fungerte som allment oppgjørsmiddel.[20]
In our day, the promise of precious metal has been replaced by the central bank's promise of price stability.
I våre dager er løfter om edelt metall skiftet ut med en lovnad fra sentralbanken om prisstabilitet.
Underpinning this promise is an institution, that is to say a bureau of statistics, which can measure general price developments, generally by means of a consumer price index.
Det forutsetter at man har en institusjon, et statistisk byrå, som kan måle den generelle prisutviklingen, oftest i form av en konsumprisindeks.
Or unlike the situation in Norway in the 1950s, when the government subsidised some goods in the index to avoid automatic wage increases.[22]
Eller som i Norge på 1950-tallet hvor regjeringen subsidierte enkeltvarer som inngikk i indeksen for å unngå automatiske lønnstillegg.[22]
The monetary system has also become more intricate along another dimension.
Pengevesenet er også blitt mer komplisert langs en annen dimensjon.
Today, cash accounts for only 5 percent of the money supply.
Kontantene utgjør i dag bare 5 prosent av pengemengden.
Payments are primarily made using deposit money, which involves electronic signals created by the banks themselves, via cards, mobile phones or online payments.[23]
Nå betales det med kort, mobiltelefon og nettbank med såkalte kontopenger – bankinnskudd som fremstår som elektroniske signaler skapt av bankene selv.[23]
Millions of transactions between individuals, companies and banks take place every day.
Mellom privatpersoner, bedrifter og banker utføres det millioner av transaksjoner hver dag.
These payments are settled at Norges Bank four times daily by transferring money between banks' accounts in Norges Bank.
Dette gjøres opp i Norges Bank fire ganger om dagen, ved å overføre penger mellom bankenes konti hos oss.
Norges Bank does not regulate the issuance of deposit money directly.
Norges Bank regulerer ikke utstedelsen av kontopenger direkte.
By setting the interest rate on banks' sight deposits with Norges Bank and by securing settlements between the banks, the central bank is nevertheless the fundament of a vast and complex payment system.[24]
Ved å bruke styringsrenten overfor bankene, og ved å sørge for oppgjør, utgjør vi likevel grunnmuren i et stort og komplisert betalingssystem.[24]
The central bank/Norges Bank
Sentralbank / Norges Bank
History has shown that monarchs are not always to be trusted to safeguard the monetary system.[25]
Historien har vist at konger ikke alltid var til å stole på for å ta vare på pengevesenet. [25]
An institutional solution is to delegate the task of issuing money to a central bank and shield it from the authorities' temptation to focus on short-term interests.[26]
En institusjonell løsning er å delegere til en sentralbank å utstede penger og å skjerme den fra myndighetenes kortsiktige fristelser. [26]
In Norway, the aim of shielding the monetary system from the government was already embodied in the Constitution of Norway adopted on 17 May 1814.
I Norge fikk ønsket om å skjerme pengevesenet fra regjeringen en konkret utforming alt i 17. mai-grunnloven.
The drafters of the constitution formulated the following in Article 75(c): "It devolves upon the Storting ... to supervise the monetary affairs of the Realm".
Eidsvoldmennene bestemte i § 75 c i Grunnloven at «Det tilkommer Storthinget: at føre Opsyn over Rigets Pengevæsen».
This provision strongly censured the Danish King's monetary policy during wartime.
Formuleringen var en hard dom over danskekongens pengepolitikk i krigsårene.
In future, representatives appointed by citizens, not the Crown, were to have final responsibility for the monetary system.[27]
For fremtiden skulle borgernes kårede menn i Stortinget, ikke kongemakten, ha det endelige ansvar for pengevesenet.[27]
The King's scope for taxation by means of inflation was curtailed.
Kongens mulighet til å skattlegge ved hjelp av inflasjon skulle begrenses.
The Storting, which was supposed to meet every third year, was not equipped to assume day-to-day responsibility for the monetary system.
Stortinget – som etter planen skulle møtes hvert tredje år – var naturligvis ikke egnet til å ta det daglige ansvar for pengevesenet.
"Someone" had to do this on behalf of the Storting.
«Noen» måtte gjøre dette på vegne av Stortinget.
That "someone" became Norges Bank, which was established in 1814.
«Noen» ble Norges Bank, som ble opprettet i 1816.
The Storting realised that the objectives of monetary policy could be best achieved if the monetary system was shielded from the arbitrary intervention of the monarchy.
Stortinget innså at målene for pengepolitikken best kunne nås hvis pengevesenet ble vernet fra kongemaktens vilkårlige inngripen.
The distance between the seat of government in Oslo and the central bank in Trondheim was a perhaps deliberate twelve day journey.[28]
Avstanden mellom stat og bank fikk også et fysisk uttrykk: hovedsetet ble lagt til Trondhjem, tolv dagsreiser unna hovedstad og regjering.[28]
At irregular intervals during the past 200 years, Norges Bank has faced defining moments – crossroads – that have defined the bank as an institution.
Med ujevne mellomrom de siste 200 år har Norges Bank stått overfor skjebnevalg – veivalg som har definert banken som institusjon.
At such defining moments, the central bank becomes what it is, both in its own awareness and in that of the general public.
I slike skjebnevalg blir banken til det den er, både i sin egen bevissthet og i allmenhetens.
These are situations where it sometimes became bigger than itself or took on too much responsibility, or inversely became smaller than itself and did not fulfil its role.
Dette er situasjoner der den noen ganger har vært større enn seg selv og påtatt seg et stort ansvar – eller det motsatte, vært mindre enn seg selv og ikke fylt sin rolle.
As is so often the case, it is only in retrospect that we can fully identify the defining moments and assess the wisdom of the choices made.
Ofte er det ettertiden som viser hva som var de største prøvestenene og om valgene var kloke.
Norges Bank faced its first defining moment early on.
Norges Bank sto tidlig overfor sitt første skjebnevalg.
When it was first established, the Bank was unknown to the public at large.
Banken var ved opprettelsen en ukjent størrelse for det brede publikum.
The new paper money, speciedaler notes, was linked by law to a specific amount of silver.[29]
De nye papirpengene, speciedalerne, var i lovs form knyttet til en bestemt mengde – 25,3 gram – rent sølv.[29]
Despite the fact that the silver tax had secured Norges Bank a considerable silver reserve, the authorities were afraid to permit free silver redemption.
På tross av at sølvskatten hadde skaffet Norges Bank en betydelig sølvreserve, torde ikke myndighetene å gå til fri sølvinnløsing.
The fear was that the silver fund would be emptied quickly.
Frykten var at sølvfondet på kort tid ville bli tømt.
The notes in circulation with the promise of silver redemption far exceeded the silver value of the silver forks and silver plates that had been collected.
Sedler i omløp med lovnad om at de skulle kunne veksles inn i sølv, overskred langt sølvverdien av de sølvgafler og sølvfat som var samlet inn.
Confidence in the new notes waned, and in 1822 the Storting adopted a long-term strategy whereby the redemption rate in silver for the speciedaler would gradually be increased.
Tilliten til de nye sedlene falt, og Stortinget vedtok i 1822 en langsiktig strategi der innløsningskursen i sølv for speciedaleren gradvis skulle styrkes.[30]
The aim – the right to full silver redemption, i.e. that the same amount of silver would be paid out as stated on the face of the note – was first achieved 20 years later.
Målet – retten til full sølvinnløsing, da man fikk den samme mengde sølv som seddelen lovte – ble nådd først 20 år senere.
I will call this period the "long promise".
Jeg vil kalle denne perioden «den lange lovnaden».
The fulfilment of this long promise strengthened and consolidated the Bank's reputation.
Gjennomføringen av denne lange lovnaden befestet bankens omdømme.
Perhaps the strongest proof of increased confidence in the central bank was the domination of trade by notes following the introduction of free silver redemption.[30]
Det kanskje sterkeste beviset på at det var oppnådd tillit, var at etter innføringen av fri sølvinnveksling forble handelen dominert av sedler.[31]
The remainder of the 19th century until the First World War became the heyday of safe money.
Resten av århundret – helt frem til første verdenskrig – ble de trygge pengenes storhetstid.