natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In Norway, therefore, a relatively stable exchange rate is preferable in the long run to ensure stable and predictable operating conditions for exposed industries.
I Norge tilsier derfor hensynet til stabile og forutsigbare rammevilkår for konkurranseutsatt næringsliv at en søker å opprettholde en relativt stabil valutakurs over tid.
Which factors influence competitiveness?
Hvilke faktorer påvirker konkurranseevnen?
Some statements which have recently been made seem to imply that it is, above all, movements in the exchange rate which determine industry's cost competitiveness.
Enkelte uttalelser den senere tid synes å tyde på at det er utviklingen i valutakursen som først og fremst er av betydning for næringslivets kostnadsmessige konkurranseevne.
However, competitiveness is influenced by a number of factors other than the exchange rate.
Konkurranseevnen påvirkes imidlertid også av flere andre faktorer enn bare valutakursen.
In the long run economic stability in general - and the preservation of competitive industries in particular - must be seen in connection with the use of petroleum revenues in the economy.
I et langsiktig perspektiv må stabiliteten i økonomien generelt, og opprettholdelsen av et konkurranseutsatt næringsliv spesielt, særlig ses i sammenheng med hvordan bruken av oljeinntektene påvirker økonomien.
This may be illustrated by taking a look at our recent economic history.
Dette kan illustreres ved et tilbakeblikk på vår nære økonomiske historie.
Since 1970 Norway has experienced two distinct periods of deteriorating competitiveness.
Etter 1970 har vi hatt to perioder med klar svekkelse av konkurranseevnen.
The first episode came in the 1970s when cost competitiveness declined by almost 20 per cent.
Den første fant sted på 1970-tallet, da konkurranseevnen - målt ved relative lønnskostnader i felles valuta - svekket seg med nærmere 20 prosent.
These developments reflected the fact that Norway had become an oil producer, which also made it possible to finance budget deficits by borrowing abroad on favourable terms.
Bakgrunnen for denne utviklingen var blant annet det faktum at Norge var blitt en oljenasjon, noe som også gjorde det mulig å finansiere underskudd i statsfinansene med låneopptak i utlandet til gunstige rentevilkår.
The second period of eroding competitiveness spanned most of 1980s.
Den andre perioden med svekkelse av konkurranseevnen omfatter mesteparten av 1980-årene.
Again the Norwegian economy was characterised by rising oil wealth, strong growth in demand and a gradual emergence of labour shortages.
Også da var norsk økonomi preget av oljerikdom, sterk vekst i etterspørselen og etter hvert også knapphet på arbeidskraft.
However, - this time due to persistently high wage growth - the depreciation of the krone did not prevent competitiveness from deteriorating by nearly 10 per cent from 1980 to 1988.
Men svekkelsen av kronekursen kunne likevel ikke hindre at konkurranseevnen - denne gangen på grunn av en vedvarende høy lønnsvekst - ble forverret med nærmere 10 prosent fra 1980 og fram til og med 1988.
Norway's competitive position thus shifted in the opposite direction of that implied by the nominal exchange rate in the 1980s.
Utviklingen i konkurranseevnen gikk i 1980-årene med andre ord i motsatt retning av det den nominelle kronekursen skulle tilsi.
Furthermore, price inflation in Norway rose to considerably higher levels than among trading partners.
Dessuten ble den norske prisstigningen også vesentlig høyere enn blant våre handelspartnere.
Contrariwise, in the two periods with substantial competitive gains towards the end of the 1970s and between 1988 and 1994, wage growth in Norway was markedly lower than among trading partners.
I de to periodene med sterk bedring av konkurranseevnen - i slutten av 1970-årene og mellom 1988 og 1994, var lønnsveksten i Norge derimot klart lavere enn hos handelspartnerne.
Nor was there a clear-cut relationship between changes in the exchange rate and competitiveness in these two periods.
Heller ikke i disse periodene var det noen entydig sammenheng mellom utviklingen i kronekursen og utviklingen i konkurranseevnen.
The improvement in competitiveness towards the end of the 1970s, in addition to a price and wage freeze, may to some extent reflect a slight depreciation of the krone.
Riktignok kan bedringen av konkurranseevnen mot slutten av 1970-årene, i tillegg til blant annet en pris- og lønnsstopp, i noen grad forklares med en viss svekkelse av kronen.
However, the substantial competitive gains in the 1990s occurred, as we know, against the background of a generally stable exchange rate.
Men den vesentlige forbedringen som fant sted i 1990-årene, skjedde som vi vet på bakgrunn av en i all hovedsak stabil kronekurs.
These developments can in part be explained by the functioning of the labour market and wage formation.
Noe av årsaken til dette er å finne i måten arbeidsmarkedet og lønnsdannelsen har fungert på.
A shortage of labour and sharp growth in demand - in addition to high price inflation - are factors that tend to erode competitiveness.
Knapphet på arbeidskraft og kraftig vekst i etterspørselen - og dessuten en betydelig prisstigning - er faktorer som gjennomgående tilsier en betydelig forverring av konkurranseevnen.
Similarly, our experience shows that competitiveness tends to improve when the labour market slackens, demand growth abates and price inflation subsides.
Tilsvarende viser erfaringene at konkurranseevnen har en tendens til å bedres når arbeidsmarkedet er mindre stramt, veksten i etterspørselen er dempet og prisstigningen er lav.
In Norway, these factors have traditionally been heavily influenced by the orientation of fiscal policy.
Disse faktorene har tradisjonelt vært sterkt påvirket av hvordan finanspolitikken innrettes.
An increased use of oil revenues will boost the demand for goods and services from sheltered industries, thereby reducing the resources in the economy available to exposed industries.
Økt bruk av oljeinntektene vil føre til økt etterspørsel etter varer og tjenester fra skjermede næringer, og dermed redusere de ressursene i økonomien som er tilgjengelige for konkurranseutsatt virksomhet.
If pressures then arise in the economy, price and wage inflation will increase and competitiveness deteriorate.
Hvis det på denne måten oppstår et press i økonomien, vil pris- og kostnadsveksten etter hvert øke og konkurranseevnen svekkes.
The experience of the 1980s, in particular, indicates that such a deterioration may take place irrespective of short-term movements in the exchange rate.
Særlig erfaringene fra 1980-årene tyder på at en slik forverring kan inntreffe nokså uavhengig av hva som på kort sikt skjer med kronekursen.
I am not implying that movements in the exchange rate are without significance to competitiveness.
Jeg ønsker ikke med dette å si at kronekursen er uten betydning for konkurranseevnen.
But we must take account of past experience when evaluating the overall effects of economic policy.
Men våre tidligere erfaringer er nødvendige å ha med seg når en skal vurdere de samlede virkningene av den økonomiske politikken.
This experience indicates that returning the krone exchange rate to an established range is of little help if unaccompanied by a sufficiently tight fiscal policy.
Disse erfaringene viser at det hjelper lite å få kronekursen tilbake på plass, dersom vi ikke samtidig makter å gjennomføre en tilstrekkelig stram finanspolitikk.
The business cycle and monetary policy
Konjunkturer og pengepolitikk
In the current situation the orientation of monetary policy towards exchange rate stability will tend to stimulate interest-rate sensitive domestic demand.
I dagens situasjon vil en innretning mot kursstabilitet innebære at pengepolitikken virker i retning av å stimulere den rentefølsomme etterspørselen innenlands.
Accordingly, fiscal policy must be oriented towards attenuating pronounced cyclical movements in order to avoid excessive demand growth.
Finanspolitikken må dermed innrettes med sikte på å motvirke store utslag i konjunkturene, slik at veksten i etterspørselen ikke blir for sterk.
It may be appropriate to recall how previous business cycles have resulted in long-term effects on employment, both in Norway and in other countries.
For å understreke betydningen av dette, kan det være verd å minne om at slike store konjunkturutslag tidligere har hatt langvarige effekter på sysselsettingen, både i Norge og i andre land.
International experience shows that unemployment rises more easily than it declines.
Det er en internasjonal erfaring at arbeidsledigheten går lettere opp enn ned.
It would appear that periods of high unemployment contribute to impairing skills in some parts of the labour force and increasing the risk of mismatches in the labour market.
Det kan se ut til at perioder med høy arbeidsledighet bidrar til å svekke kompetansen i deler av arbeidsstyrken og øke faren for mistilpasninger på arbeidsmarkedet.
In addition, rigidities in the labour market may entail that wages are adapted to an employment level corresponding to those who already have a job, rather than to a level that would secure low unemployment.
I tillegg kan stivheter i arbeidsmarkedet gjøre at lønningene tilpasses et sysselsettingsnivå tilsvarende de som er i arbeid, og ikke det som sikrer lav ledighet.
Such mechanisms have probably contributed to the rising trend in unemployment in Europe.
Slike mekanismer har trolig bidratt til at arbeidsledigheten i Europa har hatt en tendens til å øke over tid.
Recently, we have seen evidence of mismatches even in the Norwegian labour market.
Også i Norge kan en nå spore mistilpasninger i arbeidsmarkedet.
There has been a shortage of labour in the health and care sector for some time.
Det har lenge vært mangel på arbeidskraft innenfor helse- og omsorgssektoren.
A new feature is that in spite of continued high unemployment by Norwegian standards, there seems to be a shortage of labour in the construction industry and some manufacturing sectors.
Det nye er at til tross for fortsatt høy ledighet, synes det nå å være knapt med ledig arbeidskraft innenfor blant annet bygg og anlegg og deler av industrien.
Another indication of rising mismatches over the last ten years can be found when comparing the ratio of vacancies to the number of registered unemployed today with the ratio during the last cyclical boom of the mid-1980s.
En annen indikasjon på at mistilpasningen kan ha økt i løpet av de siste ti årene, får vi hvis vi sammenlikner forholdet mellom ledige stillinger og antallet registrerte arbeidsledige nå og under forrige høykonjunktur midt på 1980-tallet.
Although caution should be exercised when interpreting these figures, while the number of registered unemployed is almost three times as high as in the mid-1980s, the number of vacancies is now approaching the 1987 peak.
Selv om vi skal være forsiktige med å tolke disse tallene, er antallet registrerte arbeidsledige fortsatt nær tre ganger så høyt som midt på 1980-tallet, mens antallet ledige stillinger nå er nær toppnivået i 1987.
Another factor is that labour force participation in Norway, which is close to 73 per cent of the population between 16 and 74, is now record high.
Et tilleggsmoment er at yrkesdeltakingen i Norge - på nærmere 73 prosent av hele befolkningen mellom 16 og 74 år - nå er rekordhøy.
As a result, we cannot assume that employment growth will be offset by a continued strong expansion of the labour force.
Vi kan dermed ikke basere oss på at veksten i sysselsettingen i samme grad som hittil vil motsvares av en sterk økning i arbeidsstyrken.
To sum up, it would seem that continued buoyant growth in demand in the near future would more rapidly result in rising price and wage inflation compared with what we have experienced so far in the 1990s.
Samlet sett er det grunn til å regne med at en ytterligere sterk vekst i etterspørselen i tiden fremover raskere vil kunne slå ut i pris- og kostnadsvekst enn det vi har sett hittil i 1990-årene.
Norges Bank's projections, which are based on developments prior to the recent interest rate cuts, indicate a moderate, albeit steady, rise in price and wage inflation over the next few years, with an estimated inflation rate at the turn of the century of around 3 per cent.
Norges Banks anslag - som er basert på utviklingen før de siste rentenedsettelsene - indikerer en moderat, men jevn økning i lønns- og prisveksten i de nærmeste årene, slik at prisstigningen ved århundreskiftet vil kunne ligge rundt 3 prosent.
The moderate rate of inflation projected, despite nearly ten years of growth, largely reflects the subdued price inflation forecasted for our trading partners.
At prisstigningen likevel vil kunne holde seg så vidt lav etter nærmere et tiår med vekst, skyldes i stor grad at landene rundt oss fortsatt ser ut til å få meget lav prisstigning i årene fremover.
It is difficult to gauge the impact of the recent reductions in interest rates on the real economy.
Det er vanskelig å vurdere hvor store de realøkonomiske effektene blir av nedgangen i rentenivået den senere tiden.
The effects will depend on the effect on various asset prices and how the increase in wealth feeds through to consumption and investment.
Effektene avhenger blant annet både av utslagene i prisene på ulike formuesobjekter og hvordan økningen i formuesprisene slår ut i forbruk og investeringer.
In Norway, interest rates largely affect the economy through the housing market.
I Norge formidles en stor del av virkningen av renten via boligmarkedet.
Interest rates influence the cost of buying a house and thereby the mortgage capacity of home-buyers.
Renten påvirker kostnadene ved å kjøpe bolig, og dermed også prisen som boligkjøperne har mulighet til å betale.
As the total housing stock is more or less given in the short term, a fall in interest rates will push up house prices.
Siden den samlede boligmassen er tilnærmet gitt på kort sikt, fører dermed en rentenedgang til en økning i boligprisene.
Over time this will in turn give rise to an increase in housing starts and thereby expand the housing stock.
Først etter noe tid gir dette opphav til en økning i boligbyggingen og til en utvidelse av boligmassen.
A rise in house prices generally entails a corresponding increase in total wealth, as a large majority of Norwegian households own their own dwelling.
Når boligprisene øker, betyr det for de aller fleste husholdninger at deres samlede formue også øker, siden de fleste norske husholdninger eier sin egen bolig.
Experience shows that an increase in wealth tends to translate into higher private consumption over time.
Slik formuesøkning har erfaringsmessig slått ut i høyere privat forbruk over tid.
For some households, it entails an opportunity to refinance their mortgage on more favourable borrowing terms, which in turn may result in higher consumption.
For noen innebærer den en anledning til å refinansiere boligen og derved oppnå rimeligere lånevilkår, noe som i neste omgang kan slå ut i økt forbruk.
Some may also finance other investments, such as purchasing a car or other consumer durables, by expanding their mortgage.
Noen vil også kunne ta opp nye lån med pant i boligen for å finansiere andre investeringer, for eksempel kjøp av bil eller andre varige forbruksgoder.
A decline in interest rates generally entails an increase in household debt-servicing capacity, at least in the short term.
Generelt medfører en rentenedgang at husholdningene får økt sine muligheter til å betjene en større gjeld, i hvert fall på kort sikt.
Consequently, this also entails the risk of a weakening of households' financial situation when interest rates subsequently rise.
Men heri ligger også en risiko for at husholdningenes finansielle situasjon kan bli svekket når renten igjen måtte stige.
The twelve-month rise in nominal prices for existing homes was 11 per cent to the end of the fourth quarter 1996.
Prisene på bruktboliger - målt i nominelle termer - økte med 11 prosent på årsbasis fram til og med fjerde kvartal i fjor.
Household housing wealth may be conservatively estimated at roughly NOK 700 billion, or roughly 7 per cent of GDP.
Husholdningenes boligformue kan forsiktig anslås til rundt 700 milliarder kroner.
The rise in house prices over the last year has thus provided households with asset gains of around NOK 70 billion.
Boligprisveksten det siste året har dermed gitt husholdningene en nominell formuesgevinst på om lag 70 milliarder kroner.
Over time, it must be assumed that these asset gains will translate into an increase in private consumption.
Over tid må vi altså regne med at noe av denne formuesgevinsten fører til en økning i det private forbruket.
Similar mechanisms are also at work in other sectors of the economy, for example as regards the equity capital situation of business and industry and local government funding costs.
Lignende mekanismer gjør seg gjeldende i andre deler av økonomien, blant annet knyttet til egenkapitalsituasjonen i næringslivet og kommunenes finansieringskostnader.
Changes in interest rates will have an impact on the level of investment in the business and municipal sectors.
Både bedriftenes og kommunenes investeringsnivå blir også påvirket av renteendringer.
One indicator of private sector and municipal financial wealth, as well as the scope for raising new equity capital, can be the movement in share prices.
En indikator på utviklingen i publikums og næringslivets finansformue, og også på muligheten til å få inn ny egenkapital, kan være utviklingen i aksjeverdiene.
Such a sharp rise in asset prices may be associated with the risk of "financial bubbles", which means that the nominal value increase does not necessarily represent a corresponding permanent rise in the real underlying value of assets.
Når formuesprisene vokser så sterkt, kan det tyde på en økende risiko for "finansielle bobler", der den nominelle verdiveksten ikke nødvendigvis representerer en tilsvarende permanent økning i underliggende realverdier.
Our models and other empirical material provide little guidance when estimating these and other effects of the changes in interest rates.
Vi har dårlig veiledning i våre modeller og annet erfaringsmateriale til å tallfeste virkningene av renteendringer.
The interplay between fiscal and monetary policy
Samspillet mellom finans- og pengepolitikken
On the other hand, experience in Norway and abroad does provide a basis - albeit somewhat uncertain - for analysing the relationship between fiscal and monetary policy, and how these two components of economic policy have influenced cyclical developments over the past ten years.
Derimot gir våre erfaringer et - riktignok noe usikkert - grunnlag for å analysere sammenhengene mellom finans- og pengepolitikken og hvordan disse to delene av den økonomiske politikken har påvirket konjunkturutviklingen det siste tiåret.
Norway enjoyed a relatively healthy fiscal position at the end of the 1980s, partly thanks to the high level of oil revenues.
Norge sto i en relativt gunstig statsfinansiell situasjon ved utgangen av 1980-årene, blant annet takket være de høye oljeinntektene.
This allowed an expansionary shift in fiscal policy in 1989, when our economy suffered a severe downturn.
Dette gjorde det mulig å legge om finanspolitikken i ekspansiv retning i 1989.
Measured by the cyclically-adjusted deficit, fiscal policy stimulated total demand by more than 7 per cent of mainland GDP in the period 1989-1992.
Målt ved det aktivitetskorrigerte underskuddet, gav finanspolitikken en stimulans til den samlede etterspørselen på over 7 prosent av BNP for Fastlands-Norge i årene 1989-1992.
Despite an expansionary fiscal policy, however, the recession in Norway continued up to 1991 and unemployment did not peak until 1993, at around 6 per cent.
Til tross for den ekspansive finanspolitikken, fortsatte imidlertid lavkonjunkturen i Norge fram til og med 1991, og ledigheten nådde sitt høyeste nivå - på om lag 6 prosent - først i 1993.
Employment in the business sector did not pick up until 1994.
Sysselsettingen i næringslivet begynte ikke å vokse for alvor før i 1994.
One important factor behind this was the substantial consolidation of private sector debt.
En viktig årsak til at nedgangen ble så langvarig, var den kraftige gjeldskonsolideringen som fant sted i privat sektor.
The expansionary impetus from fiscal policy, which would normally also have resulted in a rise in employment in the business sector, was more than offset by the debt consolidation.
De ekspansive impulsene fra finanspolitikken, som normalt ville gitt økt sysselsetting også i næringslivet, ble mer enn oppveiet av denne gjeldskonsolideringen.
The protracted period of debt consolidation was partly due to the orientation of monetary policy during this period.
Når konsolideringen av gjelden tok så lang tid, hang det også sammen med innretningen av penge- og valutapolitikken i denne perioden.
Like the other Nordic countries, Norway conducted a fixed exchange rate policy, where monetary policy was linked to interest rate trends in Germany and the rest of Europe.
Norge fulgte, i likhet med de andre nordiske landene, en fastkurspolitikk som bandt pengepolitikken til renteutviklingen i Tyskland og resten av Europa.
When comparing trends in employment and the orientation of monetary policy, as measured by the Monetary Conditions Index, it seems fairly clear that in the past decade monetary policy has been consistently pro-cyclical.
Når en sammenholder innretningen av pengepolitikken med utviklingen i sysselsettingen, synes det nokså klart at pengepolitikken gjennomgående har virket ekspansivt i høykonjunkturer og kontraktivt i lavkonjunkturer.
We may therefore observe that, on the whole, the orientation of monetary policy in Europe has entailed that the monetary policy stance in Norway has not been adapted to the cyclical situation in Norway.
Det er med andre ord et gjennomgående trekk at innretningen av pengepolitikken i Europa har ført til at pengepolitikken i Norge ikke har vært tilpasset den norske konjunktursituasjonen.
In the mid-1980s, the expansion in Norway was considerably more pronounced than elsewhere in Europe and price inflation in Norway was also higher.
I midten av 1980-årene var den norske høykonjunkturen langt mer markert enn ellers i Europa og prisveksten sterkere.
This entailed that real interest rates were low in Norway, and monetary policy had an expansionary effect.
Dette førte til at realrenten ble lav i Norge, og pengepolitikken virket ekspansivt.
Towards the end of the 1980s and the beginning of the 1990s, the Norwegian economy was in recession, whereas the cyclical upswing in Germany pushed up real interest rates in Norway, leading to a contractionary monetary policy.
Mot slutten av 1980-årene og først på 1990-tallet var det lavkonjunktur i Norge, mens høykonjunkturen i Tyskland gav et høyt norsk realrentenivå og en kontraktiv pengepolitikk.
Now Norway is again in a situation where its economy is in an expansionary phase of the business cycle, whereas sluggish growth in continental Europe is contributing to relatively low real interest rates and an expansionary monetary policy in Norway.
Nå er situasjonen igjen den at Norge er i en høykonjunktur, samtidig som lav vekst på kontinentet bidrar til relativt lave realrenter og en ekspansiv pengepolitikk i Norge.
We may conclude that monetary policy in Norway has contributed to amplifying cyclical movements over the past ten years and has thereby largely countered the stabilising effects of fiscal policy.
Vi kan altså konstatere at pengepolitikken i Norge de siste ti årene gjennomgående har medvirket til å forsterke konjunkturutviklingen, og derved stort sett motvirket de stabiliserende effektene av finanspolitikken.
I think that it is fairly safe to say that this is still the case, after the recent sharp cuts in interest rates.
Jeg kan vel trygt si at dette fortsatt er tilfellet, etter at vi nå har redusert renten betydelig.
One question that may arise is whether monetary policy has not only amplified cyclical fluctuations, but has also been one of the main driving forces behind these cycles.
Et spørsmål man kan stille seg er om pengepolitikken ikke bare har forsterket konjunkturene, men også i betydelig grad vært noe av drivkraften bak.
This question is not easy to answer.
Dette spørsmålet er ikke enkelt å besvare.