natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the period 1870 - 1896, the real interest rate ranged between 4 and 5 per cent, and inflation fluctuated around zero.
I perioden 1870 - 1896 ligger realrenten i området 4 - 5 prosent, noe som kan sees i sammenheng med at prisveksten fluktuerte rundt null.
No new major gold finds were made in this period and the economy in general was exhibiting brisk growth.
I denne perioden ble det ikke gjort nye gullfunn av betydning, samtidig som det generelt var god vekst i økonomien.
The real interest rate fell to about 1-3 per cent in the period 1897 -1913, reflecting some acceleration in inflation in this period.
Realrenten falt til om lag 1 - 3 prosent i perioden 1897 -1913, noe som gjenspeiler at prisveksten i denne perioden tok seg noe opp.
New discoveries of gold were again made in this period.
I denne perioden ble det igjen gjort nye gullfunn.
In the 1800s and up to the First World War, the gold standard and price fluctuations in the agricultural sector contributed to alternating inflation and deflation.
På 1800-tallet og fram til 1. verdenskrig bidro gullstandarden og prissvingninger i landbruket til at inflasjon og deflasjon avløste hverandre.
In the interwar period 1918-1940, real interest rates were fairly high, sometimes well above 5 per cent.
I mellomkrigsperioden, 1918 - 1940, var realrentene ganske høye, tidvis godt over 5 prosent.
This was partly due to the policy of gold parity and the reestablishment of the gold standard, which resulted in high nominal interest rates in a number of countries.
Dette hang dels sammen med at paripolitikken med gjenopprettelse av gullstandarden førte til høye nominelle renter i flere land.
The post-Second World War era can be divided into two periods.
Tiden etter annen verdenskrig kan deles i to perioder.
The post-war period up to the collapse of the Bretton Woods agreement in 1971 was characterised by unusually low real interest rates, ranging from 0 to 2 per cent.
Etterkrigstiden fram til sammenbruddet av Bretton-Woods-avtalen i 1971 var karakterisert av usedvanlig lave realrenter, i området 0 - 2 prosent.
Real interest rates were low despite high returns in the stock market, strong growth in output and in stocks of real capital.
Realrenten var lav til tross for at perioden var preget av høy avkastning i aksjemarkedet, høy vekst i produksjonen og i beholdningen av realkapital.
According to most economic growth theories, this should have been accompanied by a high real interest rate.
Ifølge vanlig teori for økonomisk vekst, skulle dette gå sammen med høy realrente.
From a more short-term perspective, however, low real interest rates led to high investment activity and growth.
Her var det heller slik at den lave realrenten på kort sikt stimulerte til høy investeringsaktivitet og vekst.
However, this probably contributed to the tensions that led to the marked changes in economic policy in the 1970s and 1980s, internationally and in Norway.
Men dette bidro nok til de spenninger som tvang frem markerte endringer i den økonomiske politikken på 70- og 80-tallet, internasjonalt og i Norge.
To a certain extent, a negative real interest rate characterised the 1970s and most of the 1980s in Norway.
Perioden på 1970-tallet og langt inn på 1980-tallet var i Norge dels preget av negativ realrente.
In retrospect, we might ask whether the interest rate was kept too low in relation to a reasonable long-term equilibrium level.
I ettertid kan vi reise spørsmål om renten ble holdt for lavt i forhold til et langsiktig likevektsnivå.
In particular, this was a period of substantial fluctuations in the Norwegian economy, with high and variable inflation.
Perioden var særmerket av store svingninger i norsk økonomi med høy og variabel inflasjon.
Because of the extensive use of credit regulations, nominal interest rates remained low.
Omfattende bruk av kredittreguleringer holdt de nominelle rentene lave.
Nominal interest rates were kept at a low level even though inflation and the value of tax- deductible interest expenses rose.
De nominelle rentene ble holdt nede selv om prisstigningen og verdien av skattefradraget for renteutgifter steg.
The real interest rate gradually rose and was relatively high until the mid-1990s, partly as a result of the tight monetary policy that was conducted in order to reduce inflation.
Realrenten steg etter hvert og var relativt høy fram til midten av 1990-tallet blant annet som følge av den stramme pengepolitikken som ble ført for å redusere inflasjonen.
The real interest rate has fallen markedly since the beginning of the 1990s.
Realrenten har falt markert fra begynnelsen av 1990-tallet.
Neither the neutral interest rate nor the equilibrium interest rate are variables that can be observed.
Verken den nøytrale renten eller likevektsrenten er størrelser som kan observeres.
Economic theory can contribute insight into the factors that determine the equilibrium rate, but attempts to quantify the equilibrium interest rate based on theory yield a broad interval for a possible level.
Økonomisk teori kan bidra med innsikt i hva som bestemmer likevektsrenten, men forsøk på å tallfeste likevektsrenten med utgangspunkt i teori, gir et bredt intervall for et mulig nivå.
Quantification also presents problems, as estimates must be made for unobserved variables such as consumer impatience.
Tallfestingen er heller ikke uproblematisk, ettersom det må gis anslag på uobserverte størrelser som for eksempel konsumentenes utålmodighet.
An estimate of the equilibrium interest rate in industrialised countries presented in the publication Penger og Kreditt 2/003 indicate an interval of 3-9 per cent.
Et anslag på likevektsrenten i industrialiserte land presentert i Penger og Kreditt 2/003, gir et intervall på 3 - 9 prosent.
The upper limit in particular seems unreasonable in relation to observed real interest rates, for example.
Særlig den øvre grensen virker urimelig, blant annet i forhold til observerte realrenter.
An alternative is to use historical average interest rates on the basis of an assumption that actual real interest rates will vary around the equilibrium interest rate.
Et alternativ er å benytte historiske gjennomsnittsrenter ut fra en antagelse om at faktiske realrenter vil variere rundt likevektsrenten.
This method also poses problems.
Det er også problemer knyttet til denne metoden.
Each historical era will, for example, be affected by the specific characteristics of that era.
Blant annet vil hver historiske periode være preget av spesielle forhold.
Credit rationing, for example, has influenced interest rate formation for long periods.
I lange perioder har for eksempel kredittrasjonering påvirket rentedanningen.
In addition, both population and productivity growth have varied over time.
I tillegg har både befolknings- og produktivitetsveksten variert over tid.
Throughout the period 1870-2003, the average for long-term real interest rates in Norway has remained close to the average in the UK and the US: Norway 2.2 per cent, the UK 2.0 per cent and the US 2.8 per cent.
For hele perioden 1870 - 2003 har gjennomsnittet av langsiktige realrenter i Norge ligget nær snittet i Storbritannia og USA: Norge 2,2 prosent, Storbritannia 2,0 prosent og USA 2,8 prosent.
The economy has changed substantially in this period.
I denne perioden har økonomien endret seg mye.
Thus, the average for this period probably provides little indication of what a long-term equilibrium interest rate is today.
Gjennomsnitt for hele denne perioden sier oss derfor trolig lite om hva som er en langsiktig likevektsrente i dag.
In order to comment on whether the real interest rate today is low or high, it may therefore be more meaningful to look at a "representative" period when the structure of the economy was more similar to the current structure.
For å kunne si noe om realrenten i dag er lav eller høy kan det derfor være mer meningsfullt å se på en "representativ" periode der strukturen i økonomien ligner mer på dagens struktur.
It is most reasonable to examine a period in the recent past, for example the past 10-15 years.
Mest nærliggende er da å se på en periode i nær tid, for eksempel de siste 10 - 15 årene.
Markets were deregulated in this period, for example.
I denne perioden har markedene blant annet vært deregulerte.
For Norway, it would also be natural to study the period after 1994.
For Norge vil det videre være naturlig å se på perioden etter 1994.
In the period 1994-2002, the average real interest rate for Norway was 4.2 per cent, the UK 4.7 per cent and the US 3.4 per cent.
I perioden 1994 - 2002 er gjennomsnittlig realrente for Norge 4,2 prosent, Storbritannia 4,7 prosent og for USA 3,4 prosent.
Since 1994, the long-term real interest rate in Norway has varied between 3 and 6 per cent, reaching its highest level at the beginning of the period and its lowest in the years 1997-2001.
Siden 1994 har den langsiktige realrenten i Norge variert mellom 3 og 6 prosent, høyest i begynnelsen av perioden og lavest i årene 1997 - 2001.
Both the Norwegian and the global economy have now entered a period of low real interest rates.
Både norsk og internasjonal økonomi er nå inne i en periode der realrentene er lave.
The low interest rate level must be viewed in the light of the possibility of persistently low inflation both in Norway and other countries.
Det lave rentenivået må ses i lys av muligheten for vedvarende lav inflasjon både i Norge og i andre land.
However, the real interest rate is not by any means as low as when inflation in Norway was high in the 1970s and 1980s.
Men realrenten er langt fra så lav som da inflasjonen i Norge var høy på 1970- og 80-tallet.
Various monetary policy regimes
Ulike pengepolitiske regimer
As long as capital markets have been in existence, the interest rate has had the key role of creating equilibrium within and between the various markets.
Så lenge det har eksistert kapitalmarkeder har renten hatt en sentral rolle i å skape likevekt i og mellom de ulike markedene.
The interest rate's role as a monetary policy instrument used to influence inflation, however, is a more recent phenomenon.
Rentens rolle som et pengepolitisk virkemiddel for å påvirke inflasjonen er derimot av nyere dato.
The gold standard was introduced in Norway as the basis of the Norwegian monetary system by the Act of 4 July 1873 relating to the Monetary System.
Med Lov om pengevesenet av 4. juli 1873 ble gullstandarden innført i Norge som grunnlag for det norske penge- og valutasystemet.
Norway's monetary system was largely based on the gold standard until its international collapse in 1929, when the Norwegian krone was pegged to the pound sterling.
Gullstandarden ble i Norge i hovedsak videreført helt fram til dens internasjonale sammenbrudd i 1929, da norske kroner ble knyttet til britiske pund.
Up to the mid-1980s, the focus of monetary policy was, first, to stabilise the exchange rate by means of interventions and regulation of international capital movements.
Fram til midten av 1980-årene var fokus i pengepolitikken for det første å stabilisere valutakursen ved hjelp av intervensjoner og ved reguleringer av internasjonale kapitalbevegelser.
Second, credit developments were governed by regulations on borrowing.
For det andre ble kredittutviklingen styrt med utlånsreguleringer.
The interest rate was primarily used to provide cheap credit for some sectors.
Renten ble først og fremst brukt for å tilgodese enkelte sektorer med billig kreditt.
Many other countries have followed a similar path of development.
Om lag tilsvarende utvikling finner vi i mange andre land.
Many of the changes in international monetary policy over the past 25 år can be viewed as a response to the problems of stagflation in the 1970s and to financial innovations and deregulation of financial markets in the 1980s.
Mye av endringene i pengepolitikken internasjonalt de siste 25 år kan sees som svar på problemene med stagflasjon på 1970-tallet og på finansielle innovasjoner og dereguleringen av finansmarkedene på 1980-tallet.
The nominal interest rate (the key rate) will thus be set by central banks with the objective of achieving a level of actual inflation that is equal to the inflation target.
Sentralbanken vil sette den nominelle renten (styringsrenten) med det siktemål at faktisk fremtidig inflasjon skal bli lik inflasjonsmålet.
Provided there is confidence in monetary policy, expected inflation will remain consistent with the inflation target.
I den grad det er tillit til pengepolitikken vil forventet inflasjon ligge fast på inflasjonsmålet.
Changes in nominal interest rates will then be fully reflected in real interest rates.
Endringer i nominelle renter vil i så fall slå fullt ut i realrentene.
This makes monetary policy more effective.
Dette gjør pengepolitikken mer effektiv.
The changes in Norges Bank's monetary policy over the past 25 years are largely in line with international developments.
Endringene i Norges Banks pengepolitikk de siste 25 år er i grove trekk på linje med utviklingen internasjonalt.
In Norway, the interest rate was used to stabilise the exchange rate from 1986.
I Norge ble renten fra 1986 brukt for å stabilisere valutakursen.
Capital regulations no longer had the desired effect and were removed.
Kapitalreguleringene virket ikke lenger og ble opphevet.
Events in international financial markets in the last half of the 1990s led to more pronounced fluctuations in the exchange rate and demonstrated that the exchange rate cannot be finely tuned.
Hendelser i internasjonale finansmarkeder i siste halvdel av 90-årene gav grobunn for større fluktuasjoner i valutakursen og demonstrerte at valutakursen ikke kan finstyres.
High petroleum revenues, fiscal slippage and expectations of an increase in the use of petroleum revenues contributed to eliminating the effect of interest rate policy on wage formation and fiscal policy.
Høye oljeinntekter, glidning i budsjettpolitikken og forventninger om økt bruk av oljeinntekter bidro til at signalene fra rentepolitikken tilbake til lønnsdannelsen og til budsjettpolitikken ble borte.
The exchange rate was no longer suitable as a nominal anchor.
Valutakursen var etter hvert ikke lenger tilstrekkelig skikket som nominelt anker.
The Government laid down new monetary policy guidelines in March 2001.
Regjeringen fastsatte nye retningslinjer for pengepolitikken i mars 2001.
Norway's current system of flexible inflation targeting and the objective of inflation over time of 2 ½ per cent is similar to systems in other comparable countries.
Nåværende system i Norge med fleksibel inflasjonsstyring og et mål om en vekst i konsumprisene over tid på 2 ½ prosent skiller seg ikke ut fra systemet i en rekke andre land det er naturlig å sammenlikne oss med.
The OECD countries have placed greater emphasis on inflation targeting through the 1990s.
Større vekt på inflasjonsstyring har særmerket OECD-landene gjennom 1990-årene.
Capital markets outside these areas are small.
Kapitalmarkedene utenfor disse hovedområdene er små.
However, changes are also being made in monetary policy regimes in a number of emerging markets.
Men også i flere av de såkalte "emerging markets", eller fremvoksende markeder, skjer det endringer i de pengepolitiske regimer.
One important tendency is that fewer countries operate an exchange rate policy regime where they are free to change the conversion rate to other currencies on their own initiative, so-called "crawling pegs".
En viktig tendens er at færre land har et valutapolitisk regime der de fritt på eget initiativ kan endre vekslingsforholdet til andre valutaer, såkalte "crawling pegs".
A number of emerging markets have chosen inflation targeting instead: for example Israel, Chile, Brazil, Colombia, Korea, Thailand, Mexico og South Africa.
Flere fremvoksende markeder har i stedet valgt inflasjonsstyring: Det gjelder blant andre Israel, Chile, Brasil, Colombia, Korea, Thailand, Mexico og Sør-Afrika.
Other countries, such as China, Hong Kong and the Baltic States, have chosen to continue to use a fixed exchange rate system.
Andre land har valgt å holde fast på et system med helt faste valutakurser, som Kina og Hong Kong og de baltiske land.
The operational target of monetary policy in Norway as defined by the Government is inflation of close to 2.5 per cent over time.
Det operative målet som Regjeringen har fastsatt for pengepolitikken i Norge, er en inflasjon som over tid er nær 2,5 prosent.
The inflation target is also a vehicle for allowing monetary policy to stabilise developments in output and employment.
Inflasjonsmålet gir også en ramme for hvordan pengepolitikken kan bidra til å stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting.
When interest rates are increased, demand falls and inflation is kept at bay.
Når renten settes opp reduseres etterspørselen, og inflasjonen holdes nede.
This orientation of monetary policy will normally also contribute to stabilising output and employment.
En slik pengepolitikk vil også normalt bidra til å stabilisere produksjonen og sysselsettingen.
Two years is therefore normally a reasonable time horizon for achieving the inflation target.
To år er derfor normalt et rimelig tidsperspektiv for å nå inflasjonsmålet.
The most important monetary policy instrument is the interest rate on banks' sight deposits in Norges Bank.
Det viktigste virkemidlet i pengepolitikken er renten på bankenes dagsinnskudd (foliorenten) i Norges Bank.
Short money market rates will shadow changes in Norges Bank sight deposit rate.
De korte markedsrentene vil følge endringer i Norges Banks foliorente.
The short-term nominal interest rate in Norway is now very low historically.
Den kortsiktige nominelle renten i Norge er nå svært lav historisk sett.
With reduced pressures in the economy and the prospect of an inflation rate below target at the two-year horizon, Norges Bank has over the past year reduced the key rate on a number of occasions.
Med svekket press i økonomien og utsikter til en prisvekst under målet på 2 års sikt, har Norges Bank i løpet av det siste året redusert styringsrenten i flere omganger.
The interest rate reductions since December 2002 reflected a change in the inflation outlook.
Rentenedsettelsene siden desember i fjor skyldes at utsiktene for inflasjonen endret seg.
The cuts were made in response to a weaker global economy and a sharp reduction in interest rates in other countries.
Det skjedde som følge av svakere konjunkturer i verdensøkonomien og kraftig nedgang i internasjonale renter.
In addition, Norway's business sector has clearly felt the effects of the high level of costs and the strong krone exchange rate.
I tillegg har næringslivet i Norge tydelig merket virkningene av det høye norske kostnadsnivået og den sterke kronekursen.
The public sector has also had to scale back its activities following last year's wage settlement.
Også offentlige virksomheter har måttet tilpasse aktiviteten etter fjorårets lønnsoppgjør.
The sluggish prospects both abroad and at home have in turn influenced the Norwegian labour market and the outlook for wage and price inflation in the years ahead.
De svake utsiktene ute og hjemme har i neste omgang påvirket det norske arbeidsmarkedet og utsiktene for lønns- og prisutviklingen i årene framover.
The interest rate reductions this summer were carried out in larger steps than what has been customary.
Rentesenkningene i sommer har blitt gjennomført i større trinn enn hva som har vært vanlig.
They were important in order to prevent inflation expectations from taking hold at too low a level.
Rentereduksjonene har vært viktig for å motvirke at inflasjonsforventningene fester seg på et for lavt nivå.
The interest rate cuts, which have also brought real interest rates down to a historically low level, will also contribute to a pick-up in growth in the economy.
Rentereduksjonene, som også har brakt realrentene ned på et historisk lavt nivå, vil samtidig bidra til at veksten i økonomien tar seg opp.
Changes in expectations concerning Norges Bank's future monetary policy may therefore influence interest rates with a maturity in excess of 1-2 months.
Endringer i forventninger til Norges Banks pengepolitikk noe fram i tid kan derfor påvirke renter med løpetid utover 1 - 2 måneder.
Norges Bank's mandate for monetary policy is well known in the market.
Norges Banks mandat for pengepolitikken er godt kjent i markedet.
When economic agents also understand Norges Bank's response pattern in connection with events in the economy, market expectations concerning the interest rate will change as a result of economic news and to a lesser extent as a result of Norges Bank's interest rate decisions in themselves.
Når aktørene i det økonomiske liv også forstår Norges Banks reaksjonsmønster på begivenheter i økonomien, vil markedets forventninger om renten endres som følge av nyheter om økonomien og i mindre grad som følge av Norges Banks rentebeslutninger i seg selv.
Norges Bank reduced the key rate at the monetary policy meeting on 17 September 2003.
Norges Bank reduserte foliorenten på rentemøtet 17. september i år.
Short-term interest rates showed little change since the interest rate decision was expected by market participants.
De korte rentene endret seg lite ettersom rentebeslutningen var ventet i markedet.
At the same time, the Bank changed its bias concerning future inflation.
Samtidig skiftet bankens risikovurdering for framtidig inflasjon.
At the monetary policy meeting in August, the Bank stated that, with an interest rate of 3 per cent, the probability that inflation two years ahead would be lower than 2½ per cent was greater than the probability that it would be higher.
På rentemøtet i august hadde banken uttrykt at det med en rente på 3 prosent var mer sannsynlig at inflasjonen på to års sikt ville bli lavere enn 2½ prosent enn at den ville bli høyere.
Following the meeting on 17 September, the Bank stated that, with an interest rate of 2.50 per cent, the probability that inflation two years ahead would be higher than 2½ per cent was the same as the probability that it would be lower.
Etter møtet 17. september uttalte banken at det med en rente på 2 ½ prosent anses som like sannsynlig at inflasjonen på to års sikt blir høyere enn 2½ prosent som at den blir lavere.
Expectations concerning future short-term interest rates rose slightly, probably as a result of the change in Norges Bank's bias concerning future inflation.
Forventningene til kortsiktige renter noe lenger fram i tid gikk litt opp, trolig som følge av Norges Banks endrede vurdering av risikoen for fremtidig inflasjon.
This was perceived as new information by market participants.
Dette framsto som ny informasjon for markedsdeltakerne.
The yield curve was therefore a little steeper following the monetary policy meeting.
Avkastningskurven ble dermed litt brattere etter rentemøtet.
The market's expectations concerning future short-term rates can be reflected in forward rates.
Markedets forventninger om kortsiktig rente i framtiden kan uttrykkes med terminrentene.
Interest rate expectations for the next few years largely depend on the economic outlook and market expectations concerning monetary policy.
Renteforventningene for de nærmeste årene avhenger i stor grad av konjunkturutsiktene og av markedets forventninger til pengepolitikken.
In the long term, up to ten years, market participants are unlikely to have any particular expectations concerning cyclical fluctuations.
På lang sikt, opp mot 10 år, har aktørene i markedet neppe spesielle forventninger om konjunkturbevegelsene.
The forward rate may then be interpreted as the sum of the expected real interest rate and expected inflation when the economy is in balance.
Da kan terminrenten tolkes som summen av forventet realrente og forventet inflasjon når økonomien er i likevekt.
Without limitations on capital movements, the real interest rate must be expected to develop approximately the same across countries over time.
Uten begrensninger på kapitalbevegelsene må vi vente at realrenten over tid utvikler seg omtrent likt mellom land.
If there are no systematic differences in the risk premium between countries, differences in forward rates may be interpreted as differences in inflation expectations between countries.
Hvis risikopremiene mellom land heller ikke er systematisk forskjellig, vil forskjeller i terminrenter kunne tolkes som forskjeller i inflasjonsforventninger mellom land.