natgillin/translations-raw huggingface dataset:
From this perspective, the tax reform was a natural consequence of the previous changes which had taken place in capital markets.
Slik sett var skattereformen en naturlig følge av de endringene som tidligere hadde funnet sted i kapitalmarkedene.
Since the deregulation of capital markets and the tax reform of 1992, the required rate of return in Norway has been more in line with the international one, and the credit market is functioning more efficiently in terms of channelling resources to investment projects which are more profitable for society as a whole.
Etter dereguleringen av kapitalmarkedene og skattereformen i 1992 er avkastningskravet i Norge mer i samsvar med avkastningskravet internasjonalt, og kredittmarkedet fordeler kreditt mer effektivt og til mer lønnsomme investeringsprosjekter for samfunnet.
I would say that it is now generally recognised that these are preconditions for channelling investments to competitive projects and maintaining a profitable business sector.
Jeg tror det nå er relativt bred enighet om at begge deler er nødvendige forutsetninger for å få investert i konkurransedyktige prosjekter og opprettholdt lønnsomheten i næringslivet.
Have reforms yielded productivity gains?
Har reformene gitt oss en produktivitetsgevinst?
Profitability gains in the business sector would be a meagre consolation if these changes did not also generate added growth.
Lønnsomhet i næringslivet ville være en mager trøst hvis ikke disse endringene også gav utslag i økt verdiskaping.
At first glance, it may seem that the most important consequence has been a sharp decline in investment.
Ved første øyekast kan det se ut til at den viktigste konsekvensen har vært at investeringene falt kraftig.
However, a comparison of investment and output trends shows that production growth is somewhat higher at this stage of the present cyclical upturn than during the expansion in the 1980s, although investment rates are now lower.
Hvis vi sammenlikner investeringer og produksjonsutvikling i den nåværende konjunkturoppgangen med oppgangen på 1980-tallet, viser det seg imidlertid at vi nå har noe høyere produksjonsvekst, til tross for lavere investeringsrater.
It would appear, therefore, that investments have become considerably more productive than in the 1980s.
Det kan altså se ut til at investeringene er blitt atskillig mer produktive enn i 1980-årene.
Some people would promptly object, arguing that the high GDP growth rates recorded so far during this cyclical upturn are primarily ascribable to the sharp growth in employment.
Nå vil noen straks innvende at den høye BNP-veksten hittil i høykonjunkturen først og fremst henger sammen med den sterke sysselsettingsveksten.
Adjusting for the effects of cyclical swings in the labour market, we should instead compare trends in capital formation and productivity over a longer period.
For å skille ut virkningene av konjunkturene i arbeidsmarkedet, kan vi i stedet sammenlikne utviklingen i kapitalinnsats og produktivitet gjennom en lengre periode.
Growth in capital stock is a common explanation for growth.
Økende kapitalinnsats er en vanlig forklaring på vekst.
Thus, we would expect the fall in the investment rate in the 1990s to lead to a decline in productivity growth.
Fallet i investeringsratene vi har sett i 1990-årene, skulle derfor etter tradisjonelle forklaringer lede til et fall også i produktivitetsveksten.
Productivity growth per man-hour over the last two business cycles, the eight-year period between 1978 and 1986 and the 11 years between 1986 and 1997, was nonetheless almost identical.
Veksten i produktiviteten pr. timeverk var nesten helt lik i åtteårs-perioden fra 1978 til 1986 og de elleve årene fra 1986 til 1997.
However, in the period from 1978 to 1986 productivity primarily rose as a result of a surge in investment and sharp growth in the amount of capital behind each man-hour.
Men i perioden fra 1978 til 1986 økte produktiviteten først og fremst som en følge av meget høye investeringer og en sterk vekst i mengden av kapital som stod bak hvert timeverk.
The increase in the capital-labour ratio was actually higher than the rise in labour productivity in this period.
Faktisk økte kapitalinnsatsen noe sterkere enn produktiviteten i denne perioden.
Over the last 11 years this trend has been reversed.
I de siste elleve årene har denne utviklingen snudd.
It may be said that we have experienced an "unexplained" productivity growth - a growth in productivity which cannot be explained by a higher level of capital formation.
Vi kan si at vi nå har hatt en "uforklart" produktivitetsvekst - en vekst i produktiviteten som ikke kan forklares med økt kapitalinnsats.
Furthermore, it should be noted that the capital-labour ratio is now rising at a much slower pace, down from 2 1/2 per cent in the beginning of the 1980s to 1 1/4 per cent over the last 10 years.
Dessuten skal vi merke oss at nedgangen i kapitaltilveksten er betydelig - fra 21/2 prosent pr. år i begynnelsen av 1980-årene til 11/4 prosent pr. år i det siste ti-året.
In spite of this, productivity growth has been maintained.
Likevel er altså veksten i produktivitet opprettholdt.
There may be several explanations for this development.
Det kan være mange årsaker til denne utviklingen.
It may in part be that we are still living off the overcapacity from the previous cyclical upturn.
Noe av forklaringen kan være at vi fortsatt lever på overkapasitet fra den forrige konjunkturoppgangen.
Furthermore, we have seen the introduction of new technology, and it is possible that this new technology has provided a substantial boost to productivity.
Vi har dessuten gått gjennom en periode med innføring av ny teknologi, og det er mulig at denne nye teknologien har økt produktiviteten betydelig.
It may also be that today's workforce is more productive, partly as a result of a more highly educated workforce.
Det kan også hende at dagens arbeidskraft i seg selv er mer produktiv, for eksempel gjennom et økt utdanningsnivå.
On the other hand, it is striking that such a large "unexplained" improvement in productivity has taken place during a period of extensive reforms as far as the Norwegian capital market is concerned, with both deregulation and the tax reform of 1992.
Det er imidlertid slående at en så stor "uforklart" bedring i produktiviteten har funnet sted i en periode der vi har vært gjennom betydelige reformer i kapitalmarkedene - både dereguleringen av kapitalmarkedene og skattereformen i 1992.
One of the stated objectives of the tax reform was precisely to enhance the functioning of capital markets and to promote investments which generate a higher rate of social return.
Ett av de uttalte målene med skattereformen var jo nettopp å bedre kapitalmarkedenes virkemåte og øke den samfunnsøkonomiske avkastningen av våre investeringer.
Although there may be many reasons behind the increase in the social return on capital - as measured on the chart - it is difficult to escape the conclusion that these reforms may have made a highly positive contribution.
Selv om det kan være mange grunner til bedringen i kapitalens samfunnsøkonomiske avkastning - målt på den måten vi ser i figur 4 - er det vanskelig å komme utenom at disse reformene kan ha hatt en betydelig positiv virkning.
In other words, it would seem reasonable to conclude that capital market reforms, in conjunction with the tax reform of 1992, have contributed to improving the return on the capital which we as a nation invest, which may also over time lead to higher growth than earlier.
Det er med andre ord nærliggende å tolke utviklingen dit hen at reformene i kapitalmarkedene - sammen med skattereformen i 1992 - alt i alt kan ha bidratt positivt til å øke avkastningen av den kapitalen vi som nasjon investerer, noe som over tid kanskje også kan lede til høyere vekst enn tidligere.
New environment places greater demands on stability and adaptability
Nye omgivelser øker kravene til stabilitet og omstillingsevne
However, there are also some negative aspects to participating in international capital markets.
Deltakelse i de internasjonale kapitalmarkedene medfører imidlertid også ulemper og ubehageligheter.
Some will regard it as a drawback that we, as a nation, are more exposed to international developments, and that the forces of the international economy prompt changes of which we may not immediately see the benefit.
Noen vil se det som en ulempe at vi som nasjon er blitt mer eksponert for internasjonale begivenheter, og at kreftene i den internasjonale økonomien tvinger oss gjennom omstillinger vi kanskje ikke umiddelbart ser nytten av.
Others may view this as an advantage, perhaps even a sort of "guarantee" against having the political authorities implement or maintain measures and regulations that are detrimental to the economy.
Andre vil kunne betrakte dette som en fordel, kanskje også som en slags "garanti" mot at politiske myndigheter iverksetter eller opprettholder økonomisk sett skadelige tiltak og reguleringer.
Yet others may feel that the increased return on capital has negative distributional effects which must be remedied.
Atter andre vil muligens mene at den økte avkastningen av kapitalen har uheldige fordelingsvirkninger det er nødvendig å korrigere.
Added to this is the fact that the market players do not always appear to act entirely rationally - at any rate, not in the way the authorities would like them to act.
Det hører også med i dette bildet at aktørene i markedene slett ikke alltid synes å opptre helt rasjonelt - i alle fall ikke slik myndighetene gjerne vil at de skal oppføre seg.
The essential point for me is that in the long run Norway neither can nor should opt out of the global process of integration and the international agreements that regulate the flow of goods and capital in the world economy, or shun the influence of the international capital markets.
For meg er det sentrale at Norge i det lange løp verken kan eller bør "melde seg ut" av den verdensomspennende integrasjonsprosess og de internasjonale avtaler som regulerer vare- og kapitalstrømmene i verdensøkonomien, eller unndra seg påvirkning fra de internasjonale kapitalmarkedene.
In our domestic debate there has been a tendency to focus on the disadvantages of these markets, and we have been inclined to forget the obvious advantages to Norway of participating in international markets and achieving an acceptable return on the nation's saving.
I vår hjemlige debatt er det ofte ulempene ved disse markedene som det er blitt fokusert på, og vi har hatt en tendens til å glemme de åpenbare fordeler Norge har av å kunne delta på internasjonale markeder og oppnå en akseptabel avkastning på nasjonens sparing.
This applies not least to the Government Petroleum Fund, which is all being invested abroad.
Ikke minst gjelder dette den delen av sparingen som kanaliseres gjennom Statens petroleumsfond, som i sin helhet investeres i utlandet.
We must thus take as given - and this is no revolutionary insight - the framework conditions for our economic policy that are determined by the way the world society has chosen, explicitly or implicitly, to organise economic activity.
Vi må altså ta som gitt - og det er ingen revolusjonerende innsikt - de rammebetingelser for vår økonomiske politikk som er gitt gjennom verdenssamfunnets måte å organisere seg på.
The fact that capital flows freely across national borders is one that we may or may not like - but it remains a fact, and there is little we can do about it.
Det at kapitalen flyter fritt over landegrensene er et faktum som vi kan like eller ikke like, men det er et faktum - og det er lite vi kan gjøre med det.
Norway is a small country.
Norge er et lite land.
The most fruitful and realistic strategy is therefore to focus on how best we can adapt to the prevailing framework conditions.
Det mest fruktbare og realistiske vi kan gjøre er å fokusere på hvordan vi best kan tilpasse oss de rammevilkår som gjelder.
We can also, of course, work in international fora and attempt to change those aspects of the system that we do not agree with.
Så kan vi selvsagt arbeide i internasjonale fora for å endre de sider ved systemet vi ikke synes godt om.
We cannot always expect to find acceptance for our views, but working outside the system is not a viable proposition either - at least not for small nations.
Vi kan neppe vente alltid å få gjennomslag for våre synspunkter, men det å arbeide utenfor systemet er heller ingen farbar vei, i hvert fall ikke for små nasjoner.
As I see it, the consequences of the new environment for Norway's economic policy, and for the formulation of framework conditions for the business sector, can be summed up in two key words: stability and adaptability.
Konsekvensene av de nye omgivelsene for den økonomiske politikken og for utformingen av næringslivets rammevilkår kan etter min mening oppsummeres i to stikkord: stabilitet og omstillingsevne.
The Norwegian authorities must provide the private sector with framework conditions that enable it to adjust to globalisation and join in the international competition for capital.
Norske myndigheter må gi næringslivet rammevilkår som gjør det mulig å tilpasse seg globaliseringen og møte den internasjonale konkurransen om kapitalen.
Through economic policy, the authorities can also contribute to a stable economic development, thereby avoiding severe macroeconomic imbalances and new crises in the financial sector.
Gjennom den økonomiske politikken kan myndighetene også bidra til en stabil økonomisk utvikling, slik at vi unngår store makroøkonomiske ubalanser og nye kriser i den finansielle sektoren.
The need for adaptability applies to many areas of economic policy.
Kravet til omstillingsevne gjør seg gjeldende på mange områder av den økonomiske politikken.
First, because of the volatility of the markets and the world economy, we must be prepared for sudden, unexpected changes in our environment - changes that may necessitate major or minor shifts in economic policy.
Omskifteligheten i markedene og i verdensøkonomien gjør for det første at vi må være forberedt på plutselige og uventede endringer i våre omgivelser - endringer som kan gjøre det nødvendig å forandre større eller mindre deler av den økonomiske politikken.
A policy that is highly effective in one period may not necessarily be an appropriate remedy for the next one.
En politikk som virker utmerket i en periode, behøver ikke være riktig medisin i neste omgang.
Second, the arm of economic policy with the greatest influence on the operating environment for the private sector - structural policy - must be geared so that also the private sector can rapidly adapt and address new challenges.
For det andre må den delen av den økonomiske politikken som særlig påvirker næringslivets rammevilkår - strukturpolitikken - rettes inn mot at også næringslivet raskt kan omstille seg og møte nye utfordringer.
Stabilisation policy under pressure
Stabiliseringspolitikken under press
Changes in the world economy have had a major impact on the conduct of monetary and exchange rate policy.
Endringene i verdensøkonomien har blant annet stor betydning for utøvelsen av penge- og valutapolitikken.
From a system with politically determined exchange rates, small capital movements and administered interest rates, we have witnessed a gradual transition to a situation with large movements of capital, more unstable foreign exchange markets and interest rates strongly influenced by international interest rates and market conditions.
Fra et system med politisk fastsatte valutakurser, små kapitalbevegelser og politisk styrte renter, har vi gradvis kommet over i en situasjon med store kapitalbevegelser, mer ustabile forhold i valutamarkedet og et rentenivå som i stor grad er påvirket av rentene og markedsforholdene internasjonalt.
In Norway we have a system whereby Norges Bank seeks to maintain a stable exchange rate, which implies that interest rates must be adjusted to ensure balance in the foreign exchange market.
I Norge har vi et system der Norges Bank søker å holde en stabil valutakurs, med den følge at rentenivået må tilpasses slik at valutamarkedet er i balanse.
This means - broadly speaking - that interest rates in Norway are largely determined in Frankfurt, according to the objectives set by the German monetary policy authorities.
For Norges del innebærer dette - i grove trekk - at rentenivået i Norge i det store og hele blir fastsatt i Frankfurt, ut fra de hensyn som tyske pengepolitiske myndigheter velger å legge vekt på.
This audience is probably aware that our political authorities and Norges Bank have somewhat different views on the question of how monetary policy should be oriented in the present situation.
Det tør være vel kjent i denne forsamlingen at våre politiske myndigheter og Norges Bank har et noe ulikt syn på spørsmålet om hvordan pengepolitikken bør innrettes i dagens situasjon.
Norges Bank has not changed its view since last autumn, when the Bank presented its assessment in a submission to the Ministry of Finance.
Norges Bank har ikke endret sin vurdering siden i fjor høst, da banken gav en utførlig begrunnelse for sitt syn til Regjeringen.
At the same time, I would like to underline that Norges Bank takes due note of the view of the authorities and loyally abides by the monetary policy guidelines laid down by the political authorities.
Jeg vil imidlertid understreke at Norges Bank tar myndighetenes syn til etterretning, og banken følger lojalt opp retningslinjene for pengepolitikken slik de er fastsatt av de politiske myndighetene.
Therefore I do not intend to make this a topic for discussion here this evening.
Jeg har derfor heller ikke tenkt å gjøre dette til noe tema her i kveld.
However, I do find it necessary to bring a brief reminder of the consequences of the monetary policy chosen.
Jeg finner det likevel nødvendig kort å minne om hvilke konsekvenser valget i pengepolitikken har.
When the authorities choose to use interest rates to stabilise the exchange rate, fiscal policy must bear the responsibility for stabilising the economy.
Når myndighetene velger å bruke renten til å stabilisere valutakursen, står finanspolitikken igjen som det eneste egentlige virkemiddelet i stabiliseringspolitikken.
With a system based on a stable exchange rate, it is therefore crucial that the authorities really do succeed in implementing their fiscal policy in such a way that large, undesired cyclical movements do not occur.
I et system med stabil valutakurs blir det derfor helt avgjørende at myndighetene faktisk makter å gjennomføre finanspolitikken på en slik måte at det ikke oppstår store og uønskede konjunkturbevegelser i økonomien.
At the same time, it may be a demanding task to reconcile the concerns of stabilisation policy with all the other objectives inherent in fiscal policy.
Samtidig kan det være krevende å forene stabiliseringspolitiske hensyn med alle de andre hensynene som må tas i finanspolitikken.
In my view, this problem has become more evident over the past year than earlier in this economic upswing.
Dette problemet har etter mitt syn kommet klarere til uttrykk det siste året enn tidligere i denne høykonjunkturen.
In the end, fiscal policy as defined in the budgets for 1997 and 1998 has been virtually neutral in spite of the fact that the current upswing is about to reach its peak.
I den konkrete utformingen av finanspolitikken har budsjettene for 1997 og 1998 gjennomgående medført en tilnærmet nøytral finanspolitikk, til tross for at høykonjunkturen er i ferd med å nå toppen.
Moreover, monetary policy is having an expansionary effect because of the need to keep interest rates in line with the low rates on the continent.
Samtidig virker altså pengepolitikken ekspansivt, på grunn av de rådende forholdene i penge- og valutamarkedet.
In other words, we cannot escape the conclusion that neither monetary policy nor fiscal policy currently seems to be contributing to stabilising the Norwegian economy.
Vi kommer med andre ord ikke utenom at verken pengepolitikken eller finanspolitikken for øyeblikket synes å bidra til å stabilisere den økonomiske utviklingen i Norge.
In this situation, the political authorities appear to be placing much of the responsibility for economic stability on the social partners and their willingness to show wage restraint in income settlements.
I denne situasjonen synes de politiske myndigheter å legge mye av ansvaret for stabiliteten i økonomien på partene i inntektsoppgjørene.
In my view - and with due respect for the partners involved - this is a responsibility beyond the powers and means actually available to the social partners.
Dette er etter mitt syn - og med all respekt for partene - et ansvar som går ut over de muligheter og virkemidler som partene faktisk rår over.
Consequently, there are definite limits to what we can reasonably expect to achieve through the use of incomes policy.
Det er derfor klare begrensninger for hva vi med rimelighet må kunne vente at inntektspolitikken kan håndtere.
All in all, the odds seem to be against our succeeding in influencing cyclical developments so as to avoid a turnaround in a few years' time.
Alt i alt synes det å ha formodningen mot seg at vi vil makte å styre konjunkturene slik at vi unngår et omslag om noen år.
We must at least be prepared for the economy to gather even greater momentum and then to slow down because of supply constraints - primarily in the labour market.
Vi må i hvert fall være forberedt på at høykonjunkturen først skyter ytterligere fart, for deretter å bremse opp på grunn av begrensninger på tilbudssiden i økonomien - først og fremst i arbeidsmarkedet.
The projections prepared by Norges Bank suggest that this downturn may be pronounced.
De anslag Norges Bank har utarbeidet, kan tyde på at dette konjunkturomslaget kan bli markert.
As I mentioned initially, we cannot exclude the possibility that capital markets will react to such a situation, thus amplifying the downturn - as we have seen these markets do in the past, to the situation both in Norway and in other European countries in the early 1990s, and most recently in Asia.
Som jeg var inne på innledningsvis, kan vi heller ikke utelukke at kapitalmarkedene vil reagere på en slik situasjon, og i så fall også forsterke omslaget - slik vi har sett disse markedene reagere tidligere, både på situasjonen i Norge og i andre europeiske land tidlig i 90-årene, og nå sist på utviklingen i de asiatiske økonomiene.
If economic policy cannot deliver the stability we all really want, the following critical question arises: Is the Norwegian economy - our businesses and households - better equipped to cope with such a cyclical downturn today than it was in the late 1980s?
Hvis den økonomiske politikken ikke kan levere den stabilitet vi egentlig alle ønsker, blir følgende spørsmål sentralt: Er norsk økonomi - vårt næringsliv og våre husholdninger - i dag bedre rustet til å tåle et konjunkturomslag enn i slutten av 1980-årene?
Once again, in my view this is a matter of stability and adaptability.
Igjen er dette etter mitt syn et spørsmål om stabilitet og omstillingsevne.
The basic premises for emerging unscathed from such a downturn will be that underlying structures are sufficiently stable.
De grunnleggende forutsetningene for at vi skal komme oss oppreist gjennom et slikt omslag vil være at underliggende strukturer er tilstrekkelig stabile.
The next requirement is that the economy does not falter under the weight of the downturn - and that the business sector is sufficiently flexible to be able to adapt rapidly to changes in framework conditions.
Det fordrer i neste omgang at økonomien ikke svikter under vekten av konjunkturomslaget - og at næringslivet er tilstrekkelig omstillingsdyktig til raskt å møte de endrede rammevilkårene.
These are complex issues, to put it mildly.
For å si det forsiktig, er jo dette temmelig omfattende temaer.
Nor is there any simple answer to the question of what is required to provide the economy with the desired features.
Det finnes neppe noe entydig svar på hva som skal til for at økonomien skal ha de ønskede egenskapene.