natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Disruptions in this segment of the payment system can lead to severe consequences, partly through the banks' exposure to each other and partly through the banks' processing of payments to and from their customers - ie retail payments.
Forstyrrelser i denne delen av betalingssystemet kan få svært alvorlige følger, dels via bankenes eksponeringer mot hverandre og dels via bankenes håndtering av betalinger til og fra sine kunder - dvs. massebetalingene.
At Norges Bank, we have come to focus more on risk in the retail payment system, not least because many small transactions can amount to a fairly large sum, but also because it typically takes some time before final settlement between banks occurs.
I Norges Bank har vi etter hvert også fokusert på risikoen i massebetalingsystemet, ikke minst fordi mange små transaksjoner summerer seg opp til ganske store beløp, og fordi det typisk tar noe tid før endelig oppgjør mellom bankene gjennomføres.
Internationally, more attention has been paid to risk in retail systems.
Internasjonalt er man også blitt mer opptatt av risikoen i slike systemer.
Moreover, if such systems combine pure retail payments and large payments - as is the case in Norway - it is recommended internationally that the risk-reduction measures be as strict for these systems as for systems for large-value transfers.
Hvis disse systemene dessuten blander sammen rene massebetalinger med store betalinger - slik som i Norge - blir det internasjonalt anbefalt at man stiller like strenge krav til slike systemer som man stiller til systemer for store betalinger.
We have also seen that part of the credit risk between banks arises in connection with (the legal basis related to) the various payment services.
Dessuten er vi blitt mer oppmerksom på at deler av kredittrisikoen bankene imellom oppstår i tilknytning til (det rettslige grunnlaget for) de enkelte betalingstjenester.
In some cases, the banks' legal obligations actually coincide with the time the customer pays, ie long before the actual interbank transaction.
I noen tilfeller oppstår faktisk bankenes forpliktelser allerede på det tidspunktet kunden betaler, dvs. lenge før selve interbanktransaksjonen.
For this reason, an assessment of the risk in interbank systems must be based on a thorough analysis of settlement times for the most important payment services.
En vurdering av risikoen i interbanksystemene må derfor bygge på en grundig analyse av skjæringstidspunkter for de viktigste betalingstjenestene.
As a central bank, we are naturally concerned that the entire payment system functions smoothly.
Som sentralbank er vi naturligvis opptatt av at hele betalingssystemet fungerer godt.
If important systems for payment services fail, robust interbank systems will obviously be of limited use.
Hvis viktige systemer for betalingstjenester bryter sammen, vil det åpenbart være begrenset nytte i robuste interbanksystemer.
At the very worst, extensive problems in systems for payment services might reduce the public's confidence in deposits, leading to a transition to cash payments.
Omfattende problemer i systemer for betalingstjenester vil i verste fall kunne svekke publikums tillit til kontopenger og føre til en overgang til kontantbetalinger.
Therefore, we need to be aware of the interplay between the interbank systems and the systems for payment services.
Også dette tilsier at vi er oppmerksom på samspillet mellom interbanksystemene og systemene for betalingstjenester.
Second, the risk in the payment system can be reduced by increased use of gross settlement in the central bank - but there are costs attached to such a conversion.
For det andre - risikoen i betalingssystemet kan reduseres ved omlegging til brutto oppgjør i sentralbanken - men det er kostnader knyttet til en slik omlegging
An increasing number of countries, including Norway, has introduced gross settlement systems - RTGS systems - for large-value transfers.
Stadig flere land, herunder Norge, har fått brutto oppgjørssystemer - såkalte RTGS systemer - for store betalinger.
The conversion from net- to gross-settlement for large payments can eliminate credit risk and, thus, a fundamental cause of systemic risk from an interbank settlement.
En omlegging fra netto- til bruttooppgjør for store betalinger vil kunne fjerne kredittrisikoen, og dermed en viktig årsak til systemrisiko, fra interbankoppgjøret.
However, such conversion is not cost-free.
En slik omlegging er imidlertid ikke uten kostnader.
Let me briefly mention two disadvantages of gross settlement:
La meg kort nevne to ulemper ved bruttooppgjør som ofte trekkes frem:
First, it is evident that gross settlement does not completely eliminate the danger of systemic risk.
For det første er det klart at bruttooppgjør ikke fjerner faren for systemrisiko helt.
Banks will continue to be linked through interbank loans, and problems in one institution may still lead to considerable spill-over effects even if the settlement risk of the net settlement has been eliminated.
Banker vil fremdeles være knyttet sammen ved interbanklån, og problemer i en institusjon vil fremdeles kunne få store ringvirkninger selv om oppgjørsrisikoen i nettooppgjøret er fjernet.
Moreover, the risk may increase for other institutions which must grant more credit (to those in need of liquidity for the gross settlement) or for institutions which do not receive settlement as quickly as before (due to queuing problems with the gross settlement).
Dessuten kan risikoen øke for andre institusjoner som må yte mer kreditt (til dem som trenger likviditet for bruttooppgjøret) eller for institusjoner som ikke mottar oppgjør så raskt som tidligere (pga. køproblemer i bruttooppgjøret).
Second, the transition to gross settlement may increase the liquidity costs for settlement participants.
For det andre kan overgang til bruttooppgjør gi økte likviditetskostnader for deltakerne i oppgjøret.
Whenever transactions are to be settled concurrently, there is always a risk of "gridlock", ie that settlement is halted because liquidity has been unevenly distributed.
Når mange transaksjoner skal gjøres opp samtidig, er det alltid en fare for "vranglås", dvs. at oppgjøret stopper opp fordi likviditeten er skjevt fordelt.
However, this is a well-known situation and is resolved in many countries by the central bank providing loans to system participants.
Dette forholdet er for øvrig vel kjent og løses i mange land ved at sentralbanken "smører" oppgjøret med lån til deltakerne.
Third, there is greater need to balance risk against efficiency
For det tredje - det er blitt større oppmerksomhet omkring behovet for å avveie risiko og effektivitet
In recent years, more attention has been drawn to weighing risk against efficiency.
I den senere tid er det blitt mer oppmerksomhet på avveiningen mellom risiko og effektivitet.
This is particularly the result of experiences we and other central banks have had with the new payment systems and the accompanying operating rules.
Dette skyldes ikke minst de erfaringer vi og andre sentralbanker har hatt med de nye oppgjørssystemene og tilhørende rammevilkår.
RTGS systems are relatively liquidity intensive, and the cost of collateral may be fairly high.
RTGS systemene setter relativt store krav til likviditetsstyring og kostnadene ved sikkerhetsstillelse kan blir ganske store.
Compared with the initial situation - "non-secure" net systems - this cost was widely considered as a reasonable price to pay.
Sammenlignet med utgangspunktet - de "usikre" nettosystemene - var dette en kostnad mange mente det var fornuftig å ta.
However, a number of "in-between solutions" - ie hybrids - have appeared over time, blurring the distinction between net and gross systems.
Etter hvert har det imidlertid utviklet seg en rekke "mellomløsninger" - såkalte hybrider - som gjør at skillet mellom netto og brutto systemer er blitt mindre klart.
For instance, in some net systems several settlements occur throughout the day, often in conjunction with various forms of exposure limits and collective guarantee arrangements.
For eksempel har man innført flere oppgjør gjennom dagen i enkelte netto systemer, ofte i kombinasjon med ulike former for eksponeringsgrenser og kollektive garantiordninger.
Certain gross systems have solved liquidity problems with new queuing solutions (algorithms), often in combination with new forms of central bank loans (primarily against security).
I enkelte bruttosystemer er likviditetsproblemene søkt løst ved nye køløsninger (algoritmer), ofte i kombinasjon med ulike typer sentralbanklån (i hovedsak mot sikkerhet).
We thus see some convergence towards a new type of clearing and settlement system: "Secure" net systems or "optimised" gross systems.
Vi ser således en viss konvergens mot en ny type avregnings- og oppgjørssystemer: "Sikre" nettosystemer eller "optimerte" bruttosystemer.
This does not mean a reduction in the risk-reduction measures placed on such systems; if anything, the minimum requirements have become stricter.
Dette betyr ikke at kravene til slike systemer er reduserte; om noe er listen lagt høyere for hva som er akseptable internasjonale standarder.
And, fourth, there is a greater consensus on the (international) standards that must be met by the payment systems.
Og for det fjerde - det er større enighet om de ( internasjonale) krav som må stilles til betalingssystemene
The Lamfalussy minimum standards are well known.
Lamfalussy-kravene er velkjente.
They were drafted by a G10 committee at the beginning of the 1990s, and are minimum requirements intended to reduce the risk in large, international clearing and settlement systems.
De ble utformet av en G10 komite på begynnelsen av 90-tallet som minimumskrav for å redusere risikoen i store, internasjonale avregnings- og oppgjørssystemer.
Gradually, they have also become standards for corresponding national systems.
De fikk imidlertid snart anvendelse også i tilsvarende nasjonale systemer.
According to the Lamfalussy standards, payment systems should have a well-founded legal foundation, the risk should be known and understood, the division of responsibility and risk limits should be clearly defined, settlement should be completed - even if the largest participant experiences payment problems, there should be publicly-disclosed admission criteria and satisfactory back-up routines.
Systemene skal ha et klart rettslig grunnlag, risikoen skal være kjent og forstått, det skal være klare ansvarsforhold og eksponeringsgrenser, oppgjør skal kunne gjennomføres - selv om den største deltaker får betalingsvansker, det skal være klare tilgangskriterier og tilfredsstillende back-up rutiner.
The Lamfalussy minimum standards are still viable but, as mentioned above, some adjustments have been necessary in the light of what has been experienced since they first appeared in 1990.
Lamfalussy-kravene er fremdeles aktuelle, men som jeg var inne på over, er det behov for noen justeringer i lys av erfaringene siden de først kom i 1990.
A proposal for revised standards is currently being evaluated in the BIS and a final version is expected to be available some time next year.
Et utkast til reviderte krav er til vurdering i BIS og vil ventelig foreligge en gang til neste år.
I have pointed out these requirements because they are also relevant for us in Norway.
Jeg har trukket frem disse kravene fordi de er aktuelle også for oss her hjemme.
If there should ever be any link to TARGET, our interbank systems would be expected to meet similar requirements.
Ved en eventuell fremtidig tilknytning til TARGET ville vi måtte forvente at slike krav vil bli stilt til våre interbanksystemer.
Moreover, we must assume that foreign bankers will demand that our systems satisfy international requirements.
Dessuten må vi regne med at utenlandske banker vil være opptatt av at våre systemer tilfredsstiller internasjonale krav.
We could probably discuss whether these requirements are equally relevant for all portions of the NICS-system, but I think that in a given situation involving a link-up with an international system, we will have only one choice - full implementation of the requirements!
Vi kan nok diskutere om kravene er like relevant for alle deler av NICS-systemet, men jeg tror at vi i en aktuell situasjon med mulig tilknytning til et internasjonalt system kun vil stå overfor ett valg - å gjennomføre kravene fullt ut!
In the proposed system for licensing interbank systems, emphasis will be placed on evaluating whether the systems fulfil such international requirements.
I det foreslåtte fremtidige system med konsesjonskrav for interbanksystemene vil det nok også bli lagt stor vekt på å vurdere om systemene oppfyller slike internasjonale krav.
Risk and efficiency in the Norwegian payment system
Risiko og effektivitet i det norske betalingssystemet
Retail payments
Massebetalinger
Allow me to turn to a closer examination of the state of the Norwegian payment system.
La meg nå gå over til å se nærmere på situasjonen i det norske betalingssystemet.
First looking at the retail side of the payment system - where so-called customer payments dominate - there are two factors I would like to bring to the fore: one is the (continuing) sharp increase in electronic services and the other is the stable use of cash.
Hvis vi først ser på kundesiden av betalingsformidlingen - hvor de såkalte massebetalinger er dominerende - er det to forhold jeg har lyst å trekke frem: Det ene er den (fortsatt) kraftige veksten i elektroniske tjenester og det andre er den stabile bruken av kontanter.
Transition to electronic payment instruments
Overgang til elektroniske betalingsinstrumenter
If we first look at electronic payment services, we see that the increase in the use of cards is what is most striking.
Ser vi først på de elektroniske betalingstjenestene, så er det veksten i bruk av kort som er mest slående.
The use of payment cards in Norway now exceeds use in most other OECD countries and the rate of increase is higher than in many other countries with advanced payment systems - such as Finland and Denmark.
Bruken av betalingskort er nå større i Norge enn i de fleste andre OECD land og veksten er sterkere hos oss enn i mange andre land med avanserte betalingssystemer - som for eksempel Finland og Danmark.
An increased use of electronic services is important for efficiency, including cost-effectiveness, in the payment system.
Økt bruk av elektroniske tjenester er viktig for effektiviteten, inklusive kostnadseffektiviteten, i betalingssystemet.
We know there are considerable cost differences between various payment services and that there is an equally large potential for savings.
Vi vet at det er store forskjeller i kostnader mellom ulike betalingstjenester og et tilsvarende stort potensiale for innsparing.
In terms of cost, the transition to more cost-efficient paper-based services - such as the mail giro - is important.
Kostnadsmessig er også overgangen til rimeligere papirbaserte tjenester - som brevgiro - viktig.
It is estimated that the total cost of the payment system in Western countries may approach 2-3 per cent of GDP.
Det er beregnet at de totale kostnader for hele betalingssystemet i de vestlige land kan komme opp i 2-3 prosent av BNP.
Therefore, a transition to electronic - or more cost-efficient paper-based services - will be essential to the establishment of an efficient payment system.
En overgang til elektroniske - eller rimelige papirbaserte tjenester - vil derfor i høyeste grad være et viktig bidrag til et effektivt betalingssystem.
If we look at the breakdown between the various payment services in terms of value, we get a different picture.
Ser vi på fordelingen mellom ulike betalingstjenester når det gjelder verdi, er bildet litt annerledes.
We see that the share in value of payments made with payment cards - in spite of a sharp increase in the number of transactions - has not advanced much (still accounting for a mere 3-5% of the total transaction amount in the payment system).
Vi ser her at verdiandelen av betalinger gjort med betalingskort - på tross av en sterk transaksjonsvekst - ikke har økt særlig mye (den utgjør fortsatt bare en 3-5 % av det samlede transaksjonsbeløp i betalingsformidlingen).
The average amount per transaction remains fairly low - ie approximately NOK 400.
Det gjennomsnittlige beløp per transaksjon er fortsatt ganske lavt - om lag fire hundre kroner.
In general, we can nevertheless say that with the exception of cash, payment cards have become Norway's most important payment instrument for small transactions.
Grovt sett kan vi allikevel si at betalingskortene nå er blitt det viktigste betalingsinstrument utenom kontanter i Norge for småtransaksjoner.
On the other hand, the electronic giro is the instrument which has increased the most in terms of value.
Det er derimot elektronisk girering som har hatt den kraftigste verdiveksten.
The increase in direct transfers by business terminals has been particularly sharp, while the growth rate has been highest for "new" services - such telebanking and home banking.
Overføringer via bedriftsterminaler har økt særlig sterkt, mens veksttakten har vært sterkest for de "nye" tjenestene - telegiro og overføringer via hjemmebanker.
These developments are important for the further improvement of payment system efficiency.
Denne utviklingen er viktig for den videre effektivisering av betalingssystemet.
The emergence of home banking is a natural progression from the telebanking, an area which is already highly developed in Norway.
Fremveksten av hjemmebanker er en naturlig fortsettelse av telegiro og her ligger vi allerede langt fremme i Norge.
At the beginning of 1999, the vast majority of banks in Norway were able to offer giro services over the Internet, and turnover in 1998 already amounted to a good NOK 7bn.
Ved inngangen til 1999 kunne de aller fleste banker i Norge tilby girering via Internett og allerede i 1998 var omsetningen på vel syv milliarder.
Considering that PC and Internet coverage in Norway is high, conditions should be favourable for developments in this area.
Når vi i tillegg vet at PC- og Internett-dekningen i Norge er høy, så burde forholdene ligge godt til rette for en interessant utvikling på dette området.
In this connection, it will also be exciting to see how banks meet new demands for payment services related to increased trading over the Internet.
Det vil i den sammenheng også være spennende å se hvordan bankene møter de nye behov for betalingstjenester som oppstår i forbindelse med økende handel via Internett.
Based on the above, I would conclude that efficiency in the Norwegian payment system has improved considerably in the 1990s.
Ut fra dette vil jeg slutte at det norske betalingssystemet definitivt er blitt mer effektivt på 90-tallet.
Factors behind these developments
Faktorer som forklarer utviklingen
The transition to electronic payment instruments is obviously closely connected with the spread of information technology in Norway in the 1990s.
Overgangen til elektroniske betalingsinstrumenter har selvsagt en nær sammenheng med spredningen av informasjonsteknologien i Norge på 1990-tallet.
Nevertheless, it is important to point out that the correlation between new technology and an increase in efficiency is not automatic.
Likevel er det viktig å understreke at det ikke er en automatisk kobling mellom ny teknologi og økt effektivitet.
Efficiency is the result of interaction between technology, institutions and users.
Effektivitet skapes i interaksjonen mellom teknologi, institusjoner og brukere.
The following three prerequisites must be in place for an efficient use of new technology:
Følgende tre forutsetninger må være på plass for at vi skal få en effektivt bruk av ny teknologi:
First, system participants must be able to make use of the new technology.
For det første må aktørene i systemet kunne benytte seg av ny teknologi.
Coordination of the Norwegian payment system has been an important factor behind the swift adoption of new electronic payment services by the industry.
Samordningen i det norske betalingssystemet har vært en viktig forutsetning for at næringen raskt har tatt i bruk nye elektroniske betalingstjenester.
Second, it is imperative that customers gain quick and moderately priced access to the new payment services, such as has been the case with the spread of EFTPOS terminals.
For det andre må kundene få enkel og billig tilgang til de nye betalingstjenestene, for eksempel via spredningen av EFTPOS-terminaler.
And third - and perhaps most importantly - the payment system must encourage the use of (cost-) effective payment instruments.
Og for det tredje - og kanskje viktigst - må betalingssystemet oppmuntre til bruk av (kostnads)effektive betalingsinstrumenter.
The public must face correct incentives if their payment habits are to be changed in the right direction.
Publikumet må stilles overfor riktige priser/insentiver slik at deres betalingsvaner endres i riktig retning.
Prices which reflect real cost are an important instrument in this connection.
Kostnadsriktige priser er i denne sammenheng et viktig virkemiddel.
Norway has a substantial head-start on most other countries in this field.
På dette området ligger vi langt fremme i forhold til de fleste land.
Current prices largely reflect the difference in costs between various payment services, showing that "correct" prices are a suitable instrument in changing behaviour in the payment system.
Dagens priser reflekterer i stor grad kostnadsforskjellene mellom ulike betalingstjenestene og viser at "riktige" priser er et egnet virkemiddel for å endre atferden i betalingsformidlingen.
The use of cash and the paradox of levelling off
Bruk av kontanter og utflatingsparadokset
Another characteristic of the Norwegian payment system in the 1990s has been the levelling off of the use of cash, when measured as the value of banknote and coin circulation as a share of GDP, following a considerable decrease throughout the 1980s.
Et annet trekk ved det norske betalingssystemet på 1990-tallet er utflatingen i bruk av kontanter, her målt ved verdien av seddel- og myntomløpet som andel av BNP, etter en kraftig reduksjon gjennom 1980-tallet.
From a level of about 7 per cent of GDP at the beginning of the 1980s, it appears that the use of cash may be in the process of levelling off at close to 4 per cent.
Fra et nivå på omkring syv prosent av BNP på begynnelsen av 80 tallet, kan det nå se ut som om vi er i ferd med å flate ut på et nivå rundt fire prosent.
A similar levelling off has also been observed in other countries, even though the level varies.
En tilsvarende utflating har også vært observert i andre land, selv om nivået varierer.
The question we ask is whether this levelling off is permanent or whether we may expect a further reduction in the use of cash?
Spørsmålet vi stiller oss er om denne utflatingen er permanent eller om vi kan vente en ytterligere nedgang i kontantbruken?
Let me briefly outline three factors I believe may be of some significance:
La meg kort nevne tre forhold som jeg tror kan ha betydning:
First, it has become less expensive to use cash in the 1990s.
For det første er det blitt billigere å bruke kontanter på 90-tallet.
A declining interest rate in the 1990s has substantially reduced this cost, both for the public and banks.
Et fallende rentenivå på 90-tallet har redusert denne kostnaden betydelig for både publikum og banker.
Second, the public has been spared the real costs of cash use, while other payment instruments have increasingly been assigned full-cost prices.
For det andre har publikum så langt vært skjermet for de reelle kostnadene ved kontantbruken, mens andre betalingsinstrumenter i økende grad har fått "kostnadsriktige" priser.
And third, developments in new payment instruments for small payments - cash cards - have progressed slowly.
Og for det tredje har utviklingen av nye betalingsinstrumenter for småbetalinger - såkalte småpengekort - gått tregt.
This is probably in part because we already have a well-developed EFTPOS infrastructure in Norway, and perhaps in part related to what I mentioned above - that cash continues to be an efficient and inexpensive alternative.
Dette skyldes nok delvis at vi allerede har en godt utbygget EFTPOS-infrastruktur i Norge, og delvis kan det henge sammen med det forhold jeg nevnte over - at kontanter fremdeles er et effektivt og rimelig alternativ.