natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Norges Bank’s obligation to convert banknotes into gold was suspended, and the central bank provided funding for increased government activities and other purposes. [11]
Norges Bank sin plikt til å innløse gull ble suspendert, og sentralbanken finansierte både økte aktiviteter for staten og andre formål. [11]
The gold standard ideal of an independent central bank was abandoned during the war.
Gullstandardens ideal om en uavhengig sentralbank ble forlatt under denne krigen.
There was strong credit growth.
Kredittveksten ble sterk.
The combination resulted in a boom period followed by a stock market crash, a banking crisis and a fall in monetary value.
Sammen førte dette til jobbetid og dyrtid etterfulgt av børskrakk, bankkrise og fall i pengeverdien.
Francis Sejersted wrote the following about the appointment of Nicolai Rygg as governor of Norges Bank in 1920: “When [Prime Minister] Gunnar Knudsen [in 1920] called Rygg to the position of chairman of Norges Bank’s board, his aim was to secure the services of a strong and knowledgeable man.
Francis Sejersted omtaler utnevnelsen av rogalendingen Nicolai Rygg til sentralbanksjef i 1920:”Da Gunnar Knudsen [i 1920] kalte Rygg til sjefdirektørstillingen i Norges Bank, var hensikten nettopp å få en sterk og kyndig mann i stillingen.
Gunnar Knudsen suspected an economic storm was brewing, and he suspected something that to a great extent was his own responsibility, namely that monetary policy had been neglected during the war.
Gunnar Knudsen ante økonomisk uvær, og han ante noe som i stor grad var hans eget ansvar, at pengepolitikken hadde vært vanskjøttet under krigen.
It is important to keep this in mind in any judgement of Rygg – that he took over an estate that had fallen into grave disrepair.
Det er viktig for bedømmelsen av Rygg at man hele tiden har dette in mente, han overtok et bo i den elendigste forfatning.
The monetary and fiscal policy pursued during World War I had been lax to a degree that was completely unnecessary”. [12]
Det ble under første verdenskrig ført en helt unødvendig slepphendt penge- og finanspolitikk.” [12]
Norges Bank now aimed to raise the value of the Norwegian krone and lower the price of gold by means of so-called “parity policy”.
Norges Bank tok nå sikte på å bringe pengeverdien opp og dermed gullprisen i norske kroner ned gjennom den såkalte ”paripolitikken”.
This line of approach was followed by most advanced economies to restore pre-war exchange rates.
Det var en linje som ble fulgt i de fleste industrilandene, og det ville gjenopprette valutakursene fra før krigen.
A system of stable and convertible currencies was regarded as essential to growth in global trade.
Et stabilt og konvertibelt valutasystem ble sett på som en forutsetning for vekst i verdenshandelen.
Rygg moreover regarded restoring the value of the krone to its former gold parity as a moral obligation. [13]
Rygg så det dessuten som en moralsk forpliktelse å føre kronen tilbake til pari. [13]
The Norwegian government held substantial debt in sterling and US dollars and he felt it was important to settle Norway’s debts in money of the same value as previously.
Den norske staten hadde betydelig gjeld i pund og dollar, og han mente det var viktig at vi gjorde opp for oss i penger med like høy verdi som før.
The same applied to small depositors – they were to feel secure that their money would keep its value over time. [14]
Det samme gjaldt småsparerne – de skulle kunne føle seg sikre på at pengene bevarte sin verdi over tid. [14]
But the central bank also had a banking crisis to deal with.
Men sentralbanken hadde samtidig en bankkrise å hanskes med.
Funding was supplied, partly by Norges Bank and partly by the Treasury, to keep the banks afloat.
For å holde bankene i gang ble det tilført penger, dels fra Norges Bank og dels fra statskassen.
It took time to restore confidence in the krone and for parity policy to be effective.
Det tok tid før kronen fikk tillit og paripolitikken virket.
It was not until May 1928 that the krone was pegged to gold at par.
Først fra mai 1928 ble kronen festet til gull til pari kurs.
The government and the Storting left much of the responsibility for economic policy to Norges Bank. [15]
Regjeringen og Stortinget overlot mye av ansvaret for den økonomiske politikken til Norges Bank. [15]
The recommendation by the Standing Committee on Finance and Economic Affairs in the central bank’s annual report for 1924 reads as follows: “The majority finds that it does not possess the necessary knowledge of all the interacting factors which under these difficult circumstances must affect Norges Bank’s decisions to be able to perform a critical review of these decisions.” [16]
I finanskomitéens innstilling til sentralbankens beretning for 1924 kan vi lese:”Flertallet finner, at dette ikke har det nødvendige kjennskap til alle de samspillende faktorer, som under disse vanskelige forhold må øve sin innflydelse på Norges Banks disposisjoner til å kunne foreta noen kritisk bedømmelse av disse.” [16]
In Berge Furre’s words, there was: “... general agreement on the goal – the gold krone – from the political right to the political left.” [17]
Med Berge Furre sine ord var det: ”allmenn semje om målet – gullkrona – frå høgrekant til venstrekant.” [17]
After the value of the krone had been brought back to gold parity, the international crisis reached Norway.
Etter at kronens verdi var ført tilbake til pari, ble Norge rammet av den internasjonale krisen.
Starting in the US in 1929, it led to falling prices and wealth losses in all the western economies.
Den startet i USA i 1929 og ledet til prisfall og formuestap i alle vestlige land.
The gold standard was an important channel of contagion.
Gullstandarden var en viktig smittekanal.
Uncertainty led to capital flight to countries with substantial gold reserves, such as the US.
Usikkerhet førte til at kapitalen søkte til land med solide gullreserver, slike som USA.
Countries with small reserves had to maintain a high interest rate to prevent substantial gold outflows.
Land med små reserver måtte holde renten høy for å hindre at gull strømmet ut.
In September 1931, the UK decided to abandon the gold standard.
I september 1931 bestemte Storbritannia seg for å gi slipp på gullstandarden.
Denmark, Sweden and Norway brought gold redemption to a halt in the same month.
Samme måned stanset også Danmark, Sverige og Norge gullinnløsningen.
Norges Bank was put to a severe test in the interwar period.
Norges Bank ble satt kraftig på prøve i mellomkrigstiden.
Nicolai Rygg’s lot was to resolve the problems left by the policy conducted during and just after the war.
Nicolai Ryggs lodd ble å rydde opp etter politikken under og rett etter krigen.
His approach was on a par with international practice at the time. [18]
Hans linje var internasjonal standard. [18]
Although he had his critics, not all the criticism levelled against him would necessarily be regarded as equally well founded today.
Han hadde sine kritikere, men det var ikke nødvendigvis en kritikk som vi i dag i ett og alt vil oppfatte som vel gjennomtenkt.
The general view of Rygg has become more balanced. [19]
Synet på Rygg er blitt mer nyansert.[19]
But the perception of Rygg and Norges Bank in the interwar years, that subsequently became ingrained, had an impact on the tasks that were later assigned to the central bank.
Men oppfatningen av Rygg og Norges Bank i mellomkrigstiden, som i ettertid festnet seg, fikk betydning for oppgavene sentralbanken ble tildelt senere.
The pendulum swung towards less independence for Norges Bank, since the Bank was held responsible for the recession.
Pendelen svingte i retning av mindre selvstendighet for Norges Bank, siden banken ble tillagt ansvaret for nedgangstidene.
This impression prevailed for such a long time that it also came to influence the current Norges Bank Act.
Dette inntrykket satt så sterkt og lenge i at det også fikk betydning for dagens sentralbanklov.
The scepticism was clearly expressed by Kåre Willoch, who was prime minister when the new Act came into effect in 1985: “[Nicolai Rygg] was held primarily responsible – and virtually solely responsible – for a policy that became a crucial deterrent to central bank independence for generations of economists and politicians – myself included.” [20]
Skepsisen kommer tydelig til uttrykk hos Kåre Willoch som var statsminister da ny lov kom i 1985:”[Nicolai Rygg] fikk hovedansvaret – og ble tillagt noe nær eneansvar – for en politikk som ble et avgjørende skremsel mot en uavhengig sentralbank for generasjoner av økonomer og politikere – blant dem undertegnede.” [20]
The post-war period of coordination and regulatory optimism
Etterkrigstid med samhandling og styringsoptimisme
Views on economic policy changed considerably from the end of the 1930s.
Synet på økonomisk politikk endret seg vesentlig fra slutten av 1930-tallet og fremover.
The Bretton Woods system of fixed exchange rates against the US dollar was established, with the US dollar pegged to gold.
Bretton Woods-systemet med faste valutakurser mot amerikanske dollar ble etablert, der dollaren var festet til gull.
Fiscal policy – changes in public spending and taxes – was now regarded as the most important instrument for smoothing economic fluctuations.
Finanspolitikken – endringer i offentlige utgifter og skatter og avgifter – ble nå ansett som de viktigste virkemidlene for å utjevne konjunkturene.
The use of direct regulation of the economy increased.
Bruken av direkte reguleringer i det økonomiske livet økte.
The role of interest rate policy was toned down considerably. [21]
Betydningen av renten ble tonet kraftig ned. [21]
Centralised planning gained ground, with the Ministry of Finance playing a prominent role.
Vi fikk en sterkere sentralplanlegging med Finansdepartementet i en nøkkelrolle.
As a result, there was also a shift in Norges Bank’s responsibilities, with the full agreement of the Bank.
Av den grunn ble også Norges Bank sine oppgaver endret.
In his first annual address in 1946, Governor of Norges Bank Gunnar Jahn said: “It goes without saying that a bank of issue cannot and should not conduct a policy that is inconsistent with that determined by the Storting and the government.”
Sentralbanksjef Gunnar Jahn uttalte i sin første årstale i 1946 at:” Det er en selvfølge at en seddelbank ikke kan og ikke bør føre en politikk som er i uoverensstemmelse med den som er besluttet av Storting og Regjering.”
Coordination with government policy was formally strengthened in 1949 when the government acquired all the shares in Norges Bank.
Samordningen med regjeringens politikk ble formelt styrket i 1949, ved at staten overtok alle aksjene i Norges Bank.
In addition, the Bank’s annual report was to be sent to the Ministry of Finance and no longer directly to the Storting.
Samtidig skulle bankens årsberetning sendes Finansdepartementet og ikke lenger direkte til Stortinget.
Samarbeidsnemnda (the Cooperation Committee), a body established in 1951, comprised commercial and savings banks, insurance companies, the Ministry of Finance, the Banking Inspectorate and Norges Bank, with the central bank governor as chair.
I Samarbeidsnemnda som ble opprettet i 1951, satt forretnings- og sparebankene, forsikringsselskaper, Finansdepartementet, Bankinspeksjonen og Norges Bank med sentralbanksjefen som formann.
Erik Brofoss, the head of Norges Bank from 1954, was enthusiastic:
Erik Brofoss, bankens leder fra 1954, var entusiastisk: [22]
“During discussions about monetary policy and other economic issues, Norges Bank has often found itself in the position of having to find intermediate solutions that could convey the positions adopted by the Ministry of Finance and by private financial institutions.
”Under drøftelsen i nemnda av pengepolitiske og andre økonomiske spørsmål har Norges Bank ofte vært i den stilling at den har måttet prøve å finne mellomløsninger som har kunnet formidle de standpunkter som har vært inntatt fra Finansdepartementet og fra private finansinstitutter.
The actual influence Norges Bank has had in this respect both vis-à-vis the Ministry and the private financial institutions extends far beyond its formal statutory authority.” [22]
Den faktiske innflytelse som Norges Bank på denne måten har fått både vis-à-vis Finansdepartementet og de private finansinstitusjoner, går langt ut over den myndighet som følger av formell lov.”
This line of thinking seems very remote to us today.
I dag står dette oss svært fjernt.
Regulatory optimism was the hallmark of the 1960s [23], and with the Act authorising the regulation of monetary and credit conditions of 1965 [24] , which was an enabling Act conferring authority on the government, Norges Bank gradually drifted into an advisory role.
Sekstitallet stod fortsatt i styringsoptimismens tegn, [23] og med penge- og kredittloven av 1965 [24], som var en fullmaktslov med virkemidler lagt til Kongen, gled Norges Bank over i en rolle som rådgiver.
Corporatist collaboration receded somewhat into the background and credit policy was integrated into the national budget. [25]
Det korporative kom noe i bakgrunnen, og kredittpolitikken ble integrert i nasjonalbudsjettet. [25]
When Hermod Skånland began working in Norges Bank as deputy governor in 1971, he was warned by his colleagues at the Ministry of Finance.
Da Hermod Skånland begynte i Norges Bank som nestleder i 1971, ble han advart av kolleger i Finansdepartementet.
Later, he said: “... they did not know how right they were to ask their questions.
Og i ettertid sa han at:” … de visste ikke hvor rett de hadde i sine spørsmål.
They [had no idea] how little there was to do of any interest in Norges Bank at that time.
De ante ikke hvor lite det var å gjøre i Norges Bank av interesse den gangen.
It had no instruments, no policy tasks and was wholly and exclusively a supervisory body – apart from the few occasions when it served as a consultative body.
Den hadde ingen virkemidler, hadde ingen politiske oppgaver og var helt og fullt et kontrollorgan – foruten i noen tilfeller høringsinstans.
So I had placed myself on the sideline, but I compensated by offering to chair a number of public commissions.” [26]
Så jeg hadde plassert meg på sidelinjen, men jeg kompenserte dette ved å påta meg å være leder for flere offentlige utvalg.” [26]
Governor Knut Getz Wold wrote in 1972 that: “Norges Bank’s position today in relation to the government authorities is not, however, defined by a formal right to make decisions on specific issues, but by its role as advisor …”.
Sentralbanksjef Knut Getz Wold uttalte i 1972 at: [27] ”Det karakteristiske for Norges Banks stilling i dag overfor statsmaktene ligger [imidlertid] ikke i den formelle avgjørelsesretten på bestemte områder, men i en rådgivervirksomhet…”.
He went on to say: “Norges Bank has limited direct power.
Videre sa han at ”Norges Bank har liten direkte makt.
This is as it should be.
Slik bør det være.
But it has, and should have, influence.
Men den har og bør ha innflytelse.
If store is to be set by its word, it must keep abreast of developments at home and abroad.
Skal dens ord tillegges vekt, må den vite hva som hender ute og hjemme.
The Storting and the government have the final word.
Storting og regjering har det siste ordet.
Having said that, Norges Bank will loyally and actively follow up their decisions.” [27]
Når det er sagt, vil Norges Bank følge lojalt og energisk opp.”
In 1973, the efforts to develop an economy under strong centralised coordination and control culminated in a proposal to establish an incomes policy council with regulation of wages [28].
Arbeidet med å utvikle en økonomi med sterk sentral koordinering og styring kulminerte i 1973 med forslaget om å opprette et inntektspolitisk råd med styring av lønnsutviklingen. [28]
The proposal was logical.
Forslaget var logisk.
Coordination and regulation were important key words.
Koordinering og styring var viktige stikkord.
Credit regulation within limits specified in a separate credit budget
Regulering av kreditt innenfor rammer som ble fastlagt i et eget kredittbudsjett
Channelling of loans through state banks
Kanalisering av lån via statsbankene
Regulation of capital movements
Regulering av kapitalbevegelser
Low nominal interest rates stipulated by the government authorities
Lavt nominelt rentenivå fastsatt av statsmyndighetene
A fixed, though adjustable, krone exchange rate
Fast, men justerbar krone
Use of price regulation
Bruk av prisregulering
An active business policy through state ownership and state grants and subsidies
Aktiv næringspolitikk gjennom statlig eie og statlige støtte- og subsidieordninger
Government regulation and coordinated wage regulation became excessive. [29]
Det ble tross alt for mye styring, samordning og koordinering. [29]
Today’s economic policy frameworks are partly a reflection of the experiences of the 1970s and 1980s, both in other countries and in Norway.
Erfaringene fra 1970- og 80-tallet setter sitt preg på hvordan den økonomiske politikken er innrettet i dag i andre land og her hjemme.
The Bretton Woods system collapsed when the US deficit- financed the Vietnam War and extensive welfare reforms, while interest rates were kept low.
Bretton Woods-systemet brøt sammen da USA finansierte Vietnamkrigen og store velferdsreformer med underskudd på sitt statsbudsjett, mens renten ble holdt lav.
The gold standard had to be abandoned, inflation rose and an oil price shock was triggered.
Dollarens verdi målt i gull måtte slippes løs, inflasjonen økte og det ble utløst et oljeprissjokk.
A shortfall in production and unemployment followed in its wake.
Svikt i produksjon og sysselsetting fulgte.
Norway imported high inflation, and domestic inflation was also amplified by galloping wages and a series of krone devaluations.
I Norge importerte vi den høye inflasjonen, og den ble her også forsterket av galopp i lønningene og en rekke nedskrivninger av den norske kronen.
High inflation undermined the regulation of the credit market.
Høy inflasjon undergravde reguleringen av kredittmarkedet.
We had had a low nominal interest rate for a long period – several decades – but inflation had also been moderate.
Vi hadde hatt lav nominell rente lenge – i flere tiår – men prisstigningen hadde også vært beskjeden.
From the end of the 1960s, this changed.
Fra slutten av 1960-tallet endret dette seg.
The real interest rate became highly negative.
Realrenten ble sterkt negativ.
The regulation of credit was not able to stem the tide of credit demand that ensued.
Reguleringen av kreditt kunne ikke stå i mot den låneetterspørselen som fulgte.
The Norwegian money market became more closely integrated with a growing Eurodollar market at that time.
Det norske pengemarkedet ble også tettere integrert med det voksende dollarmarkedet i Europa på denne tiden.
This was partly because oil companies had to exchange their US dollar revenues into NOK for tax payment purposes.
Det skyldtes blant annet at oljeselskapene måtte veksle dollarinntekter til norsk kroner for å betale skatten sin.
The regulatory regime was imploding.
Reguleringsregimet råtnet på rot.
The interest rate regains its role as a policy instrument
Renten blir igjen et virkemiddel
After the drop in oil prices and the last devaluation of the krone in 1986, the interest rate had to be set to support our currency.
Etter oljeprisfallet og den siste nedskrivningen av kronen i 1986 måtte renten settes slik at den understøttet vår valuta.
The alternative was further devaluations, high inflation and economic instability.
Alternativet var fortsatte devalueringer, høy inflasjon og ustabil økonomi.
With a binding commitment to a fixed exchange rate policy from early summer 1986, interest rate setting was largely shifted to Norges Bank. [30]
Den forpliktende binding til en fastkurspolitikk fra forsommeren 1986 førte til at initiativet til renteendringer i hovedsak kom til å ligge i Norges Bank. [30]
High inflation is associated with substantial real economic costs.
Høy inflasjon har store realøkonomiske kostnader.
Perhaps we can say that the pendulum had swung back from the view that prevailed in the early years after the war.
Vi kan kanskje si at pendelen hadde svingt tilbake fra det synet som gjaldt i den tidlige etterkrigstiden.
At that time, it was not Norges Bank, but on the contrary fiscal policy and the detailed regulatory system that had failed.
Denne gangen var det ikke Norges Bank, men tvert i mot finanspolitikken og det detaljerte styringssystemet som hadde sviktet.
Norges Bank had to be given a greater role again in promoting a well functioning economy.
Norges Bank måtte få spille en større rolle igjen for at økonomien skulle fungere godt.
Later, it would transpire that having brought inflation under control and a series of far-reaching structural reforms in the 1980s and early 1990s, would pave the way for two golden decades in the Norwegian economy.
Det skulle senere vise seg at kontroll over inflasjonen og en serie strukturreformer fra 1980- og det tidlige 1990-tallet la et grunnlag for to gylne tiår i norsk økonomi.
Throughout the 1990s, the objective of monetary policy was to stabilise the krone and thereby make a contribution to low inflation.
Utover på 1990-tallet skulle pengepolitikken brukes til å stabilisere kronen og dermed gi et bidrag til lav inflasjon.
The central government budget was to smooth fluctuations in output and employment.
Statsbudsjettet skulle brukes til å jevne ut svingninger i produksjon og sysselsetting.
This became increasingly demanding as favourable economic developments and oil revenues generated government surpluses.
Det ble krevende etter hvert som den gode økonomiske utviklingen og oljeinntektene skapte overskudd i statens finanser.
Both the interest rate and the government budget had then, in periods, the effect of amplifying, not dampening, cyclical developments.
Både renten og statsbudsjettet virket da tidvis til å forsterke, ikke dempe, konjunkturene.
This resulted in fluctuations in the krone exchange rate. [31]
Det førte i sin tur til bevegelser i kronekursen. [31]
Norges Bank was forced to recognise that it could not fine tune the exchange rate from day to day or month to month.
Norges Bank måtte erkjenne at vi ikke kunne finstyre valutakursen fra dag til dag og fra måned til måned.
Nor would the Bank knowingly contribute to fuelling inflation or deflationary downturns.
Banken kunne heller ikke med åpne øyne bidra til å skape inflasjon eller nedgangstid med deflasjon.
Interest rate policy was then instead geared to keeping inflation in line with euro area countries.
Renten ble derfor i stedet rettet inn mot å holde inflasjonen på linje med eurolandene.
As from 1999, the Bank’s policy was in practice oriented towards an inflation rate of around 2 per cent. [32]
I praksis styrte vi da fra 1999 mot en prisstigning på om lag 2 prosent. [32]
Keeping inflation low and stable is the best contribution monetary policy can make to economic stability and a stable krone exchange rate.
Å sikte mot lav og stabil inflasjon er det beste bidraget pengepolitikken kan gi til å jevne ut den økonomiske utviklingen og til stabil kronekurs.
A formal inflation target – with a target of 2.5 per cent – was introduced in Norway in March 2001.
Et formelt inflasjonsmål – med et mål på 2,5 prosent – ble innført i Norge i mars 2001.
The new monetary policy framework was introduced at the same time as the government drew up new fiscal policy guidelines that provided for a gradual, and sustainable, phasing in of oil revenues into the Norwegian economy.
Det skjedde samtidig med at regjeringen trakk opp nye retningslinjer for finanspolitikken som åpnet for en gradvis, og opprettholdbar, innfasing av oljeinntekter i norsk økonomi.
Independence in the use of instruments – a premise for stability of the value of money
Uavhengighet i virkemiddelbruken – en premiss for stabil pengeverdi
A number of considerations weigh in favour of setting objectives and delegating tasks to government institutions.
Flere hensyn taler for å sette mål og delegere oppgaver til statlige institusjoner.
This can ease the central authorities’ workload.
Det kan lette sentrale myndigheters arbeidsbyrde.