natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Membership of the guarantee fund is mandatory for Norwegian banks, while branches of banks from other EEA member states may join if they so choose.
Norske banker må være medlemmer av sikringsfondet, mens filialer av banker fra andre EØS-land har rett til medlemskap.
Branches are a peculiar type of member, because they do not have a separate balance sheet.
Filialene er spesielle som medlemmer fordi de ikke har en selvstendig balanse.
Branches may also withdraw from the guarantee fund if it appears likely that extraordinary pay-ins may be imposed on member banks.
Filialer kan også trekke seg ut av sikringsfondet dersom de ser at det kan bli aktuelt å pålegge medlemsbankene ekstraordinære innbetalinger.
Unless the Norwegian guarantee scheme is harmonised to a greater extent with comparable arrangements in other European countries, Norges Bank believes that the waiting period from the time the Banks' Guarantee Fund receives a membership termination notice from a branch member until membership is actually terminated should be increased from one to two years.
Med mindre den norske sikringsordningen i større grad harmoniseres med tilsvarende ordninger i andre europeiske land mener Norges Bank at ventetiden fra Bankenes sikringsfond har mottatt oppsigelse fra filialmedlemmet til filialmedlemskapet opphører bør økes fra ett til to år.
Branches of foreign banks pay only the component of the contribution that is based on guaranteed deposits and calculated only on the portion of deposits not covered by the home state deposit guarantee scheme.
Filialer av utenlandske banker betaler bare den komponenten av avgiften som er basert på garanterte innskudd, og bare regnet av den del av innskuddene som ikke er dekket av hjemlandets sikringsordning.
The parent bank's Tier 1 capital ratio is used to calculate a discount or surcharge on the ordinary contribution rate.
Morbankens kjernekapitaldekning brukes til å beregne rabatt eller påslag på den ordinære avgiftssatsen.
Since branches of foreign banks pay reduced contributions, risk differentiation is even less for them than for Norwegian banks.
Siden filialer av utenlandske banker betaler redusert avgift, er risikodifferensieringen enda mindre for dem enn for norske banker.
Norges Bank believes that in an insurance-based contribution structure as proposed above, branches must be treated in as identical a manner as possible with other banks.
Norges Bank mener at i et forsikringsbasert avgiftssystem som foreslått over, må filialer behandles mest mulig likt øvrige banker.
Deposits covered by the Norwegian guarantee must be the basis for calculating contributions.
Innskudd dekket av den norske garantien må være utgangspunktet for avgiftsberegningen.
As risk measures, the Tier 1 capital ratio and lending growth at the entire bank must be used.
Som risikomål må kjernekapitaldekningen og utlånsveksten i hele banken brukes.
These are variables that affect the probability of pay-outs by the guarantee fund.
Det er disse størrelsene som påvirker sannsynligheten for at sikringsfondet må foreta utbetalinger.
The fact that branches of foreign banks are ineligible for support measures under Section 2-12 of the Act, cannot be invoked to justify a lower fee for such banks.
Det forhold at sikringsfondet ikke kan bruke støttetiltak etter lovens § 2-12 overfor utenlandske filialer kan ikke begrunne lavere avgift for disse.
These support measures will primarily be used if the costs to the guarantee fund connected with such measures are less than the costs connected with receivership and paying out deposit guarantees.
Støttetiltakene vil i hovedsak bli benyttet dersom kostnadene for sikringsfondet blir mindre ved en slik løsning enn ved offentlig administrasjon og utbetaling av garanterte innskudd.
Membership of the Banks' Guarantee Fund is particularly attractive to banks that are experiencing deterioration in their financial situation, as many banks are doing now.
Medlemskap i Bankenes sikringsfond er særlig attraktivt for banker som opplever en svekkelse i sin økonomiske situasjon slik mange banker gjør nå.
It is important to counteract this.
Det er viktig å motvirke dette.
A cut in the guarantee amount, that is higher in Norway that elsewhere, will reduce the problem.
En reduksjon i det særnorske garantibeløpet vil redusere problemet.
In any case, the fund should be allowed to become larger than current minimum requirements.
Uansett bør fondet kunne bli større enn dagens minstekrav.
It is especially important to abolish the right to declare a contribution holiday when the fund exceeds the statutory minimum.
Det er spesielt viktig å fjerne adgangen til avgiftsfritak når fondet er større enn minstekravet.
Guarantee fund contributions should better than is currently the case reflect the risk that a member will draw on the fund.
Medlemsavgiften bør i større grad enn i dag reflektere risikoen for at et medlem trekker på fondet.
Norges Bank believes that this can be achieved by having contributions depend on lending growth and the Tier 1 capital ratio.
Norges Bank mener dette kan oppnås ved å la medlemsavgiften avhenge av vekst i utlån og kjernekapitaldekning.
Contributions must be calculated on what is insured, i.e. guaranteed deposits.
Medlemsavgiften må beregnes på det som blir forsikret, dvs. garanterte innskudd.
Branch members must to the extent possible be treated the same way as Norwegian banks.
Filialmedlemmer må behandles mest mulig likt norske banker.
By introducing a single basis for calculating contributions, a single risk-based guarantee fund contribution rate and more equal treatment of branches and Norwegian banks, the proposals above represent a simplification with regard to current rules.
Ved å innføre bare ett beregningsgrunnlag, én medlemsavgift, som avhenger av risikoen, og mer lik behandling av filialer og norske banker, gir disse forslagene en forenkling i forhold til dagens regelverk.
Regards,
Med hilsen
Cc:
Kopi:
Kredittilsynet Banks' Guarantee Fund
Kredittilsynet Bankenes sikringsfond
Speech by Governor Svein Gjedrem at the conference to mark the 100th anniversary of the Association of Norwegian Economists, 16 September 2008
Foredrag av sentralbanksjef Svein Gjedrem på Samfunnsøkonomenes jubileumskonferanse, 16. september 2008
Charts in pdf-format (31 Kb)
Figurer i pdf-format (30 Kb)
Let me begin by offering my congratulations to the Association of Norwegian Economists on its 100th anniversary.
La meg først få gratulere Samfunnsøkonomenes Forening med jubileet.
One hundred is a respectable age.
100 år er en anselig alder.
In Norway, the introduction of a university degree in economics was certainly an important stimulus in the first part of the last century.
Opprettelsen av en egen statsøkonomisk eksamen stimulerte fagområdet i første del av forrige århundre.
In the period since the Second World War, major changes in society have increased the demand for expertise in the field of economics.
Store samfunnsendringer etter annen verdenskrig har siden økt etterspørselen etter samfunnsøkonomisk kompetanse.
And economists are constantly gaining new insights.
Og økonomene får stadig ny innsikt.
This also applies to the field of central banking, even though one of the fundamental central bank responsibilities – to safeguard the value of money – was as important 100 years ago as it is today.
Det gjelder også innenfor sentralbankenes område, selv om en av de grunnleggende oppgavene – å sikre at pengene holder seg i verdi – var like sentral for 100 år siden som den er i dag.
Monetary policy in Norway has changed considerably over the past 100 years.
Hvordan oppgaven utføres – gjennomføringen av pengepolitikken – har endret seg mye disse 100 årene.
The government, with the support of the Storting, has now defined an objective for monetary policy of low and stable inflation.
Nå har regjeringen med støtte i Stortinget satt et mål for pengepolitikken om lav og stabil inflasjon.
Norges Bank sets its interest rate with a view to achieving price stability.
Norges Bank setter sin rente med sikte på prisstabilitet.
This has not always been the case.
Det har ikke alltid vært slik.
Monetary policy in Norway
Pengepolitikken i Norge
Chart: Monetary policy in Norway 1816-1971
Figur: Pengepolitikken i Norge 1816-1971
Norges Bank was established in 1816 and was placed directly under the Storting (Norwegian parliament).
Norges Bank ble opprettet i 1816 og direkte underlagt Stortinget.
The government had no control or influence.
Det var ingen kontroll eller innflytelse fra regjeringen.
The Bank was authorised to issue banknotes that were to serve as legal tender.
Banken fikk rett til å utstede pengesedler som skulle være tvungne betalingsmidler.
To ensure stability in the value of money, the banknotes were to be redeemable in silver, although this was not achieved until 1842.
For å sikre stabilitet i pengenes verdi skulle pengesedlene kunne løses inn mot sølv, men det var først i 1842 at dette ble oppnådd.
Later – in 1874 – the basis for the monetary system was changed from silver to gold.
Senere – fra 1874 – ble grunnlaget for seddelmengden endret fra sølv til gull.
One year later, in 1875, Norway entered the Scandinavian Currency Union with Sweden and Denmark.
Et år senere, i 1875, gikk vi inn i den skandinaviske myntunionen med Sverige og Danmark.
The latter half of the 1800s was generally marked by stable prices.
Annen halvdel av 1800-tallet var gjennomgående preget av stabile priser.
Hence, when the first students completed their degree in economics in 1908, price stability was perhaps not the main concern of economists.
Så da de første studentene avla statsøkonomisk eksamen i 1908, opptok kanskje ikke prisstabilitet økonomene mest.
Chart: Consumer prices from 1830
Figur: Konsumpriser fra 1830
When the First World War broke out in 1914, confidence in the monetary system faltered.
Ved utbruddet av første verdenskrig i 1914 sviktet tilliten til pengesystemet.
The obligation to convert banknotes into gold was suspended.
Plikten til å innløse sedler i gull ble suspendert.
The money supply was out of control and inflation rose sharply.
Pengemengden kom ut av kontroll, og inflasjonen økte sterkt.
It reached 40 per cent in 1918.
I 1918 nådde inflasjonen 40 prosent.
When Nicolai Rygg took office as chairman of the board of Norges Bank in 1920, he regarded it as an obligation to restore the gold value of the krone to previous values, i.e. parity policy (2).
Da Nicolai Rygg tiltrådte som formann i direksjonen i banken i 1920, så han det som en forpliktelse å bringe gullverdien av kronen tilbake til tidligere verdier – den såkalte paripolitikken.
This was considered a pre-condition for restoring confidence in the monetary system and in money as a means of payment and saving vehicle (3).
Det ble sett på som en forutsetning for igjen å få tillit til pengevesenet og til pengene som betalingsmiddel og spareobjekt (2).
The crisis in the 1930s, which severely affected the Norwegian economy, led to changes in views regarding economic policy.
Krisen i 1930-årene, som rammet norsk økonomi hardt, førte til endringer i synet på økonomisk politikk.
The parity policy experience was probably an important reason for this change.
Erfaringene med paripolitikken var nok en viktig årsak til det.
As a result, there were few objections when after liberation in 1945, the government with the Storting’s support made decisions that under the law were the responsibilities of the central bank.
Regjeringen møtte derfor få innvendinger da den etter frigjøringen i 1945 – med Stortingets støtte – traff beslutninger som etter loven var sentralbankens oppgave.
This was the start of a new era of reduced independence for the central bank.
Dette var starten på en ny tid med mindre selvstendighet for sentralbanken.
The discount rate, for example, was reduced to 2.5 per cent on the recommendation of the government in January 1946.
Blant annet ble diskontorenten satt ned til 2,5 prosent på regjeringens oppfordring i januar 1946.
The Bank's task was to implement the government's decisions.
Bankens oppgave ble å sette regjeringens beslutninger ut i livet.
Norges Bank nonetheless played an important role in shaping monetary policy, for example serving as an interface with international financial community and acting as adviser and facilitator (4).
Norges Bank spilte likevel en viktig rolle i utformingen av pengepolitikken, blant annet som kontaktpunkt mot det internasjonale finansmiljøet og som rådgiver og tilrettelegger (3).
In the first decades after the Second World War, it was firmly believed that the economy could be fine-tuned in the desired direction by coordinating instruments established by the central authorities.
De første tiårene etter annen verdenskrig var det stor tro på at økonomien kunne finstyres i ønsket retning ved å koordinere virkemidler fastlagt på sentralt hold.
In Norway, this resulted in a period of low nominal interest rates set by the government authorities, direct regulation of credit through quotas set out in a separate credit budget, channelling of loans for special purposes via state banks, regulation of cross-border capital movements, a fixed but adjustable krone and occasionally the use of price and wage regulation.
I Norge fikk vi en periode med lavt nominelt rentenivå fastsatt av statsmyndighetene, direkte regulering av kreditten innenfor rammer som ble fastlagt i et eget kredittbudsjett, kanalisering av lån til særskilte formål via statsbankene, regulering av kapitalbevegelser over landegrensene, fast, men justerbar krone, og tidvis bruk av lønns- og prisregulering.
For a period, regulation and fine-tuning seemed to be having the intended effect.
Det så en tid ut til at reguleringen og finstyringen fungerte etter hensikten.
But in the 1970s, inflation got out of control in Norway and in a number of other countries.
Men på 1970-tallet kom inflasjonen ut av kontroll, både her hjemme og i en rekke andre land.
In 1980, Odd Aukrust, Head of Research in Statistics Norway, stated the following with regard to developments in the Norwegian economy: "Unfortunately there is even less reason for optimism this time.
Forskningsdirektør Odd Aukrust i Statistisk sentralbyrå uttalte i 1980 om utviklingen i norsk økonomi: "Dessverre er det denne gang enda mindre grunn til optimisme.
It seems that competitiveness in Norwegian manufacturing will deteriorate in the year ahead.
Konkurranseevnen til norsk industri ser ut til å bli svakere i året som kommer.
The main problem is that no one can control price developments.
Nøkkelproblemet er at ingen har styring på prisutviklingen.
(5)
(4).
High inflation showed that the economic policy framework was not functioning as intended, and the importance of providing the economy with a nominal anchor became evident.
Den høye inflasjonen viste at det økonomiske rammeverket ikke fungerte etter hensikten, og betydningen av å sikre økonomien et nominelt anker ble synlig.
In the light of experience, it became clear that unemployment could not be permanently reduced by merely accepting higher inflation (6).
I lys av erfaringene ble det klart at ledigheten ikke kunne reduseres varig bare en godtok høyere inflasjon (5).
One of the first to formulate this clearly in the debate in Norway was then Director General at the Ministry of Finance Per Schreiner, who wrote in 1982 that (7):
En av de første som klart formulerte dette i den norske debatten, var daværende ekspedisjonssjef i Finansdepartementet, Per Schreiner, som i 1982 skrev at (6):
"It has long been a commonly held view in the Nordic countries that a policy choice can be made between price stability and full employment.
"I Norden har det lenge vært vanlig å se det som mulig å foreta et politisk valg mellom prisstabilitet og full sysselsetting.
There are strong indications that this choice does not exist […]
Mye taler for at denne valgmuligheten ikke eksisterer […]
Personally, I am no longer in doubt that controlling inflation is essential to achieving other social objectives."
Personlig er jeg ikke lenger i tvil om at det er avgjørende for å kunne nå andre samfunnsmessige mål at en behersker inflasjonen."
Chart: Monetary policy in Norway: 1971-2008
Figur: Pengepolitikken i Norge: 1971-2008
In line with developments in other countries, a shift in monetary policy also took place in Norway.
I tråd med utviklingen i andre land skjedde det et skifte også i norsk pengepolitikk.
In 1985, legislation was adopted which gave Norges Bank greater independence.
I 1985 ble det vedtatt en lov som gav Norges Bank mer selvstendighet.
After the last devaluation in 1986, monetary policy was oriented towards a fixed exchange rate.
Etter den siste devalueringen i 1986 ble pengepolitikken rettet inn mot å holde valutakursen fast.
The fixed exchange rate was to be our nominal anchor.
Fast valutakurs skulle være vårt nominelle ankerfeste.
The UK withdrew from the EMS and our neighbours Sweden and Finland also had to accept a floating exchange rate.
Britene forlot kurssamarbeidet, og vi fikk flytende valutakurser også i våre naboland, Sverige og Finland.
The crisis revealed the built-in weaknesses of a fixed exchange rate regime in a world of free capital flows and deep financial markets.
Krisen viste de innebygde svakhetene med fast valutakurs når kapitalen flyter fritt og det er dype finansmarkeder.
And it did indeed finally spread to the Norwegian krone.
Krisen smittet til sist også over på den norske kronen.
When the fixed exchange rate policy was abandoned, there was a risk that the Norwegian economy might again lose its nominal anchor.
Da fastkurspolitikken ble forlatt, var det en risiko for at norsk økonomi igjen kunne miste sitt nominelle ankerfeste.
But the krone exchange rate showed little change, and rapidly found a new range.
Men kronekursen endret seg lite og fant raskt et nytt leie.
From 1996 the conditions necessary for exchange-rate stability deteriorated.
Fra 1996 ble forutsetningene for kursstabilitet svekket.
With a strengthening of central government finances, the minority government was not able to contribute sufficiently to restraining growth in government spending.
Med styrking av statsfinansene klarte ikke mindretallsregjeringen i tilstrekkelig grad å holde igjen på veksten i offentlige utgifter.
Wage growth was substantially higher than in other countries.
Lønnsveksten ble vesentlig høyere enn i andre land.
Moreover, petroleum revenues fluctuated widely from year to year and turbulence in international financial markets spilled over to our currency.
Dessuten svingte oljeinntektene mye fra år til år, og uro i internasjonale finansmarkeder smittet over på vår valuta.
The krone exchange rate fluctuated in spite of the active use of Norges Bank's instruments.
Kronekursen svingte til tross for aktiv bruk av Norges Banks virkemidler.
Volatility increased further in 1998.
Ustabiliteten tiltok i 1998.
The Norwegian krone fell in value.
Den norske kronen falt i verdi.
In response to this the interest rate was raised on several occasions through 1998.
Det ble møtt med økt rente i flere omganger gjennom 1998.
The years between 1996 and 1998 showed that it was difficult to use the interest rate to fine-tune the exchange rate.
Årene 1996-1998 viste at det var vanskelig å bruke renten til å finstyre valutakursen.
Norges Bank Governor Kjell Storvik discussed the situation in a speech he gave in August 1998: “Let us be mindful of the well known fact that a lower exchange-rate can amplify inflation expectations and that these expectations can in turn contribute to expectations of a weaker exchange rate, and in themselves amplify the depreciation tendency.
Sentralbanksjef Kjell Storvik drøftet utviklingen i et foredrag han holdt i august 1998: ”Jeg minner om det velkjente faktum at en lavere kronekurs vil kunne bidra til å forsterke inflasjonsforventningene og at slike forventninger i sin tur vil kunne bidra til forventninger om en svekkelse i valutakursen og i seg selv forsterke depresieringstendensene.
Price expectations would then be self-fulfilling.
Prisforventningene vil da kunne bli selvoppfyllende.
The interest-rate level that has now been established should, in addition to directly contributing to stabilising the krone exchange rate, also curb price expectations.”
Det rentenivå som nå er etablert bør i tillegg til direkte å bidra til å stabilisere kronekursen også begrense prisforventningene.”
In recognition of this fact, Norges Bank gradually gave greater weight to influencing inflation developments as a prerequisite for a more stable krone exchange rate over time.
En slik erkjennelse lå til grunn for at Norges Bank gradvis la økt vekt på å påvirke utviklingen i prisstigningen som forutsetning for mer stabil kronekurs over tid.
As stated in an article in the Norwegian daily newspaper Aftenposten in May 1999 (9): “In the discretionary assessments on which monetary policy is based, Norges Bank gives weight to fundamental preconditions for exchange-rate stability over time.
Det kom blant annet til uttrykk i en artikkel i Aftenposten i mai 1999 (8): ”I skjønnsutøvelsen [av pengepolitikken] legger Norges Bank vekt på de grunnleggende forutsetninger for kursstabilitet over tid.
Price and cost inflation must be brought down towards the level aimed for by the euro area countries.
Pris- og kostnadsveksten må bringes ned mot det nivået som eurolandene sikter mot.
At the same time the situation must be avoided whereby monetary policy in itself contributes to a downturn with deflation.”
Samtidig må en unngå at pengepolitikken i seg selv bidrar til nedgangstid med deflasjon.”
The division of responsibility in economic policy was even more clearly defined when the government presented new economic policy guidelines in March 2001.
Arbeidsdelingen i den økonomiske politikken ble ytterligere klarlagt da regjeringen la fram nye retningslinjer for den økonomiske politikken i mars 2001.
An inflation target for monetary policy was introduced, with an operational target for annual consumer price inflation of close to 2.5 per cent over time.
Det ble innført et inflasjonsmål for pengepolitikken, med et operativt mål om en årsvekst i konsumprisene som over tid er nær 2,5 prosent.
The fiscal policy rule was also introduced.
Samtidig ble det innført en handlingsregel for finanspolitikken.
According to this rule, the cyclically adjusted non-oil government budget deficit shall correspond to the long-term real return on the Government Pension Fund – Global.
I følge denne regelen skal det aktivitets- og oljekorrigerte underskuddet på statsbudsjettet tilsvare den langsiktige realavkastningen på Statens pensjonsfond – Utland.
The division of responsibility in economic policy has since been the following:
Vi har etter dette følgende arbeidsdeling i den økonomiske politikken:
The central government budget – growth in public spending – affects the real krone exchange rate and the size of the internationally exposed business sector in the long term.
Statsbudsjettet – veksten i offentlige utgifter – påvirker den reelle kursen på kronen og størrelsen på det konkurranseutsatte næringslivet på lang sikt.
At the same time, developments in government expenditure and revenues must ensure a reasonable distribution across generations.
Samtidig må utviklingen i statens utgifter og inntekter sikre en rimelig fordeling mellom generasjonene.
Wage formation, the structure of the economy and incentives determine how well and how efficiently we utilise labour and other real economic resources.
Lønnsdannelsen og økonomiens strukturer og insentiver legger grunnlaget for hvor godt og effektivt vi utnytter arbeidskraften og andre realressurser.
It is the government that defines the inflation target.
Det er regjeringen som fastsetter inflasjonsmålet.
Norges Bank sets the interest rate with the aim of reaching the inflation target.
Norges Bank setter renten med sikte på å nå inflasjonsmålet.
The Bank must account for its decisions.
Banken må stå til rette for sine beslutninger.
It does so through an annual report on the conduct of monetary policy.
Det skjer årlig gjennom en beretning om gjennomføringen av pengepolitikken.
The report is submitted to the Ministry of Finance to be presented to the King and communicated to the Storting.
Årsberetningen sendes Finansdepartementet for å forelegges Kongen og meddeles Stortinget.