natgillin/translations-raw huggingface dataset:
On the other hand, growth in corporate debt is fairly low, and higher capital requirements for systemically important banks are already scheduled to apply from summer 2016.
På den annen side er gjeldsveksten i bedriftene nokså lav, og kapitalkravene til de systemviktige bankene trappes uansett opp fra sommeren neste år.
The decision basis as a whole suggests that the buffer rate should be kept unchanged at 1 percent now.
Beslutningsgrunnlaget taler samlet sett for å holde bufferkravet uendret på 1 prosent nå.
If house prices continue to increase rapidly and credit growth rises, it will be appropriate to advise the Ministry to raise the level of the countercyclical capital buffer effective from summer 2016.
Med fortsatt sterk vekst i boligprisene og tiltakende kredittvekst vil det være aktuelt å gi råd om en høyere motsyklisk kapitalbuffer med virkning fra sommeren 2016.
Norges Bank notes that Finanstilsynet has proposed measures that may contribute to curbing household credit growth.
Norges Bank merker seg at Finanstilsynet har kommet med forslag om tiltak som kan bidra til å dempe gjeldsveksten i husholdningene.
Countercyclical buffer unchanged (Press release 27 March from the Ministry of Finance)
Motsyklisk kapitalbufferkrav uendret (Finansdepartementets pressemelding 27. mars 2015)
Monetary Policy Report 1/2015
Pengepolitisk rapport 1/2015
Norges Bank will sell foreign exchange equivalent to NOK 700 million per day in connection with the transfers to the Government Pension Fund Global (GPFG) in April 2015.
Noregs Bank vil selje valuta tilsvarande 700 millionar kroner kvar dag i samband med avsettinga til Statens pensjonsfond utland (SPU) i april 2015.
Norges Bank aims for the petroleum buffer portfolio to be between NOK 5 billion and NOK 10 billion at the end of each year.
Norges Bank sikter mot at petrobufferporteføljen skal vere på 5-10 milliarder kroner ved utgangen av kvart år.
Author: Tom Bernhardsen and Kathrine Lund Series: Economic Commentaries Number: 2/2015
Forfatter: Tom Bernhardsen og Kathrine Lund Serie: Aktuell kommentar Nummer: 2/2015
Economic Commentaries 2/2015 (PDF 354.1 Kb)
Aktuell kommentar 2/2015 (PDF 251,8 Kb)
In Norway, the so-called "reserve rate" is the rate on the central bank's marginal deposit facility.
I Norge er det den såkalte reserverenten som er renten på sentralbankens marginale innskuddsfasilitet.
The reserve rate is intended to give banks an incentive to redistribute reserves among banks.
Reserverenten skal gi bankene insentiv til å omfordele reserver med hverandre i interbankmarkedet.
As long as Norges Bank keeps the reserves in the banking system lower than the total of banks' quotas for sight deposits with Norges Bank, the overnight rate will remain at around the key policy rate.
Så lenge Norges Bank holder reservene i banksystemet mindre enn summen av bankenes kvoter for folioinnskudd i Norges Bank, vil overnattenrenten holde seg rundt styringsrenten.
This will also be the case if the reserve rate should become negative.
Det vil også være tilfellet dersom reserverenten skulle bli negativ.
Speech by Deputy Governor Jon Nicolaisen at the Norwegian Academy of Science and Letters, 14 April 2015.
Foredrag av visesentralbanksjef Jon Nicolaisen i Det Norske Videnskaps-Akademi, 14. april 2015.
Please note that the text below may differ slightly from the actual presentation.
Det tas forbehold om endringer under fremføringen
On Sunday, 29 September 2008, two weeks after the bankruptcy of the US investment bank Lehman Brothers, the Irish government faced a dilemma: On the following morning, Monday, 30 September, the debt of a number of Irish banks was falling due, and many of these banks could not meet their obligations.
Søndag 29. september 2008 - to uker etter konkursen i den amerikanske investeringsbanken Lehman Brothers – stod den irske regjeringen overfor et dilemma: Neste morgen, mandag 30. september ville en rekke av de irske bankenes lån forfalle, og mange kunne ikke gjøre opp for seg.
If the banks were to close, economic activity in Ireland would be crippled.
Dersom bankene stengte, ville økonomisk aktivitet i Irland lammes.
The authorities had to act.
Myndighetene måtte gjøre noe.
It was not a matter of a trifling amount.
Det var ikke småpenger det gjaldt.
At the time, the debt of Irish-owned banks was over two times Ireland's GDP. [1]
Gjelden i de irskeide bankene var på det tidspunktet over det dobbelte av Irlands BNP.[1]
Over half of the banks' debt had been funded in the market.
Over halvparten av bankenes gjeld var finansiert i markedet.
That evening, the Irish government decided to guarantee most of the debt of Irish-owned banks for two years.
Den kvelden vedtok den irske regjeringen å garantere for store deler av gjelden til irskeide banker i to år.
The government and the Irish people thereby assumed a considerable risk.
Med det tok staten og det irske folket en stor risiko.
Eventually, the losses at Irish banks also proved to be enormous.
Etter hvert viste det seg også at tapene var enorme.
Since then, the Irish authorities have made capital injections into banks equivalent to around 40 percent of GDP to keep the banks running. [2]
Irske myndigheter har siden tilført bankene kapital tilsvarende rundt 40 prosent av BNP, for å holde bankene i drift. [2]
This is money the Irish government has had to borrow.
Dette er penger den irske stat har måttet låne.
Along with the downturn that followed in the wake of the financial crisis, the Irish bank bailout quadrupled Ireland's sovereign debt. [3]
Sammen med lavkonjunkturen som fulgte i kjølvannet av finanskrisen, resulterte bergingen av de irske bankene i en firedobling av den irske statsgjelden. [3]
The interest on the debt is borne by all, rich and poor alike, regardless of who had benefited from the pre-crisis economic boom.
Rentene på gjelden bæres av alle, fattig som rik – uavhengig av hvem som hadde glede av oppgangen i forkant av krisen.
The banking crisis and the government debt led to a deep economic downturn in Ireland.
Bankkrisen og statsgjelden førte Irland inn i en dyp nedgang.
It is only now that Ireland has returned to its pre-crisis level of prosperity.
Først nå er landet tilbake på det velstandsnivået det hadde før krisen.
But the economic and social consequences would probably have been even more serious if the banks had not been kept afloat.
Men de økonomiske og sosiale konsekvensene ville trolig blitt enda større om bankene ikke var blitt berget.
The Irish bank bailout illustrates a number of classic questions: Was it right for the government to risk its citizens' money to rescue the banks?
Bergingsaksjonen for de irske bankene illustrerer en rekke klassiske spørsmål: Var det riktig av staten å risikere borgernes penger for å berge bankene?
Did the Irish authorities actually have a choice?
Hadde myndighetene i Irland egentlig noe valg?
When things went wrong, was it right to protect creditors as the Irish authorities ultimately did?
Når det gikk galt – var det riktig å skjerme kreditorene slik irske myndigheter til slutt gjorde?
How has this affected the future risk taking of the banks' owners and creditors?
Og hvordan har det påvirket den risikoen bankenes eiere og kreditorer vil ta i fremtiden?
The answer to the question of whether banks should be rescued is about economics and incentives.
Svaret på spørsmålet – bør banker berges – dreier seg om økonomi og insentiver.
But the problems banks create and how these problems are solved are also a matter of morals and ethics – law and justice.
Men problemene bankene skaper og hvordan problemene løses, handler også om moral og etikk – lov og rett.
Norway has also been faced with these problems.
Dette er problemer vi også har stått overfor i Norge.
Why are banks bailed out?
Hvorfor berges banker?
In 1923, a little more than 90 years ago, there was a banking crisis in Norway.
I 1923 – for litt over 90 år siden – var det bankkrise i Norge.
One of the banks in serious difficulty was Andresens og Bergens Kreditbank, or Foreningsbanken, as it was also known. [4]
En av bankene som hadde store problemer, var Andresens og Bergens Kreditbank – eller Foreningsbanken, som den også var kjent som. [4]
Losses were considerable, equity had to be written down sharply and the bank needed fresh funds to stay afloat.
Tapene var store, egenkapitalen måtte skrives kraftig ned, og banken trengte friske midler for å kunne drive videre.
On behalf of the bank's board of directors, the businessman and former Prime Minister Christian Michelsen argued in favour of a rescue package in negotiations with the authorities.
På vegne av bankens styre forhandlet forretningsmannen og tidligere statsminister Christian Michelsen med myndighetene om en redningspakke.
Michelsen warned Norges Bank of the problems that would result from allowing the bank to fail.
Michelsen advarte Norges Bank om de problemene det ville gi, å la banken gå over ende.
Michelsen requested a government guarantee for the bank, or at least a NOK 100 million loan.
Michelsen ba om en statsgaranti for banken, eller i hvert fall et lån på 100 millioner kroner.
There were drawn-out negotiations between Norges Bank, headed by Governor Nicolai Rygg, and the board of Foreningsbanken.
Det ble lange forhandlinger mellom Norges Bank, ledet av sentralbanksjef Nicolai Rygg, og Foreningsbankens styre. [5]
The resumption of pre-war gold parity, fiscal concerns and Norges Bank's financial position were crucial for Norges Bank's choice.
Pari-politikken, hensynet til statens finanser og Norges Banks finansielle stilling var avgjørende for Norges Banks valg.
But Rygg also emphasised the importance of Norges Bank's not supporting activities that should be wound up, activities that he referred to as "unsound lending and non-viable businesses".
Men Rygg la også vekt på at Norges Bank ikke skulle støtte virksomheter som burde avvikles, virksomheter han kalte «usunn kredittgiving og ikke-levedyktige bedrifter».
The negotiations ended with Norges Bank's refusal to provide support.
Forhandlingene endte med at Norges Bank nektet å gi støtte.
"We'll survive the bank's closure too," Rygg is reported to have said.
«Vi overlever også bankens stansning», skal Rygg ha uttalt.
"Even if you're skinned alive, you'll still live", Christian Michelsen responded. [5]
«Man lever jo om man flår skinnet», svarte Christian Michelsen. [6]
In any event, there would be pain.
Det kom i hvert fall til å svi.
Not long afterwards, Foreningsbanken had to petition to be placed under public administration.
Kort tid etterpå måtte Foreningsbanken søke seg under offentlig administrasjon.
Michelsen was on to a fundamental problem.
Michelsen var inne på et grunnleggende problem.
Banks have critical functions in a modern economy.
Banker har kritiske funksjoner i en moderne økonomi.
First, banks play a key role in the payment system.
For det første har bankene en avgjørende rolle i betalingssystemet.
In one way or another, practically all payments go through banks.
Så å si alt av betalinger går på et eller annet vis gjennom banker.
Individuals and firms have bank deposits that they depend on for making payments.
Folk og foretak har bankinnskudd som de er avhengige av for å utføre betalinger.
Banks operate payment systems used by shops and other businesses.
Banker driver betalingssystemer ut mot butikker og andre virksomheter.
They operate interbank and international payment systems and payment systems for securities trading.
De driver betalingssystemer seg i mellom, internasjonalt, og for verdipapirhandel.
If payments come to a halt, the economy will seize up.
Stopper betalingene opp, vil det gi bråstans i økonomien.
Second, banks extend credit: Short-term trade credit and operating credit; long-term loans for investing in housing, real estate and businesses.
For det andre yter bankene kreditt: Kortsiktige lån til handel og finansiering av løpende virksomhet; langsiktige lån til investeringer i bolig, eiendom og næringsliv.
Without this credit, businesses and investments come to a standstill.
Uten denne kreditten stopper virksomheter og investeringer opp.
Banks may be regarded as intermediaries.
Bankene kan betraktes som mellommenn.
They channel money from depositors and other investors to borrowers.
De formidler penger fra innskytere og andre investorer til dem som ønsker å låne.
Banks determine who should be given credit and monitor borrowers and their projects.
Bankene vurderer hvem som bør få lån, de følger opp låntagerne og deres prosjekter.
Moreover, they do so with considerable efficiency.
Og de gjør det ganske effektivt.
Thus, depositors and investors avoid having to do this job themselves.
Da slipper innskytere og investorer å gjøre den jobben selv.
This function makes banks unique: Banks extend long-term credit and raise short-term debt. [6]
Denne funksjonen gjør bankene særegne: Bankene gir langsiktige utlån og tar opp kortsiktig gjeld.
We call this banks' maturity transformation.
[7]Vi kaller dette for bankenes løpetidstransformasjon.
But this transformation also makes banks vulnerable.
Men denne transformasjonen gjør også bankene sårbare.
Banks are dependent on public trust.
Bankene er avhengige av publikums tillit.
If any doubt arises as to a bank's ability to service its debt, a run on the bank may ensue.
Blir det tvil om en bank kan betjene sin gjeld, kan det oppstå et såkalt «run» mot banken.
Depositors will then try to withdraw their funds before the bank runs out of cash and other liquid funds.
Innskyterne vil da forsøke å få sine innskudd ut før banken går tom for penger og andre likvide midler.
The bank will in turn be forced to sell its long-term assets – its loans.
Banken tvinges på sin side til å selge sine langsiktige eiendeler – utlånene.
This is a slow and loss-generating process.
Det er en langsom og tapsbringende prosess.
Normally, a bank will fail long before it gets that far.
Normalt vil en bank gå over ende lenge før den kommer så langt.
Until recently, such bank runs were usually associated with the Great Depression of the 1930s.
Slike «bank runs» var inntil nylig noe vi helst forbandt med den store depresjonen i 1930-årene.
That is, until 2007, when the UK bank Northern Rock failed, with long queues of depositors outside its doors.
Helt til 2007, da den britiske banken Northern Rock gikk over ende med store køer av innskytere utenfor.
This was a forceful reminder that banks may also be vulnerable today.
Vi fikk ettertrykkelig demonstrert at bankene kan være sårbare også i dag.
Problem banks can infect other banks, partly because banks have claims on one another.
Problembanker kan smitte andre banker, blant annet fordi bankene har fordringer på hverandre.
If a large bank should experience difficulties, the contagion to other banks and the rest of the economy can be very serious.
Skulle en stor bank få problemer, kan smitten til andre banker og resten av økonomien bli svært alvorlig.
This is called systemic risk.
Vi kaller dette systemrisiko.
Banks' activities have considerable externalities. [7]
Bankenes virksomhet har betydelige eksterne virkninger. [8]
Few bank failures illustrate this point better than the bankruptcy of Lehman Brothers on 15 September 2008.
Få bankkonkurser illustrerer dette bedre enn konkursen i Lehman Brothers 15. september 2008.
In the course of the week following the closure of the bank, interbank lending rates soared.
I løpet av uken som fulgte etter at banken stengte, steg rentene på lån mellom bankene kraftig.
Banks distrusted one another.
Bankene stolte ikke på hverandre.
Short-term funding markets, money markets, dried up worldwide.
Markedene for kortsiktig finansiering – pengemarkedene – tørket inn over hele verden.
US money market funds experienced payment problems.
Amerikanske pengemarkedsfond fikk betalingsproblemer.
The spillovers spread throughout the financial system.
Ringvirkningene spredde seg videre i finanssystemet.
One of the world's largest insurance companies, AIG, teetered on the edge of bankruptcy.
Et av verdens største forsikringsselskaper – AIG – var på randen av konkurs.
To prevent the Lehman bankruptcy from ending in the complete collapse of the financial system, the authorities in a large number of countries took measures on an unprecedented scale.
For å forhindre at Lehman-konkursen skulle ende med at det finansielle systemet brøt fullstendig sammen, satte myndighetene i en lang rekke land i verk tiltak i en skala vi aldri har sett før.
Central banks in many countries injected large quantities of liquidity into the banking system to keep the wheels turning.
Sentralbankene i mange land tilførte banksystemet store mengder likviditet for å holde hjulene i gang.
The aim of these measures was to keep the banking system operating so that the rest of the economy would not be impacted.
Målet med tiltakene var å holde banksystemet oppe.
That is why banks are bailed out.
Derfor berges banker.
The costs associated with closing a bank are largely borne by parties other than the bank itself.
Kostnadene ved å stenge en bank bæres stort sett av andre enn banken selv.
We bail out banks to prevent systemic crises.
Vi berger banker for å forhindre systemkriser.
We bail out banks to limit the substantial damage a deep banking crisis can inflict on the economy.
Vi berger banker for å begrense den store skaden en dyp bankkrise kan påføre økonomien.
Why should banks not be bailed out?
Hvorfor bør banker ikke berges?
But it is not that simple.
Men så enkelt er det ikke.
There are also compelling arguments against bank bailouts.
Det er også sterke argumenter mot å berge banker.
Most of the government measures in 2008 were targeted at viable banks and were intended to prevent the crisis from spreading.
Mesteparten av de statlige tiltakene i 2008 var rettet mot levedyktige banker og skulle demme opp mot spredningen av krisen.
Supporting otherwise viable banks in times of financial turbulence may be necessary and profitable for society.
Å støtte ellers levedyktige banker i tider med finansiell uro kan være nødvendig og lønnsomt for samfunnet.
An interesting feature of the Irish crisis is that this was exactly what the authorities believed they were doing when the first guarantees were issued.
Et interessant trekk ved den irske krisen, er at det var det myndighetene trodde de gjorde, da de første garantiene ble utstedt.
Government support for insolvent banks violates a fundamental principle of economics: We should avoid supporting unprofitable activities.
Statsstøtte til insolvente banker strider mot et grunnleggende økonomisk prinsipp: Vi bør unngå støtte til ulønnsom virksomhet.
We do not rescue a business that is bankrupt.
Vi berger ikke virksomhet som er konkurs.
Instead, we should allow businesses that are profitable to take over.
Vi bør heller la virksomheter som er lønnsomme ta over.
Over time, this improves the conditions for a healthy economy.
Det gir over tid bedre vilkår for en sunn økonomi.
Apportioning losses following a crisis may also be viewed as a matter of morality and fairness.
Fordeling av tap etter en krise kan også ses som et spørsmål om moral og rettferdighet.
When the authorities bail out banks, some parties are spared the consequences of their own choices.
Når myndighetene berger banker, er det noen som slipper å ta konsekvensene av egne feil.
Bailing out investors and owners using public funds conflicts with people's ordinary sense of fairness.
Å berge investorer og eiere ved hjelp av felleskapets midler strider mot folks alminnelige rettferdighetssans.
Moreover, government support for insolvent banks undermines the stability of the financial system.
Dessuten gir statsstøtte til insolvente banker dårlige vilkår for stabiliteten i det finansielle systemet.
When the government assumes a substantial portion of bank risk in this way, a problem arises that we economists refer to as moral hazard: If there is a widespread perception that the authorities in reality stand behind banks, banks may take insufficient account of the risk of losses when making decisions.
Når staten på denne måten tar en vesentlig del av bankenes risiko, oppstår et problem vi økonomer kaller moralsk hasard eller adferdsrisiko: Hvis det er en utbredt oppfatning at myndighetene i realiteten står bak bankene, kan bankene ta for lite hensyn til risikoen for tap når de fatter sine beslutninger.
In particular, the risk that things can go horribly wrong may be underestimated, because banks do not have to bear the consequences of a crisis.
Særlig kan faren for at det kan gå virkelig galt bli undervurdert, fordi bankene ikke må bære konsekvensene av en krise.
By bailing out banks, we in turn reduce the motivation of banks' owners and creditors to take full account of the risk associated with their activities.
Ved å berge banker reduserer vi i neste omgang motivet bankenes eiere og långivere har til å ta fullt ut hensyn til risikoen som ligger i virksomheten.
The pricing of risk is easily set too low.
Prisingen av risiko blir lett for lav.
Banks may therefore end up taking excessive risk.
Bankene kan derfor ende med å ta for mye risiko.
Now, the authorities that bail out banks will often require that the former owners forfeit their equity.
Nå vil ofte myndighetene som berger banker, kreve at de gamle eierne taper sin aksjekapital.
This means that bank owners should, at the outset, have incentives to hedge against the risk of large losses.
Det betyr at bankenes eiere i utgangspunktet burde ha insentiver til å sikre seg mot risikoen for store tap.
But owners' risk is limited.
Men eiernes risiko er begrenset.
It does not cover losses beyond paid-in capital.
De dekker ikke tap utover sin innskutte kapital.
Owners' motivation to avoid risk may therefore be weakened at a bank with little equity.
Eiernes motiver til å unngå risiko kan derfor bli svekket i en bank med lite egenkapital.
The lower the equity capital is, the more serious the problem of moral hazard becomes.
Jo lavere egenkapitalen er, desto større er utfordringen knyttet til moralsk hasard.
An interesting feature of the financial crisis was precisely banks' low pre-crisis equity ratios.
Et interessant trekk ved finanskrisen er nettopp bankenes lave egenkapital forut for krisen.
Many large international banks operated with equity of around three percent of their total portfolios. [8]
Mange store internasjonale banker opererte med egenkapital på rundt tre prosent av sin totale portefølje. [9]
This means that for every dollar or euro the banks owned they invested thirty.
Det betyr at for hver dollar eller euro bankene eide selv, investerte de tretti.
It is obvious that the risk inherent in such activity may easily become too high.
Det sier seg selv at risikoen i en slik virksomhet lett kan bli for høy.
And the solution is in itself simple enough: The authorities should require higher equity ratios for banks, so that owners must absorb a larger share of the losses if things go wrong.
Og løsningen er i og for seg enkel å få øye på: Myndighetene bør kreve en høyere egenkapital i bankene, slik at eierne må ta en større del av tapene hvis det går galt.
Another solution to this might be the one Governor Rygg chose in his day: Close insolvent banks and place the losses where they belong.
En annen løsning kunne vært den sentralbanksjef Rygg i sin tid valgte: Legge ned insolvente banker og plassere tapene der de hører hjemme.
If the authorities intervene and bail out one bank, expectations are created that they will also bail out others.
Hvis myndighetene griper inn og berger én bank, skapes forventninger om at de også vil berge andre.
Therefore, banks should not be bailed out.
Derfor bør banker ikke berges.
We are facing a dilemma.
Vi står overfor et dilemma.
Bailing out banks increases the risk of instability in the long term.
Berges banker, øker faren for ustabilitet på lang sikt.
Yet the cost of refraining is even greater instability in the short term.
Men kostnaden ved å la være er enda større ustabilitet på kort sikt.
Once the crisis has arisen, there is no escaping it.
Når krisen først har oppstått, slipper vi ikke unna.
If banks are facing sizeable losses, then someone must bear those losses.
Har bankene store tap, må noen bære tapene.