natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For a central bank to be able to keep its word and deliver a stable value of money, it must have the backing of the political authorities.
Skal en sentralbank kunne holde ord og levere en stabil pengeverdi, er det nødvendig at de politiske myndighetene stiller seg bak.
Otherwise, the central bank will not be able to keep its word.
Ellers vil ikke sentralbanken ha mulighet til å holde sitt løfte.
In the long term, the instruments available to the central bank allow it to deliver only the promise of a stable value of money.
På lang sikt er det bare stabil pengeverdi sentralbanken har virkemidler til å kunne levere.
Earlier, this promise was kept by regulating the amount of money issued.
Løftet ble tidligere holdt ved å regulere mengden av penger som ble utstedt.
Today, the instrument is the interest rate.
I dag er det renten som er virkemiddelet.
The central bank cannot steer real wages, the labour supply, employment or the level of unemployment in the long term.
Sentralbanken styrer ikke reallønninger, arbeidstilbud, sysselsetting eller nivået på arbeidsledigheten på lang sikt.
But it can contribute to curbing short-term cyclical fluctuations if price stability is firmly anchored.
Men vi kan bidra til å redusere de kortsiktige svingningene i konjunkturene hvis prisstabiliteten er godt forankret.
Throughout history central banks have attempted to bind themselves to the mast in different ways.
Gjennom historien har sentralbankene forsøkt å binde seg til masten på ulike måter.
In the following, I will discuss the temptations facing issuers of notes and coins, the binding mechanisms that have been tested, and the potential gains for society associated with a central bank that keeps its word.
De fristelsene som utsteder av sedler og mynt står overfor, de bindingsmekanismene som har vært prøvd, og gevinstene samfunnet kan oppnå ved at sentralbanken holder ord, er mitt tema i det følgende.
A king’s word is worth a throne – but sometimes not a krone
En konges ord er en trone verd – men noen ganger ikke en krone
It has always been tempting for issuers of money to exploit this privilege.
Det har til alle tider vært fristende for den som utsteder penger, å utnytte dette privilegiet.
It costs less to produce a coin or a banknote than the value printed on it.
Det koster mindre å produsere en mynt eller seddel enn den verdien som er trykket på den.
The added value accruing to the issuer is called seigniorage.
Merverdien pengeutstederen dermed får, kalles seigniorage.
Over-issuance of notes and coins leads to inflation and a fall in the value of money, and holders of money pay a so-called inflation tax.
Overdreven utstedelse av sedler og mynt gir inflasjon og fall i pengeverdien, og de som har pengene, betaler en såkalt inflasjonsskatt.
A sharp fall or strong rise in the value of money also impairs the functioning of the economy because it becomes more difficult to keep track of changes in the price of one good relative to another.
Sterkt fall eller sterk vekst i pengeverdien fører dessuten til at økonomien fungerer dårligere fordi det blir vanskeligere å følge med på endringer i prisen på en vare i forhold til en annen.
It is important that changes in relative prices are easy for both consumers and producers to observe.
Det er viktig at både forbrukere og produsenter tydelig ser slike relative prisendringer.
Otherwise, the function of prices as conveyors of information for consumption, production and investment decisions will be impaired.
Ellers vil prisene virke dårligere som informasjonsbærere både for konsum-, produksjon- og investeringsbeslutninger.
The economy will operate less efficiently, resulting in lower growth and welfare.
Økonomien vil fungere mindre effektivt, og vi får lavere vekst og velferd.
In the earliest monetary systems, the value of money corresponded to the metal value of the coin.
I de tidligste pengesystemene tilsvarte verdien av penger metallverdien i mynten.
Measured in metal, the value of money was inevitably stable.
Da var pengeverdien nødvendigvis stabil målt i metall.
This system was not as dependent on confidence, since the metal content of the coin could in principle be verified in every transaction.
Dette systemet var ikke så avhengig av tillit, siden metallinnholdet i mynten i prinsippet kunne kontrolleres ved hver transaksjon.
Those in power nevertheless managed to exploit the system.
Makthaverne klarte likevel å utnytte systemet.
Roman emperors were in the habit of financing their wars by reducing the precious metal content of their coins.
De romerske keiserne hadde for vane å finansiere sine kriger ved å redusere innholdet av edelt metall i sine mynter.
This resulted in higher seigniorage revenues from each coin issued.
Da fikk de større seigniorage-inntekter ut av hver mynt som ble utstedt.
For a period, these revenues were sufficient to finance an army, a long war or several monuments.
En tid var disse inntektene store nok til å finansiere en hær, en lengre krig eller flere minnesmerker.
This is the number one temptation facing money issuers.
Dette er fristelse nummer én som utsteder av penger står overfor.
Henry VIII of England was one of the most renowned exponents of this kind of behaviour (6).
Henrik den 8. av England var en av de fremste eksponentene for en slik atferd.
In the 1500s, he reduced the silver content in coins to 1/3 of the original to finance wars against France and his own expensive lifestyle.
(6) Han reduserte innholdet av sølv i myntene til 1/3 av det opprinnelige utover på 1500-tallet for å finansiere kriger mot franskmennene og et kostbart privatliv.
In addition to coins, a system gradually developed involving paper money.
I tillegg til mynt utviklet det seg etter hvert et system med seddelpenger.
Banknotes were a receipt for a money issuer’s claims on silver or gold.
Sedler var kvittering for krav på sølv eller gull hos utsteder av pengene.
Instead of using coins as a means of payment, the receipt was used.
Istedenfor å bruke mynter som betalingsmiddel, brukte de kvitteringen.
They promised the bearer that they would redeem the nominal value of the notes in silver or gold.
De lovet å veksle inn den verdien som sto på sedlene, til alle som krevde det.
The value of the notes was entirely dependent on confidence in the issuer’s promise.
Sedlenes verdi sto og falt med tilliten til seddelutstederens løfte.
The authorities’ ability to fulfil their promise depended on government finances.
Myndighetenes evne til å innfri sitt løfte, avhang av statsformuen.
Brutal tax collectors, abundant tax coffers and peace with neighbouring countries inspired confidence in the authorities’ ability to redeem the notes in a precious metal then or at some time in the future.
Brutale skattefuter, et velfylt skattkammer og fred med nabolandene innga tillit til at sedlene fortsatt kunne veksles inn i edelt metall i dag eller en gang i fremtiden.
The authorities often granted a monopoly on banknote issuance to an institution they controlled.
Myndighetene ga gjerne monopol på seddelutstedelse til en institusjon de selv hadde kontroll over.
This was no coincidence as printing money generated seigniorage revenues.
Det var neppe tilfeldig, ettersom det å trykke penger gir seigniorage-inntekter.
This way of raising seigniorage is temptation number two: the authorities borrow money from the issuing bank and the issuing bank provides the loan by printing banknotes.
Denne måten å hente inn seigniorage på er fristelse nummer to: Myndighetene låner penger i seddelbanken og seddelbanken utbetaler lånet ved å bruke pressen.
This was particularly common in times of war.
Dette skjedde særlig i forbindelse med krig.
It can be difficult to raise taxes or borrow directly from the public to fund an unpopular war.
Det kan være vanskelig å øke skattene eller låne direkte fra publikum for å finansiere en lite populær krig.
Naturally, a regime at war will be more interested in winning the war than in the long-term economic costs.
Naturlig nok vil et regime i krig, være mer opptatt av å vinne krigen enn langsiktige samfunnsmessige kostnader.
Who cares about high inflation and debt repayment if surviving as a regime is at stake?
Hvem bryr seg om høy inflasjon og tilbakebetaling av lån hvis det å overleve som regime står på spill?
Confidence – and the lack of it – had important consequences for England and France during the Napoleonic Wars.
Tillit – og mangel på tillit – fikk for eksempel store konsekvenser for England og Frankrike under Napoleonskrigene.
England was able to finance these wars more easily than France.
England kunne finansiere disse krigene lettere enn Frankrike.
They had previously demonstrated that they stood by their commitments, and were therefore granted loans.
De hadde vist tidligere at de sto ved sine forpliktelser, derfor fikk de lån.
The French government, on the other hand, had lost its creditworthiness after Louis XVI was sent to the guillotine.
Frankrikes herskere hadde derimot mistet sin kredittverdighet etter at Ludvig den 16. falt for giljotinen.
Our own history also illustrates the costs associated with inflation and a loss of confidence.
Vår egen historie illustrerer også kostnadene ved inflasjon og tapt tillit.
Soaring inflation in Norway during and after the Napoleonic Wars impaired the functioning of the payment system.
Den svært høye inflasjonen i Norge under og etter Napoleonskrigene førte til at betalingssystemet ikke fungerte godt.
The function of money as a unit of measurement was also undermined.
Pengene mistet delvis sin funksjon som måleenhet.
An example of this is described in the local history books for the coastal districts of Karlsøy and Helgøy in Troms, northern Norway.
Dette er for eksempel beskrevet i Karlsøy og Helgøy bygdebok.
At that time, accounts were sometimes kept in silver, or in goods such as cod liver oil, large saithe or flour (8).
Det hendte at regnskap ble ført i sølv, eller i varer som tran, storsei eller mel, på denne tiden.
Inflation also resulted in the transfer of assets from creditors to debtors: the real value of the fishermen’s debt to merchants in Bergen decreased.
(8) Inflasjonen førte også til at verdier ble overført fra de som hadde fordringer til de som hadde gjeld: Gjelden som fiskerne hadde hatt til kjøpmenn i Bergen, falt i realverdi.
This marked a historic shift.
Dette markerte et historisk skifte.
The fishermen were of course happy to see their debt diminish.
For fiskerne fra Nord-Norge var bortfallet av gjelden selvsagt fint.
Creditors, however, lost money, which probably did not increase confidence and a willingness to lend the next time someone needed a loan.
Men de som eide fordringer, tapte, og det bidro nok ikke til økt tillit og utlånsvilje neste gang noen trengte lån.
The promise of a stable value of money against gold and silver
Løftet om stabil pengeverdi mot gull og sølv
I have given examples of how easily monarchs succumbed to the temptation of an apparently free lunch by exploiting opportunities for raising seigniorage revenues.
Jeg har vist eksempler på at makthaverne lett kunne la seg friste til å ha en tilsynelatende gratis lunsj ved å utnytte mulighetene til seigniorage.
In times of political instability, they sometimes had no choice.
I ustabile politiske tider hadde de kanskje ikke noe valg.
The economic progress experienced by Norway and other countries in the second half of the 1800s was founded on more than a thousand years of money and credit history.
Bak den økonomiske fremgangen Norge og andre land opplevde på annen del av 1800-tallet, lå mer enn tusen års erfaring med penger og kreditt.
The opposite was equally true.
Det motsatte gjaldt også.
Kåre Lunden, for example, writes that “after 1387, no coins were minted in Norway for a hundred years”.
For eksempel skriver Kåre Lunden at ”I Norge vart det ikkje slege mynt i hundre år etter 1387”.
According to Lunden, the deep crisis in the Norwegian economy between 1350 and 1500 was not only due to the Black Death but also to the absence of a monetary system.
Han mener at det ikke bare var svartedauden som var forklaringen på den dype krisen i norsk økonomi fra 1350 til 1500, men også mangel på pengesystem.
Stability in the value of money eliminated uncertainty and doubt among potential investors.
Stabil pengeverdi fjernet usikkerhet og tvil hos potensielle investorer.
Long-term planning became easier.
Det ble lettere å planlegge langsiktig.
Providers of credit could be reasonably certain that their investment would not be inflated away.
De som ga kreditt, kunne være rimelig trygge på at verdiene som de plasserte, ikke ble inflatert vekk.
They did not have to move their wealth into property or other fixed investment in order to preserve it.
De måtte ikke flytte formuen over i fast eiendom eller andre realverdier for å holde på den.
The willingness to save and accumulate wealth increased.
Viljen til å spare og bygge opp formue ble sterkere.
History had taught the authorities the value of price stability, and the commitment mechanism was a monetary system linked to silver or gold.
Historien hadde således vist myndighetene verdien av prisstabilitet og bindingssystemet var et pengesystem knyttet opp mot sølv eller gull.
The whims of French kings were replaced by parliaments that were accountable to the people.
De franske kongenes luner ble erstattet av parlamenter som sto til ansvar for befolkningen.
It is no coincidence that the name of the most prominent great power’s monetary unit – the pound – reflected a measure of weight: the value of a pound of silver.
Det er ikke tilfeldig at betegnelsen til den fremste stormaktens pengeenhet – pund – gjenspeilet et mål på vekt; verdien av ett pund sølv.
(10)
(10)
A number of conditions need to be in place to enable a central bank to keep its promise!
Disse forutsetningene må være på plass for at det skal være mulig for en sentralbank å holde løftet sitt!
When Norges Bank was established in 1816, the government sought to ensure credibility by establishing a tax-financed silver fund.
Da Norges Bank ble opprettet i 1816, ønsket staten å sikre troverdigheten ved etablering av et skattefinansiert sølvfond.
A par value against silver for the new paper money – the speciedaler – was announced.
Det ble annonsert en pari kurs mot sølv for de nye papirpengene – speciedaleren.
However, the market value of the speciedaler was considerably below par value – the authorities in our young country were in a difficult financial situation and had not yet established confidence.
Men markedsverdien på speciedaleren lå langt under pari – myndighetene i vårt unge land sto i en vanskelig finansiell situasjon og hadde ennå ikke rukket å etablere tillit.
It was not until 1822 that the authorities were able to establish a more orderly system when the Storting adopted a long-term strategy whereby the silver value of the speciedaler would gradually increase to par value.
Da vedtok Stortinget en langsiktig strategi der innløsningskursen i sølv for speciedaleren gradvis skulle øke til pari verdi.
(11) This goal was reached in 1842, twenty years later, bearing witness to long-termism and persistence in policy implementation.
(11) Målet ble nådd i 1842, 20 år senere.
And persistence was rewarded.
Standhaftigheten ble belønnet.
(13) ,(14)
(13), (14)
The era of broken promises
De brutte løfters tid
The interwar years proved to be highly turbulent, both in Norway and abroad.
Mellomkrigstiden skulle vise seg å bli svært turbulent, både i Norge og i utlandet.
In 1921, for example, per capita GDP in Norway fell by 11 per cent.
I 1921 falt for eksempel verdiskapingen per innbygger i Norge med 11 prosent.
The structure of the economy had changed, the functioning of the labour market had deteriorated (15), external trade had become more important and the share of employment in agriculture had declined.
Strukturen i økonomien var blitt endret, arbeidsmarkedet fungerte dårligere, (15) utenrikshandelen var blitt viktigere og andelen sysselsatte i jordbruket hadde gått ned.
We had become more vulnerable to external economic developments.
Vi var blitt mer sårbare for den økonomiske utviklingen i verden omkring oss.
The objective of monetary policy continued to be a stable value of money in relation to gold.
Pengepolitikken hadde fortsatt stabil pengeverdi i forhold til gull som mål.
However, the authorities set an ambitious goal: they aimed to restore the krone’s pre-war value, which implied deflation.
Myndighetene satte seg imidlertid et meget ambisiøst mål: De tok sikte på å gjenetablere førkrigsverdien til kronen, noe som innebar deflasjon.
Moreover, they were more patient than had been the case after the Napoleonic Wars a hundred years earlier.
Og de var mer utålmodige enn etter Napoleonskrigene 100 år tidligere.
At that time, the par value of money had been restored over a period of 20 years, but now the authorities achieved the same in a quarter of the time at considerable real economic costs.
Da hadde pariverdien til pengene blitt gjenetablert i løpet av tyve år, men nå ble det samme gjennomført på en fjerdedel av tiden, til store realøkonomiske kostnader.
(16) We usually refer to this as “parity policy”.
(16) Dette var det vi gjerne omtaler som “paripolitikken”.
The ambition to keep their promise was admirable, but the follow-through lacked flexibility.
Ambisjonene om å holde ord var prisverdige, men gjennomføringen manglet fleksibilitet.
(17) We might say that in the 1920s, the central bank adhered rigidly to “the letter of the law”.
(17) Vi kan kanskje si at sentralbanken på 1920-tallet ”red prinsipper”.
In reality, they also linked the value of their money to gold, since the dollar was linked to gold.
I realiteten knyttet de samtidig sin pengeverdi til gull, siden dollaren var knyttet til gull.
The post-war period was marked by the strong conviction that the economy could be fine-tuned by the coordinated use of instruments decided at a centralised level.
Perioden etter andre verdenskrig var preget av stor tro på at økonomien kunne finstyres ved å koordinere virkemidler fastlagt på sentralt hold.
The value of the krone was pegged to the dollar and to gold while a policy of low interest rates was accompanied by an ample credit supply.
Kroneverdien ble stabilisert mot dollar og gull samtidig som det ble ført en lavrentepolitikk med rikelig kredittilførsel.
This was possible in a highly regulated economy.
Dette var mulig fordi økonomien var gjennomregulert.
The positive attitude to regulation probably stemmed from the period of rationing and centralised government during World War II.
Det positive synet på reguleringer var nok basert på erfaringene med rasjoneringer og sentralstyring under andre verdenskrig.
The system had functioned reasonably well and a regulatory apparatus was already in place.
Systemet hadde fungert rimelig godt og reguleringsapparatet var allerede på plass.
(21)
(21)
Internationally, there was widespread desire to stabilise economic developments, originating in theories published by John Maynard Keynes in the early 1930s.
Et ønske om å stabilisere den økonomiske utviklingen var internasjonalt utbredt og hadde sitt utspring i teorier publisert av John Maynard Keynes tidlig på 1930-tallet.
This was part of the background for Norwegian politicians’ ambition to fine-tune the economy in Norway.
Dette var en bakgrunn for politikernes ambisjoner om å finstyre økonomien i Norge.
According to Phillips, a country could apparently choose between low unemployment and low inflation.
Et land kunne i følge ham velge mellom lav arbeidsledighet og lav inflasjon.
This menu option is often referred to as the Phillips curve.
Dette meny-valget omtales ofte som Phillips-kurven.
And what kind of “option” was that?
Og hva slags “valg” var det?
Unemployment is real, while inflation is only changes in an index!
Arbeidsledighet er noe reelt, mens inflasjon bare er endringer i en indeks!
By formulating the question in this way, the choice was obvious.
Ved å stille spørsmålet slik var det åpenbart hva en måtte velge.
This analysis had a considerable impact on economic policy.
Analysen fikk stor betydning for økonomisk politikk i mange vestlige land.
The US and European authorities opted to pursue an active counter-cyclical policy rather than combating inflation.
Myndighetene i Europa og USA valgte å føre en aktiv motkonjunkturpolitikk fremfor å bekjempe inflasjonen.
But the trade-off between inflation and unemployment did not hold in the long term, as economists had first thought.
Men sammenhengen mellom inflasjon og arbeidsledighet viste seg ikke å holde på lang sikt, slik man hadde trodd.
The analyses had not factored in expectations formation.
Analysene hadde ikke tatt hensyn til forventningsdannelsen.
When higher inflation gradually came to be expected by economic agents, it no longer led to lower unemployment.
Når den høyere inflasjonen etter hvert ble forventet av aktørene i det økonomiske livet, skapte den ikke lenger lavere arbeidsledighet.
In his work, Phillips introduced the dilemma of short-term gains and long-term costs in a new area.
Arbeidene til Phillips bragte inn dilemmaet mellom kortsiktige gevinster og langsiktige kostnader på et nytt område.
The benefit was lower unemployment for a period.
Gevinsten var lavere ledighet i en periode.
But confidence that inflation could be kept low would eventually be eroded.
Men etter hvert ville tilliten til at inflasjonen kunne holdes lav gå tapt.
The cost was persistently higher inflation.
Kostnaden ble varig høyere inflasjon.
The short-term benefit evaporated along with confidence.
Den kortsiktige gevinsten ble borte sammen med tilliten.
It is easy to see that it can be tempting to exploit the short-term gains even though the long-term costs are known.
Det er lett å se at det kan være fristende å utnytte de kortsiktige gevinstene selv om de langsiktige kostnadene er kjent.
In 1971, for example, US president Richard Nixon sought higher growth in the money supply and an attendant reduction in unemployment in order to increase his chances of being re-elected.
For eksempel ønsket den amerikanske presidenten Nixon i 1971 en raskere vekst i pengemengden og en tilhørende lavere ledighet for å øke sjansen for å bli gjenvalgt.
(23) He was aware of the inflation problems that would subsequently arise, but his view was that they could be addressed at a later stage.
(23) Inflasjonsproblemene som ville komme senere, var han klar over, men han mente at det kunne håndteres etter hvert.
Perhaps he believed that if he were not re-elected, the long-term costs would be someone else’s problem.
Han mente kanskje at hvis han ikke ble valgt, ville de langsiktige kostnadene være en annens problem.
The lesson we can learn from this is that a system involving changing governments may be particularly prone to short-term temptations.
Lærdommen vi kan trekke, er at et system med skiftende regjeringer kan være spesielt utsatt for kortsiktige fristelser.
Finding an effective commitment mechanism is of particular importance in this context.
Å finne en god bindingsmekanisme vil da være særlig viktig.
In Norway as in other countries, the government moved in practice away from the objective of a permanently stable exchange rate.
Også i Norge gikk Regjeringen i praksis vekk fra målet om å holde valutakursen varig stabil.
(24) It carried out 10 de facto devaluations of the krone in the period 1976-1986 (25), which led to high inflation.
(24) Den foretok 10 de facto nedskrivninger av valutakursen i perioden 1976-1986 (25) , noe som ga fall i pengeverdien og høy inflasjon.
Data on price developments in Norway are available back to 1516.
Vi har data for prisutviklingen i Norge tilbake til 1516.
Five hundred years of price history show that in historical terms the inflation period in the 1970s and 1980s is unique.
500 års prishistorie viser at inflasjonsperioden på 1970- og 80-tallet historisk sett er helt unik.
(26) Previously, periods of high inflation had been associated with government deficits as a result of war and unstable governments.
(26) Tidligere hadde perioder med høy inflasjon vært knyttet til problemer med statsfinansene som følge av krig og ustabile statsforhold.
This time, inflation was related to the system of economic policy management.
Nå var årsaken knyttet til det økonomisk-politiske styringssystemet.