natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Be to, kainų stabilumas padeda išvengti, kad progresinių nominaliųjų mokesčių „laipteliai“ laikui bėgant didintų realųjį mokesčių ir socialinio draudimo įmokų perkėlimą, kuris kelia mažesnes paskatas darbo ir kapitalo pasiūlai ir kartu mažina ilgalaikio ekonomikos augimo perspektyvas.
Also, price stability avoids that progressive nominal tax brackets increase over time the real incidence of taxes and social security contributions, which would induce a diminished incentive to supply labour and capital and thereby curtail the economy’s long-run growth perspectives.
Visi minėti argumentai rodo, kodėl nėra ilgalaikio kompromiso tarp kainų stabilumo ir ekonomikos augimo, tačiau padėtis yra kitokia trumpuoju laikotarpiu, ir tai akivaizdu, kai yra vadinamasis paklausos ar gamybos išlaidų sukeltas sukrėtimas, į kurį pinigų politika turi reaguoti ne iš karto, nepaisant laikinai padidėjusios bendrosios infliacijos.
All the previous arguments indicate why there is no long term trade-off between price stability and growth, but the situation is different in the short term, a fact which is clear when there is a supply or cost-push shock to which monetary policy should not respond immediately in spite of the temporary increase in headline inflation.
Patikimas kainų stabilumas toliau skatina bendrą makroekonomikos stabilumą, nes yra gerai įtvirtinti infliacijos lūkesčiai.
The credible achievement of price stability further fosters overall macroeconomic stability since inflation expectations are firmly anchored.
Todėl neigiamas pasiūlos sukrėtimas, pvz., naftos kainų padidėjimas, turi mažesnio poveikio infliacijai, ir pinigų politikos kursas per tokius sukrėtimus gali būti pasirenkamas lėtesnis ir nuoseklesnis.
As a result, adverse supply shocks, such as an increase in oil prices, have less effect on inflation and monetary policy can afford a more moderate and steady course of policy in face of such shocks.
Apskritai kalbant, nors ir pritariama nuomonei, kad ekonomika turi spontanišką tendenciją grįžti prie ilgalaikio laikotarpio modelio, atsiranda trumpalaikis kompromisas, nes makroekonominė politika daro įtaką šiam konvergencijos tempui ir gali padėti išvengti didesnio produkcijos kintamumo, didindama visuotinę gerovę.
More generally, even if one accepts the notion that the economy has a spontaneous tendency to go back to its long-term path, there is a short term trade-off because macroeconomic policy affects the speed of that convergence and may avoid higher output volatility, thus increasing the general welfare.
Tačiau vis tiek sunku išnaudoti šį kompromisą taikant hierarchinį mandatą.
Nonetheless, it is difficult to exploit this trade-off in a hierarchical mandate.
Labai rimtai vertinu Sutartyje apibrėžtą antrinį tikslą, kuriam įgyvendinti ECB skyrė daug dėmesio, prasidėjus esamai krizei.
I take seriously the secondary objective defined by the Treaty, which the ECB has been clearly addressing in the present crisis.
Pvz., po Lėmano krizės protrūkio veikėme greitai ir ryžtingai, siekdami išvengti bankų sistemos žlugimo ir užkirsti kelią ekonomikos nuosmukio ir defliacijos padariniams.
For instance, after the outbreak of the Lehman crisis, we acted quickly and forcefully to avoid the collapse of the banking system and to prevent its recessionary and deflationary consequences.
Smarkiai sumažinusi palūkanų normas, Eurosistema taip pat prisidėjo prie paramos kreditams stiprinimo ir sukūrė didelį likvidumą bankų sistemoje supirkdama padengtąsias obligacijas, tuo skatindama šios svarbios rinkos pagyvėjimą ir laikydama Europos investicijų banką kita sandorio šalimi pinigų politikos operacijose.
Beyond dramatically lowering interest rates, the Eurosystem has also done its fair part in the enhanced credit support, namely in providing ample liquidity to the banking system, buying covered bonds thereby contributing to a revival of this important market and by accepting the European Investment Bank as counterparty to the monetary policy operations.
Manau, nekyla abejonių, kad šie veiksmai padėjo sumažinti ekonomikos nuosmukio mastą.
I think there are few doubts that these actions have helped minimise the depth of the recession.
Kaip vertinate ECB atsitraukimo strategiją?
How do you assess the ECB’s exit-strategy?
Ar pinigų atsitraukimo strategijas reikėtų suderinti pasauliniu lygmeniu?
Should monetary exit strategies be concerted globally?
Ar reikėtų suderinti pinigų ir mokestinio atsitraukimo strategijas?
Should there be concertation between monetary and fiscal exit strategies?
ECB atsitraukimo strategija – tai laipsniškas nestandartinių priemonių, taikomų reaguojant į finansų krizę, panaikinimas.
The ECB’s exit strategy comprises a gradual phasing-out of the non-standard measures introduced in response to the financial crisis.
Laipsniškas atsitraukimo metodas būtinas, atsižvelgiant į tikrosios ekonomikos ir finansų sistemos pažeidžiamumą.
The gradual approach to the exit is necessary given the vulnerabilities of the real economy and of the financial system.
ECB pranešimas apie pirmuosius laipsniškus nestandartinių priemonių panaikinimo žingsnius 2009 m. gruodžio mėn. nukreiptas būtent į šį tikslą.
The ECB announcement on the first steps of the phasing out of non-standard measures made in December 2009 precisely aims at this.
Visiškai pritariu šiai strategijai.
I fully support this strategy.
Laipsniškas šių priemonių panaikinimas suteikia galimybę visoms susijusioms šalims prisitaikyti prie naujų sąlygų, o ECB turi galimybę gauti atsiliepimų apie tokį atsitraukimą prieš priimdamas sprendimą dėl tolesnių veiksmų.
A gradual phasing-out allows all parties involved to adjust to the new conditions, while giving the ECB the possibility of receiving feedback on the phasing-out before deciding on the next steps.
Norėčiau pabrėžti, kad laipsniškam atsitraukimui bus tikrai naudingas nestandartinių priemonių modelis, kuris palengvins šį atsitraukimą.
Let me underline that the phasing-out will certainly benefit from the design of the non-standard measures, which facilitates a smooth phasing out.
Šio pareiškimo esmė atitinka ECB strategiją.
The spirit of this statement is in line with the ECB’s strategy.
Kaip ne kartą pabrėžė Valdančioji taryba, ECB atsitraukimo strategijos kertinis akmuo – aiškus ryšys su pagrindiniu kainų stabilumo tikslu.
As repeatedly stressed by the Governing Council, the cornerstone of the ECB’s exit strategy is the clear link to the primary objective of price stability.
Per krizę buvo ryžtingai imtasi veiksmų, atsižvelgiant į šį pagrindinį tikslą.
All actions throughout the crisis have been taken resolutely with this primary objective in mind.
Atliekant realiojo laiko rizikos kainų stabilumui vertinimą, atsižvelgiama į kitų centrinių bankų veiksmus.
When forming the real-time assessment of the risks to price stability, actions by other central banks are taken into account.
Todėl, nors tarpusavio keitimasis informacija bei kita pagalba operacijoms gali būti naudinga, pinigų politikos derinimas neatrodo pagrįstas.
Thus, while sharing information and other operational assistance may be desirable, no concertation of monetary policy appears warranted.
Be to, kadangi krizė buvo sinchronizuota pasauliniu lygmeniu, atsigavimas po krizės gali būti nevienalytis, todėl pinigų derinimo lygio reikės atsisakyti skirtingais tempais.
In addition, while the crisis was synchronised at a global level, the recovery is likely to be more heterogeneous which by itself would call for different speeds in removing the degree of monetary accommodation.
Plačiai sutariama, kad visi pagrindiniai centriniai bankai turėtų vykdyti specialiųjų politikos priemonių taikymo nutraukimą, atsižvelgdami į konkrečias atitinkamos ekonomikos sąlygas.
There exists a broad consensus that all major central banks should tailor the exit from the extraordinary policy measures to the specific conditions that apply to the respective economy.
Kartu akivaizdu, kad tarptautinis bendradarbiavimas, pvz., G20 konsultacijų arba reguliarių Valdytojų susitikimų, kuriuos organizuoja Tarptautinių atsiskaitymų bankas, pagrindu buvo labai naudingas praeityje ir tebebus naudingas ateityje.
At the same time, it is clear that international cooperation, such as in the form of the G20 consultations or regular Governors’ meetings organised by the Bank for International Settlements, has been very useful in the past and will remain so in the future.
Koordinavimo su fiskaline politika klausimu reikėtų paminėti, kad tai turėtų būti ex ante (išankstinis) koordinavimas.
Regarding coordination with fiscal policy, it should be mentioned that there should not be ex ante coordination.
Kiekvienas politikos kūrėjas turėtų susitelkti į savo atsakomybės sritį, ir tai turėtų užtikrinti tinkamą politiką.
Each policy maker should concentrate on its own area of responsibility and this should deliver the right policies.
Be abejo, į fiskalinio konsolidavimo pastangas, kurias deda euro zonos šalių vyriausybės, atsižvelgiama atliekant realiojo laiko kainų stabilumo rizikos vertinimą.
Of course, fiscal consolidation efforts by euro area governments are taken into account when forming the real-time assessment of the risks to price stability.
Kita vertus, priimdamos sprendimą dėl fiskalinės politikos pozicijos, vyriausybės žino, kad Eurosistema reaguoja į bet kokią riziką, kylančią infliacijos lygiui, kuri peržengia oficialų pinigų politikos tikslą.
On the other hand, when deciding on the fiscal policy stance Governments know that the Eurosystem reacts to any risk to the inflation rate exceeding the official objective for monetary policy.
Šiuolaikinės ekonomikos modeliuose tokie kintamieji, kaip antai gamybos apimties atotrūkis, atlieka pagrindinį vaidmenį siekiant paaiškinti trumpalaikę riziką kainų stabilumui, ir šie duomenys turėtų būti naudojami kaip savaiminio ir savarankiško atitinkamų politikos priemonių derinio įgyvendinimo priemonė.
In modern economic models variables such as the output gap play a pivotal role to explain short term risks to price stability and this knowledge should act as a vehicle for spontaneous and autonomous implementation of the appropriate policy mix.
Tačiau negali būti ir nebus jokio išankstinio įsipareigojimo dėl konkretaus pinigų politikos veiksmų kurso.
But there cannot and will not be any pre-commitment to a particular course of monetary policy action.
ECB ir euro zonos šalių vyriausybės reguliariai keičiasi informacija.
There is a regular exchange of information between the ECB and the governments of the euro area countries.
Tačiau koordinavimas tarp ECB ir euro zonos šalių vyriausybių neturėtų peržengti Sutartyje nustatytų ribų.
Yet, coordination between the ECB and euro area governments should not go beyond what is foreseen in the Treaty.
Koks jūsų požiūris į asimetrinį pavojų, kurį kelia ECB atsitraukimo strategija valstybėms narėms?
What is your perspective on the asymmetrical exposure of Member States to an ECB exit strategy?
Kas galėtų jį sušvelninti?
What should be done in order to mitigate it?
Nevienodumas – neatskiriama korekcijos euro zonoje savybė.
Heterogeneity is an integral feature of the mechanics of adjustment in the euro area.
Tačiau nuo euro įvedimo pradžios, priešingai populiariam požiūriui, BVP augimo ir infliacijos diferencialai euro zonos šalyse buvo istoriškai žemo lygio.
Nevertheless, since the beginning of the euro, and contrary to some popular perceptions, GDP growth and inflation differentials across euro area countries have stood at historically low levels.
Suprantama, pinigų politika per se negali ir neturėtų būti nukreipta į šių diferencialų mažinimą.
Naturally, monetary policy per se cannot and should not aim at reducing these differentials.
Ekonominės ir pinigų sąjungos (EPS) idėja – aiškiai paskirstyti atsakomybę tarp politiką formuojančių asmenų, nes tiek pinigų politikos, tiek ne pinigų politikos kūrėjų (įskaitant visų pirma fiskalines institucijas) pareiga – „palaikyti tvarką“ savo politikos srityje, taip pat taikyti apsaugos priemones, kad visos šalys laikytųsi nustatytų taisyklių.
The premise of Economic and Monetary Union is a clear allocation of responsibilities among policy-makers; a commitment of both monetary and non-monetary policy-makers (including, in particular, fiscal authorities) to keep their own houses in order; and a set of safeguards to ensure that all parties abides by the rules.
Vykdant euro zonos makroekonomikos politiką turėtų būti vadovaujamasi pagrindiniais principais, kuriais remiantis pasirašyta EPS sutartis.
Euro area macroeconomic policies should be guided by these basic principles on which the EMU contract was signed.
Atsižvelgiant į šiuos principus, didžiausias rūpestis svarstant ECB atsitraukimo strategiją kyla dėl to, kad visoje euro zonoje reikia palaikyti kainų stabilumą.
In view of these principles, the overriding concern for the ECB’s monetary exit considerations is and should be to maintain price stability in the euro area as a whole.
Šis Eurosistemos įsipareigojimas sukuria minimalų „inkarą“, kuris veikia kaip vienintelė svarbiausia ir besąlygiška koordinavimo priemonė visiems kitiems veikėjams, įskaitant fiskalinės politikos kūrėjus, su įvairiais įsipareigojimais, ypač formuojant jų pačių atsitraukimo ir koregavimo politiką.
This commitment of the Eurosystem provides the nominal anchor which acts as the single most important implicit coordination device for all other actors, including fiscal policy-makers, with their various responsibilities, in particular when forming their own exit and adjustment policies.
Šio „inkaro“ negalima statyti į pavojų, ypač finansinio stabilumo rizikos sąlygomis.
This anchor must not be put at risk, especially not in a context of financial stability risk.
Be to, pinigų sąjungos šalys turi naudoti savo turimas priemones, visų pirma susijusias su fiskaline politika, kad šių šalių prisitaikymas būtų lengvesnis.
Furthermore, in a monetary union, countries must use the instruments at their disposal to facilitate their adjustment, in particular those relating to fiscal policy.
Panašu, kad „fiskalinis atsitraukimas“, tiksliau – „fiskalinis koregavimas“ – kurį reikės atlikti ateityje, vyriausybėms bus sunkesnis nei laipsniškų nestandartinių priemonių panaikinimas Eurosistemoje.
The “fiscal exit” - or better, the “fiscal adjustment” - that will be necessary in the coming years is likely to prove more challenging for governments than the phasing out of non-standard measures for the Eurosystem.
Per krizę vyriausybės teisingai pasielgė leisdamos deficitui išsiplėsti, nes fiskalinė politika galėjo palaikyti ekonomiką trumpuoju laikotarpiu.
During the crisis, governments were right to allow deficits to expand so that fiscal policy provided support to the economy in the short run.
Tačiau šiuo metu vyriausybių deficitai yra dideli – iš tiesų labai dideli daugelyje šalių – valstybių skolos ir BVP santykis dažniausiai aukštas ir toliau auga, ir finansų rinkose dėmesys vis dažniau krypsta į klausimus apie vyriausybių mokumą.
But now, government deficits are high – and indeed very high in many countries - government debt-to-GDP ratios are mostly high and rising; and the attention of financial markets is increasingly turning to issues of government solvency.
Taigi, būtini neatidėliotini veiksmai siekiant sureguliuoti fiskalinę sritį.
Hence, prompt action to bring the fiscal house in order is necessary.
Šiuo atveju pagrindinis klausimas fiskalinėje politikoje – ne „ar“, bet „kiek“ ir „kaip greitai“ reikia pradėti griežtinti fiskalinę politiką.
The key issue for fiscal policy at this juncture is not “whether” but “how much” and “how soon” to start fiscal tightening.
Tinkamas politikos vykdymas kiekvienu atveju priklausytų nuo privačiojo sektoriaus ekonomikos atkūrimo tempo.
The proper conduct of policy will depend in each case on the speed of the recovery of the private sector economy.
Kol fiskalinė politika nestabili ir valstybės skolos santykis vis dar auga, toliau vilkinamo koregavimo išlaidos viršys greitesnio veikimo išlaidas.
As long as fiscal policy is on an unsustainable course with government debt ratios still rising, the costs of further delaying adjustment will exceed the costs of acting sooner.
Be fiskalinių priemonių, yra dar viena svarbi koregavimo priemonė, kurios esmė ta, kad fiskalinės priežiūros institucijos turi stebėti ir kontroliuoti savo finansinių sistemų padėtį ir decentralizuotai spręsti kartais kylančias problemas.
In addition to fiscal policy, other important policy of adjustment implies that financial supervisory authorities should monitor the situation in their financial system and deal, in a decentralised way, with occasional problems they may encounter.
Apskritai, esu įsitikinęs, kad atsitraukimas bus sklandus.
All in all, I am confident that a smooth exit will be achieved.
Plati įkaito sistema turi būti derinama su atitinkamomis priemonėmis siekiant, visų pirma, apsaugoti Eurosistemą nuo finansinės rizikos ir išlaikyti paskatas bankams apdairiai valdyti jų likvidumo riziką.
A broad collateral framework needs to be combined with appropriate measures to ensure, first and foremost, that the Eurosystem is protected from financial risks and also that incentives are preserved for banks to manage prudently their liquidity risk.
Pirmoji priemonė, kuri yra centrinio banko kompetencijoje – užtikrinti tikslų nelikvidaus turto vertinimą ir atitinkamą vertinimą mažesne negu rinkos verte, siekiant nustatyti turto nelikvidumą.
The first measure, at the disposal of the central bank, is to ensure an accurate valuation of illiquid assets and the application of appropriate haircuts to account for the asset’s illiquidity.
Todėl reikia nuolat tobulinti rizikos kontrolės priemones; šiuo keliu Eurosistema ėjo dar prieš finansų rinkos krizės protrūkį, o vėliau tik paspartino tempą.
This requires a constant refinement of risk control measures, an avenue the Eurosystem has followed already before the outbreak of the financial market crisis, and with a heightened pace since then.
Antroji priemonė susijusi su viešųjų konkursų procedūromis atliekant pinigų politikos operacijas.
The second measure relates to tender procedures applied in monetary policy operations.
Eurosistemos viešųjų konkursų procedūros iki krizės protrūkio byloja, kad gebėjimas refinansuoti turtą su centriniu banku yra deramai įvertintas.
Competitive tender procedures, as applied by the Eurosystem before the outbreak of the crisis, ensure that the ability to refinance an asset with the central bank is appropriately priced.
Trečioji priemonė, kurią šiuo metu ruošia Bazelio komitetas peržiūrint likvidumo rizikos reguliavimą, susijusi su griežtesnės kontrolės ir rizikos ribojimo politikos taikymu valdant likvidumo riziką.
The third measure, which is currently prepared by the Basel Committee in the context of revising the regulation on liquidity risk, relates to imposing tighter supervisory and prudential policies concerning the management of liquidity risk.
Kartu šiomis priemonėmis turi būti užtikrinta, kad bus išsaugotos paskatos sandorio šalims apdairiai valdyti ir nustatyti likvidumo riziką.
In combination, these measures should ensure that incentives for counterparties to manage and measure liquidity risk prudently are preserved.
Subsidijų ar iškraipymų vengimo klausimu reikėtų pabrėžti, kad Eurosistema turi tinkamą rizikos valdymo sistemą, kuri mažina šią riziką.
As regards the avoidance of subsidies or distortions it should be stressed that the Eurosystem has in place an adequate risk control framework that minimizes this risk.
Kai kurių rūšių turto rizikos profilis atidžiai stebimas, o mažiau likvidus ir rizikingesnis turtas vertinamas kur kas mažesne negu rinkos verte nei saugesnis ir likvidesnis turtas.
The risk profile of the several assets is carefully monitored and less liquid and riskier assets are subjected to higher haircuts than safer, more liquid ones.
Be to, Eurosistema nuolat stebi įkaito vertę ir, jeigu mano esant reikalinga, gali nustatyti jo vertės išlaikymo prievolę siekiant, kad įkaitas atitiktų direktyvų reikalavimus.
In addition, the Eurosystem constantly monitors the value of the collateral and may make margin calls if it is deemed necessary in order to keep the collateral in line with the guidelines.
Eurosistemos sandorio šalys gali naudoti antrinę rinką turintį ir antrinės rinkos neturintį įvairių rūšių turtą kaip įkaitą ECB operacijose.
The Eurosystem’s counterparties can use a wide set of marketable and non-marketable assets as collateral in ECB's operations.
Antrinę rinką turintis turtas apima įvairius vertybinius popierius, pvz., vyriausybės, centrinių bankų, korporacijų ir kredito įstaigų išleidžiamas skolos priemones
The marketable assets include a varied range of securities such as debt instruments issued by government, by central banks, corporations, and credit institutions
Daugiau informacijos žr. „Bendrieji Eurosistemos pinigų politikos priemonių ir procedūrų dokumentai“, ECB, 2009 m. .
For details see "General Documentation on Eurosystem monetary policy instruments and procedures", ECB, 2009. .
Taigi turtu užtikrinti vertybiniai popieriai (TUVP) – tai tik vienos rūšies priemonė, kurią galima naudoti kaip įkaitą ECB operacijose.
Asset backed securities (ABS) are thus only one type of instrument that can be used as collateral in ECB operations.
Iki šiol įkaito sumos pakako ECB operacijoms vykdyti, net dabartinės krizės sąlygomis, kad būtų garantuota sandorio šalių galimybė pasiekti Eurosistemos likvidumą.
So far the amount of collateral available for ECB operations has been sufficient, even under the current crisis, to guarantee the counterparties' access to Eurosystem's liquidity.
Iš tiesų, pastaruosius kelerius metus siūlomas įkaitas sudarė palyginti mažą reikalavimus atitinkančio turto dalį ir buvo du kartus didesnis už Eurosistemos neapmokėto kredito dalį.
Indeed, during the last few years, the collateral put forward has corresponded to a relatively small share of total eligible assets and to more than double of the outstanding credit by the Eurosystem.
Kalbant apie TUVP, ypač norėčiau priminti, kad nusprendusi išplėsti reikalavimus atitinkančio turto sąrašą Valdančioji taryba nustatė griežtesnes taisykles TUVP, atsižvelgiant į šio turto kreditinę ir likvidumo riziką.
With regard to ABS in particular, I would like to recall that when the Governing Council decided on the enlargement of the eligible assets list, it maintained stricter rules on ABS, given the credit and liquidity risk of these assets.
Minimalus TUVP tinkamumo įvertinimas buvo „vienos A“ reitingas, o pagal kas dvejus metus atliekamos rizikos kontrolės priemonių peržiūros rezultatus 2008 m. rugsėjo mėn.
The minimum rating for eligibility of ABS was kept at A- and, following the result of the biennial review of the risk control measures in September 2008, ABS were classified under the lower liquidity category, which implies an haircut of 12% (an additional haircut is applied to ABS subject to theoretical valuation, i.e., the less liquid).
Valdančioji taryba vėl peržiūrėjo TUVP rizikos kontrolės priemones siekdama jas patobulinti ir prisidėti prie tinkamai veikiančios TUVP rinkos atkūrimo.
These refinements included a minimum AAA rating at issuance granted by two rating agencies (keeping the A for the remaining life of the ABS) and the prohibition of other ABS tranches in the underlying pool of the eligible ABS.
Taigi, galima rizika, atsižvelgiant į TUVP įkaito sumą, yra nedidelė ir Eurosistemai, turinčiai rizikos valdymo sistemą, ir bankų sistemai, turinčiai platų reikalavimus atitinkančio turto pasirinkimą.
Against this background, eventual risks of the unwinding given the amount of ABS in the collateral are minimal both for the Eurosystem, given the risk management framework, and for the banking system, given the wide set of eligible assets available.
Didėjant viešojo sektoriaus deficito ir skolos santykiui, o 13 iš 16 euro zonos valstybių narių taikant perviršinio deficito procedūrą, kaip vertinate dabartinį Stabilumo ir augimo pakto įgyvendinimą?
Against the background of rising public deficits and debt ratios, and 13 out of 16 Member States of the euro area being subject to an excessive deficit procedure, what is your assessment of the current implementation of the Stability and Growth Pact?