natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Pirmiausia norėčiau atkreipti dėmesį į naują kiekybinį tikslą siekti kainų stabilumo, kuris apibrėžiamas kaip „mažesnis, bet artimas 2 proc.“ infliacijos lygis, garantuojantis pakankamai saugią ribą siekiant išvengti defliacijos rizikos, taip pat padedantis spręsti galimą suderinto vartotojų kainų indekso (SVKI) apskaičiavimo paklaidos problemą ir infliacijos diferencialo poveikį euro zonoje.
First, the new quantified objective for price stability, defined as inflation «below but close to 2%» that provides a sufficient safety margin to guard against the risks of deflation while at the same time addressing the issue of the possible presence of a measurement bias in the HICP and the implications of inflation differentials within the euro area.
Antra, reikia nustatyti aiškius terminus buvusiems dviem ramsčiams ir visų pirma įtraukti mūsų komunikaciją ir ekonominę analizę, kuri labai svarbi veiklos perspektyvai šioje politikos srityje.
The second point is related to the clear assignment of different time frames to the previous two pillars and to deal first in our communication with the economic analysis that is very relevant for the operational horizon of policy.
Trečia, pinigų analizė labai svarbi vidutinio ir ilgojo laikotarpio infliacijos tendencijoms, ypač pabrėžiant, kad „pinigų analizė daugiausia tarnauja kaip kryžminio patikrinimo priemonė vidutiniu ir ilguoju laikotarpiu, apie trumpą ir vidutinį laikotarpį sprendžiant iš ekonominės analizės“.
The third aspect points to monetary analysis being very relevant for medium to long-term trends in inflation, specifically mentioning that «monetary analysis mainly serves as a means of cross-checking, from a medium to long-term perspective, the short to medium-term indications coming from economic analysis».
Ketvirta, siekdami apibrėžti vidutinės ir ilgalaikės trukmės pinigų analizės horizontą, turėjome nuspręsti, kad „nebegalime toliau kasmet atlikti orientacinės vertės apžvalgos“.
The fourth item results from the intention to underline the medium to long-term horizon of monetary analysis and led us to decide that we would « no longer conduct a review of the reference value on an annual basis».
Galiausiai, paskutinis punktas susijęs su tuo, kad „pinigų analizėje bus atsižvelgiama į įvairių pinigų rodiklių pokyčius, įskaitant P3, jo sudedamąsias dalis ir priešinius, ypač kreditus“.
Finally, the last point relates to the concept that « monetary analysis will take into account developments in a wide range of monetary indicators including M3, its components and counterparts, notably credit».
Atidžiai apsvarsčius, matyti, kad šie keli punktai leidžia tinkamai įvertinti skirtingų išsamios, visapusiškos analizės, kurią taikome infliacijos rizikai nustatyti, aspektų vaidmenį.
If carefully reflected upon, these several points put into proper perspective the role of the different aspects of the comprehensive, full information analysis that we apply to assessing inflation risks.
Nepaisant to, pastarojo meto finansų krizės mastas ragina iš naujo apmąstyti, kaip vykdome politiką tam tikrais lygmenimis, įskaitant pinigų sritį.
Nevertheless, the scale and depth of the recent financial crisis calls for a reflection on the way policy is conducted at several levels, including the monetary area.
Visų pirma, krizė iškėlė klausimų, susijusių su finansiniais veiksniais, sistemine rizika ir finansiniu stabilumu.
In particular, the crisis brought to the forefront issues relating to financial factors, systemic risk and financial stability.
Tradicinį mąstymą, kad kainų stabilumas prekių ir paslaugų rinkoje sukuria ir aplinką, kuri užtikrina finansinį stabilumą, paneigė pastarųjų metų įvykiai, kurie rodo, kad nekilnojamojo turto kainų „burbulai“ gyvuoja kartu su žemos infliacijos režimu.
The traditional thinking that price stability in the market of goods and services also provides the environment that ensures financial stability has been invalidated by the events of the past few years that show a succession of bubbles in asset prices coexisting with a regime of low inflation.
Nors reguliavimo priemonės ir rizikos ribojimo priežiūra yra svarbios sprendžiant finansinio stabilumo klausimus, nekilnojamojo turto kainų bumo ir šuolių sukelti neigiami padariniai, kaip rodo dabartinė krizė, paskatino diskusijas apie turto kainų reikšmę vykdant pinigų politiką ir kredito junginių vaidmenį.
While the instruments of regulation and prudential supervision are prominent to deal with financial stability issues, the disruptive effects of asset price booms and crashes, as we have seen in the present crisis, have reignited the debate about the consideration of asset prices in the conduct of monetary policy and also about the role of credit aggregates.
Pinigų strategijos vertinimą, apie kurį minėjau, pradėjome praėjus penkeriems metams nuo pinigų sąjungos pradžios, ir gali atsitikti taip, kad, atsižvelgdama į 2007 m. prasidėjusios krizės padarinius, Valdančioji taryba nuspręs ateityje pereiti prie naujo strategijos vertinimo.
We undertook the evaluation of the monetary strategy that I mentioned before, five years after the beginning of the monetary union and it may happen that in the aftermath of the crisis that started in 2007 the Governing Council decides in the future to proceed to a new assessment of the strategy.
Manau, kad artimiausiu metu nebūtina atlikti kokių nors mūsų pinigų strategijos pakeitimų ar patikslinimų.
As it stands now I see no immediate need to make any changes or clarifications regarding our monetary strategy.
Dažnai teigiama, kad dėl struktūrinių pasaulio ekonomikos pokyčių vartotojų kainų infliacija perėjo į turto kainas.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Pastaruosius du dešimtmečius vartotojų kainų infliacija buvo sėkmingai pažabota pagrindinėse pramoninėse ekonomikose.
Over the past two decades consumer price inflation has been successfully contained in the major industrialised economies.
Žema ir stabili infliacija nėra „natūralus“ reiškinys; ji iš esmės byloja apie centrinių bankų įsipareigojimą dėl kainų stabilumo tikslo, kaip nustatyta daugelio centrinių bankų statutuose visame pasaulyje.
Low and stable inflation are not “natural” phenomena but are to a large extent testimony of central banks’ commitment to the objective of price stability, as is laid down in a large number of central bank statutes around the globe.
Nepriklausomi centriniai bankai padėjo stabilizuoti infliacijos lūkesčius ir taip sumažinti santykinius kainų šuolius bendrų vartotojų kainų ir darbo užmokesčio srityse.
Independent central banks have helped to anchor inflation expectations and thereby to dampen the propagation of relative price shocks to overall consumer prices and wages.
Teigiami pasiūlos šuoliai dėl globalizacijos ir svarbių mažų sąnaudų gamintojų įtraukimas į pasaulio prekybą taip pat padėjo palaikyti žemą infliacijos lygį.
Positive supply shocks linked with globalization and the inclusion of important low cost producers in world trade also helped to support the period of low inflation.
Tačiau kartu pasireiškė dideli prekių ir turto kainų svyravimai.
At the same time, however, we have been observing large swings in a variety of commodity and asset prices.
Viena vertus, prekių ir paslaugų globalizacija ir didėjanti paklausa kylančiose šalyse turėjo pastebimą poveikį naftos, dujų ir kitų žaliavinių medžiagų kainoms.
On one side, globalisation in goods and services and increasing demand by emerging economies have had a discernible impact on the prices of oil, gas and other raw materials.
Kita vertus, vis labiau globalizuota ir nereguliuojama finansų sistema, kurią suaktyvino didelis pasaulinis likvidumas, lėmė didelius turto kainų nesutapimus, labiausiai išryškėjusius pastarojo meto finansų krizės sąlygomis.
On the other side, an increasingly globalised and under-regulated financial system fuelled by ample global liquidity has led to large asset price misalignments, most noticeable during the recent financial crisis.
Paskutinių dvejų su puse metų patirtis privertė daugelį stebėtojų suabejoti pinigų politikos vaidmeniu pažabojant turto kainų infliaciją.
The experience over the past two and a half years has led many observers to question the role of monetary policy in containing asset price inflation.
Ar centrinis bankas turėtų tiesiogiai ar netiesiogiai reaguoti į turto kainas, atsižvelgiant į galimas grėsmes kainų stabilumui ateityje?
Should a central bank react to asset prices directly or indirectly with regard to possible future threats to price stability?
Ar centriniai bankai gali nustatyti, kuris iš pastebėtų turto kainų bumų yra „kainų burbulas“?
Can central banks detect which of the observed asset price booms are bubbles?
Tai – svarbūs klausimai, į kuriuos dar neturime patenkinamų atsakymų.
These are important questions and to most of them a fully satisfying answer is still lacking.
Bendras požiūris į pinigų politiką ir turto kainas laikotarpiu iki krizės paskatino suabejoti centrinių bankų gebėjimu nustatyti turto kainų nesutapimus realiuoju laiku ir leido suprasti, kad žemo infliacijos lygio užtikrinimo prekių ir paslaugų rinkoje pakaktų, siekiant išvengti didelių turto kainų nesutapimų.
The pre-crisis consensus view about monetary policy and asset prices questioned the ability of central banks to identify asset price misalignments in real time and assumed that ensuring low inflation in the market of goods and services would be enough to avoid significant asset price misalignments.
Toks požiūris reiškė, kad ryžtingo pinigų politikos sąlygų palengvinimo sprogus kainų burbului pakaktų išlaikyti tikrąją ekonominę veiklą ir sumažinti defliacijos tikimybę.
Given this consensus, it was pointed out that a decisive easing of monetary conditions after the bursting of the bubble would be sufficient to sustain real economic activity and to minimise the probability of deflation.
Dabartinė krizė privertė suabejoti abiem prielaidomis ir aiškiai parodė, kad ekonominės didelių turto kainų nesutapimų išlaidos ir vėlesnė jų korekcija gali būti pragaištingos.
The present crisis challenged both assumptions and has forcefully demonstrated that the economic costs of large asset price misalignments and their subsequent correction can be devastating.
Iš tiesų, turto kainų burbulai prieš krizę iškilo visuotinės žemos infliacijos laikotarpiu, ir nors centriniai bankai negali tiksliai numatyti, kada atsiras didelių finansinių disbalansų, daugelis politikos kūrėjų atpažino tokių disbalansų plėtojimąsi kaip nerimą keliantį veiksnį, įsibėgėjant krizei.
In fact, the asset price bubbles that preceded the crisis happened in a period of general low inflation and although central banks may not anticipate the exact timing of the unwinding of financial imbalances, many policy makers did identify the building up of such imbalances as a source of concern in the run up to the crisis.
Tai patvirtina, kad centrinis bankas turėtų aktyviai stebėti turto kainų pokyčius ir kreditų srautus bei su tuo susijusią riziką, kurią jie kelia kainų stabilumui vidutiniu laikotarpiu.
This justifies that a central bank should actively monitor developments in asset prices and credit flows and the associated risks that they entail for price stability in the medium term.
Paprastai visi centriniai bankai vertina turto kainas, atsižvelgdami į pinigų politiką.
In a trivial sense all central banks consider the indications of asset prices in thinking about monetary policy.
Pvz., visada reikia apsvarstyti turto poveikį, kylantį iš turto vertės padidėjimo, nes jis turi įtakos pasaulinei paklausai, darydamas spaudimą infliacijai.
For instance, the wealth effects stemming from asset appreciations will always have to be considered as they influence global demand, putting pressure on inflation.
Be šio vaidmens, keletas argumentų yra nukreipti prieš siauresnį turto kainų integravimą į pinigų politikos tikslus, tačiau šiuos argumentus galima paneigti.
Beyond this role, there are several arguments against a tighter integration of asset prices in monetary policy objectives but those arguments also have good rebuttals.
Apskritai sutariama, kad nėra aiškiai nustatytų tikslų, susijusių su turto kainomis, kurie galėtų būti apibrėžti kaip konkretūs pinigų politikos tikslai.
A point of general agreement is that no precise targets concerning asset prices could ever be defined as a concrete goal for monetary policy.
Kita vertus, pinigų politika nėra tikslusis mokslas, ir ekonomistai bei centrinių bankų atstovai neturėtų daryti tokių klaidų kaip kai kurie teoretikai, kuriuos kritikuoja J. M. Keynes dėl to, kad jie „nebijo labai suklysti, tačiau bijo būti ne visiškai teisūs“.
On the other hand, though, monetary policy is not an exact science and economists and central bankers should not fall into the mistake of certain theoreticians stigmatized by Keynes as people who «prefer to be rigorously wrong rather than approximately right».
Galiausiai, sumaištis finansų rinkose gali sukurti nestabilių kainų epizodų bet kuria kryptimi, ir centriniai bankai neturėtų užimti asimetrinės pozicijos, vien siekdami išvengti finansų rinkos žlugimo padarinių ir nesiimdami veiksmų, plėtojantis kainų bumams ar burbulams.
After all, financial market disruptions can create episodes of unstable prices, in either direction, and central banks should not assume the asymmetric position that they only act to avoid the consequences of crashes in financial markets and do nothing when price booms or bubbles are developing.
Be papildomų atsargumo priemonių, kad pinigų politika nesukeltų nereikalingos recesijos pažabojant kylančius burbulus, tam tikrais momentais reikėtų apsvarstyti galimybę „eiti pavėjui“, ypač atsižvelgiant į dabartinės krizės patirtį.
With the additional caution that using monetary policy to help contain incipient bubbles should not go to the point of creating unnecessary recessions, the attitude of «leaning against the wind» may have to be considered in certain moments, especially after the experience of the present crisis.
Tačiau nereikėtų pamiršti, kad pagrindinis pinigų politikos tikslas, kurio turime siekti, – palaikyti vartotojų kainų stabilumą vidutinės trukmės laikotarpiu.
Nevertheless, it should not be forgotten that the appropriate primary objective of monetary policy is to maintain price stability in consumer prices over the medium term.
Kita vertus, nors nereikėtų ignoruoti galimos pinigų politikos pagalbos atitinkamu laikotarpiu, pagrindinį įnašą į finansų stabilumą reikėtų užtikrinti kitomis priemonėmis nei palūkanų normų politika ir taikant platesnę makrolygio rizikos ribojimo priežiūros sistemą.
On the other hand, even if a possible help of monetary policy in certain episodes should not be ignored, the main contribution to financial stability needs to be ensured through instruments other than the policy interest rate and in the context of a broader framework of macro-prudential supervision.
Pinigų politikos požiūriu didėjančios naftos kainos yra svarbios, jeigu turi ilgalaikio poveikio vartotojų kainoms.
From a monetary policy perspective rising oil prices are important to the extent that they have a lasting effect on consumer prices.
Taigi, pinigų politika neturi atlikti aktyvaus vaidmens, jei padidėjusios naftos kainos daro tik laikiną poveikį vartotojų kainoms.
That said, monetary policy does not need to play an active role if oil price increases only temporarily affect consumer prices.
Tiksliau, naftos kainų šuolių perėjimą į vartotojų ir gamintojų kainas ir jų galimą poveikį infliacijos lūkesčiams reikia atidžiai išanalizuoti siekiant nustatyti tinkamą pinigų politikos atsaką.
Specifically, the transmission of oil price shocks to consumer and producer prices and its eventual effects on inflation expectations require careful analysis to gauge an adequate response of monetary policy.
Paprastai šį poveikį galima suskirstyti į pagrindinį ir šalutinį.
Generally, these effects can be distinguished into first and second round effects.
Pagrindinis poveikis gali turėti tiesioginės įtakos energijos kainoms, taigi ir vartotojų bei gamintojų kainoms.
First round effects may have a direct impact on energy prices and thus consumer and producer prices.
Be to, vartotojų ir gamintojų kainoms taip pat gali būti daromas netiesioginis poveikis, nes energijos gamyba pasižymi didelėmis sąnaudomis, ir šis veiksnys daro spaudimą neenergetiniams komponentams, kuris galiausiai gali pereiti vartotojų kainoms.
In addition, consumer and producer prices may also be affected indirectly as energy poses a significant input factor in manufacturing thus leading to increased cost pressures on non-energy components, which may eventually be passed on to consumer prices.
Kol šis pagrindinis poveikis yra ribotas, ekonomika gali prisitaikyti prie santykinių kainų pokyčių, darydama tik laikiną įtaką vartotojų kainų infliacijai.
As long as these first round effects remain limited, the economy can adjust to the relative price changes with only a temporary impact on consumer price inflation.
Todėl nereikia imtis pinigų politikos veiksmų.
There is no need for monetary policy to take action.
Kita vertus, pinigų politikos priemonėmis reikia reaguoti, jeigu pagrindinis poveikis pradeda virsti į šalutinį poveikį vartotojų kainų infliacijai per darbo užmokesčio augimo pokyčius ir didesnius infliacijos lūkesčius, nes pastarieji yra svarbus kintamasis dydis darbo užmokesčio derybose.
On the other hand monetary policy needs to react if the first round effects start translating into second-round effects on consumer price inflation through wage growth developments and higher inflation expectations, the latter being an important variable in wage negotiations.
Jeigu pinigų politika nepavyksta stabilizuoti infliacijos lūkesčių vidutiniu ir ilguoju laikotarpiu, aukštesnis infliacijos lygis tampa neišvengiamas.
If monetary policy fails to anchor inflation expectations over the medium to long term, higher inflation rates will be inevitable.
Eurosistemos pinigų politika, nukreipta į vidutinės ir ilgesnės trukmės laikotarpius, ryžtingai prisidėta mažinant infliacijos spaudimą, kurį sukėlė naftos kainų pakilimas iki 2008 m.
With its orientation towards the medium to longer term, the monetary policy of the Eurosystem decisively contributed to limiting the inflationary pressures caused by oil price increases during the period until 2008.
Be to, šią strategiją reikėtų taikyti ir būsimais naftos kainų kilimo laikotarpiais.
Likewise, it should also continue to do so during future periods of oil price increases.
Ateityje reikia išlaikyti didelį budrumą, kad būtų užtikrintas patikimumas reaguojant į riziką kainų stabilumui, netaikant pernelyg aktyvaus požiūrio.
Going forward great vigilance must be applied to safeguarding credibility through reactions against risks to price stability without entering into an overly activist approach.
Šiomis sąlygomis ypač svarbi aiški ir nuosekli pinigų politikos sprendimų komunikacija siekiant kontroliuoti privačiojo sektoriaus lūkesčių formavimą.
In this context, a clear and consistent communication of monetary policy decisions is particularly important for controlling the private sector’s expectation formation.
Kaip, jūsų nuomone, ECB, nepažeisdamas kainų stabilumo tikslo, turi įgyvendinti savo antrinius įsipareigojimus, numatytus Sutartyje (prisidėti prie ekonomikos augimo ir visiško užimtumo), ir kokias priemones ECB gali panaudoti šiems įsipareigojimams įgyvendinti?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Sutartyje dėl ES veikimo (127 straipsnyje) nustatyta, kad pagrindinis ECB ir Eurosistemos tikslas – palaikyti kainų stabilumą.
The Treaty on the Functioning of the EU (Art. 127) stipulates that the primary objective of the ECB/Eurosystem shall be to maintain price stability.
Antriniai ECB įsipareigojimai apibrėžti 127 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje, kuriame teigiama, kad nepažeisdamos kainų stabilumo tikslo, ECB ir Eurosistema remia Europos Sąjungos bendrąsias ekonominės politikos kryptis, kad padėtų siekti Europos Sąjungos sutarties 3 straipsnyje nustatytų ES tikslų.
The notion of secondary obligations of the ECB refers to the second passage in Art. 127, which states that without prejudice to the objective of price stability, the ECB/Eurosystem shall support the general economic policies in the Union with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Union as laid down in Article 3 of the Treaty on European Union.
Šiuo atžvilgiu 3 straipsnyje apibrėžtas Europos Sąjungos tikslas, inter alia , siekti subalansuoto ekonomikos augimo ir visiško užimtumo.
In this respect, Article 3 mentions as objectives of the Union, inter alia, balanced economic growth and full employment.
Dėl šio antrinio tikslo reikšmės ir veikimo pasekmių daug diskutuojama.
The meaning and operational consequences of this secondary objective have been much discussed.
Apskritai sutariama, kad ilgalaikėje perspektyvoje nėra kompromiso tarp infliacijos ir augimo arba, tiksliau sakant, geriausias būdas pinigų politikai palaikyti ilgalaikio augimo tempą – išlaikyti kainų stabilumą, nes jis skatina efektyvumą decentralizuotoje rinkos ekonomikoje.
There is general agreement that in the long run there is no trade-off between inflation and growth or, to put it better, the best way for monetary policy to support the long-run growth rate is to maintain price stability, as this promotes efficiency in a decentralized market economy.
Pinigų politika, kuri yra patikimai orientuota į kainų stabilumą, tampa efektyviausiu indėliu į nuolatinį ekonomikos augimą ir aukšto lygio užimtumą.
A monetary policy which is credibly focused on price stability is the most effective contribution to permanent economic growth and high levels of employment.
Šis teiginys grindžiamas istorine patirtimi ir moksliniais tyrimais, kurie patvirtina, kad pinigų politika negali būti nuolatiniu realiosios vertės stimulu nesant patikimo kainų stabilumo palaikymo.
This statement is based on the insight gained from historical experience and academic research that monetary policy cannot give a permanent impulse to real values beyond the credible maintenance of price stability.
Kainų stabilumas skatina ekonominę gerovę ir ekonomikos augimą, pašalindamas su infliacija susijusius iškraipymus.
Price stability contributes to economic welfare and growth by eliminating inflation-related distortions.
Stabilių kainų aplinka padeda žmonėms sutelkti dėmesį į produktyvią veiklą, o ne į strategijas, siekiant apsaugoti turtą ir pajamas nuo infliacijos.
An environment of stable prices allows people to concentrate on productive activities rather than on strategies to protect their wealth and income against inflation.
Tai ypač naudinga silpniausioms visuomenės grupėms, kurios turi ribotų galimybių apsisaugoti nuo infliacijos poveikio.
This is in particular to the benefit of the weakest groups of society, which have only limited possibilities to protect themselves against the effects of inflation.
Kitas svarbus kainų stabilumo privalumas yra tas, kad jis mažina ilgalaikių palūkanų normų infliacijos rizikos premiją.
Another important benefit of price stability is that it reduces inflation risk premia in long-term interest rates.
Todėl požiūris, kad į kainų stabilumą orientuota pinigų politika lemia pernelyg dideles realiąsias palūkanų normas, nėra teisingas, nes į kainų stabilumą orientuota pinigų politika iš tiesų turi mažinti realiąsias palūkanų normas ir didinti paskatas investuoti.
Thus, contrary to the view, heard occasionally, that a monetary policy geared to price stability will result in excessively high real interest rates, a price stability-oriented monetary policy will actually lead to lower real interest rates and thus increase the incentives to invest.