natgillin/translations-raw huggingface dataset:
43. ragina skirti daugiau dėmesio psichologiniams padariniams ir somatinių ligų simptomams; pabrėžia, kad priežiūros ligoninėse protokoluose reikia vienodai atsižvelgti į psichikos ir fizinę savijautą, įskaitant sunkių ir / arba neišgydomų ligų gydymą; mano, kad kitose srityse dirbantys medicinos ir pagalbiniai medicinos darbuotojai turi būti nuolat mokomi dirbti psichopatologijos srityje, nes sutrikimai yra dažnai nediagnozuojami arba nepakankamai įvertinami;
Calls for greater attention to the psychological consequences and symptoms of somatic diseases; stresses the need to give equal importance to mental and physical well-being in hospital care protocols, including for the treatment of serious and/or incurable illnesses; and believes it is essential for medical and paramedical personnel working in other specialised fields to undergo continuous training in psychopathology since disorders often remain undiagnosed or are underestimated;
45. mano, kad Komisija, atsižvelgdama į Visuomenės sveikatos programą, turėtų rinkti duomenis apie psichikos ligas, gydomų pacientų sveikimą ir jų reintegracijos į visuomenę veiksmingumą;
Suggests that the Commission should collect, through the Public Health Programme, data on mental illness, recovery rates of treated patients and the effectiveness of their reintegration in society;
49. taip pat mano, kad be gydymo, dar reikalinga tinkama socialinė ir darbo aplinka bei šeimos ir visuomenės parama siekiant išvengti psichikos sveikatos problemų ir pagerinti bei skatinti gerą psichikos savijautą ir kenčiančiųjų nuo psichikos surikimų gydymo strategiją bei reabilitaciją; pabrėžia poreikį moksliškai tirti aplinką, palankią psichikos sveikatai ir sveikimui;
Further believes that in addition to treatment, an appropriate social and work environment as well as family and community support are required to prevent mental health problems and improve and promote mental well-being and the therapeutic strategy for and rehabilitation of sufferers of mental disorder; stresses the need for research into environments conducive to mental health and recovery;
(„Per šias pastarąsias savaites mes vėl atgavome savo balsą ir dar kartą išmokome vaikščioti aukštai iškelta galva.“)
(‘In these last weeks we have found our voice again and have learned once more to walk with our head held high.’)
Stefan Heym, 1989 m. lapkritis, Aleksandro aikštė, Rytų Berlynas
- Stefan Heym - November 1989 Alexanderplatz, East Berlin
Žodžiai, pasakyti Stefano Heymo 1989 m. lapkritį didelei miniai rytų berlyniečių, susirinkusių nuversti žiauraus režimo, turėtų būti mūsų orientyras, nes mes griauname ir reformuojame Europos psichikos sveikatos elementus, kurie dažnai gali būti neatitinkantys išteklių ir neįsivaizduojamai žiaurūs.
Stefan Heym’s November 1989 words to the vast crowd of East Berliners who had come together to oust a cruel regime should be our guide as we overturn, and reform elements of mental health practice in Europe, which can so often be resource-inadequate and unthinkingly cruel.
Turime įdiegti tokius su psichikos sveikata susijusios slaugos, priežiūros, terapijos, reabilitacijos ir pacientų dalyvavimo standartus, kokių tikėtumėmės geriausiose fizinės sveikatos sistemose.
We need to bring mental health to standards of care, treatment, therapy, rehabilitation and patient involvement, that we would expect of the best physical health systems.
Galime nuoširdžiai pasidžiaugti šia Žaliąja knyga apie psichikos sveikatą ir ją paremti.
We can warmly welcome and endorse this Green Paper on Mental Health.
Dabar laukiame greitų ir išsamių pasiūlymų, kaip gerus žodžius paversti efektyvia teisėkūros ir kodifikavimo veikla.
We now look for swift and comprehensive proposals to translate the good words into effective legislative and codifying action.
Psichikos sveikatos uždavinys – tai sistemų, nuostatų ir galimybių pertvarkymas.
The mental health challenge is to transform systems, attitudes and opportunities.
Pastaruosius keturiasdešimt metų ėjome iš psichikos sutrikimų gydymo praktikos tamsiojo periodo.
For the past forty years we have been emerging from a dark age of mental disorder practice.
Kai kuriose mūsų žemyno dalyse buvo piktnaudžiaujama psichiatrija, kitose vyravo internavimo prieglaudose koncepcija, pagal kurią per dažnai visuomenės jautrumas buvo raminamas su „kas iš akių, tas ir iš širdies“ ligonių guldymu į gydymo įstaigas, nedaug tepadedant ligoniams pasveikti ir grįžti į visuomenę, kitose būdavo pernelyg pasikliaujama vaistais, daugelyje būdavo labiau pasikliaujama kalėjimu nei ligonine, bet nei vienoje nebuvo iš tikrųjų suvokiamas psichikos sveikatos palaikymas.
In some parts of our continent there has been the abuse of psychiatry; in others an internment concept of asylum, which too often soothed the public’s sensitivities with an “out of sight, out of mind” institutionalisation, while doing little to help patients recover and rehabilitate; in others an overdependence on medication; in many a reliance on prison rather than hospital; in none a real understanding of mental health promotion.
Esame linkę manyti, kad psichikos ligonių žmogaus teisių pažeidimai jau praeityje.
We like to think we have moved on from the human rights abuses of mentally ill patients.
Daugeliu atžvilgiu iš tikrųjų taip ir yra.
And in many ways we have.
Mes dar tebediskutuojame dėl priverstinio gydymo, sprendimai dėl išrašymo arba paskirstymo kartais būna nepagrįsti, esant institucinei globai kartkartėmis pasitaiko piktnaudžiavimo, apstu ginčų dėl opių ir vienų kitoms prieštaraujančių ligonių, šeimų ir bendruomenių teisių.
We still have debates about compulsory treatment; discharge or sectioning decisions are sometimes unsound; patient abuse is from time to time exposed in residential care; arguments abound on vexed and conflicting rights of patients, families and communities.
Bet, apskritai paėmus, yra mažiau internavimų ir uždarymų, ligoniai turi didesnį pasirinkimą ir dažniau sutinka būti gydomi, turime teisinių kontrolės priemonių ir atsvaros būdų patikrinti, ar nepažeidžiamos ligonio pilietinės teisės.
But by and large we have fewer locks and bolts, more patient choice and consent, legal checks and balances to see the patient’s civil rights are not abused.
Tačiau vienu atžvilgiu – gėdos jausmo – tebegyvename tamsiuoju periodu.
Yet we still live in the dark age in at least one respect – stigma.
Tai paplitę visose mūsų šalyse, o gėdos jausmas – tai žmogaus teisių pažeidimas, netyčinis, kilęs iš neišprusimu pagrįstos baimės, tačiau darantis žmogui tokią pat žalą kaip ir bet kokios kitos rūšies pažeidimas.
It is rampant in all our countries and stigma is a human rights abuse, unintentional, born out of fear base on ignorance, but just as damaging to the individual as any other form of abuse.
Gyvenimas su psichikos liga yra pakankamai sunkus ir be papildomos atstūmimo ir gėdijimosi naštos bei skausmo.
Living with mental illness is tough enough, without the added burden and pain of rejection and stigmatisation.
Ragindami Komisiją išplėtoti Žaliąją knygą į Psichikos sveikatos pagrindų sistemą, tokią politiką turime pagrįsti faktais apie psichikos sutrikimus ir Lisabonos darbotvarkės reikalavimų dėl didesnio investicijų į gerą psichikos sveikatą vertingumo pripažinimu.
In calling for the Commission to develop its Green Paper into a Framework for Mental Health we need to base such a policy on the facts about mental disorder and the Lisbon Agenda imperative for an increased recognition of the value of investment in mental wellbeing.
Mūsų politika pagrįsta šiais faktais:
Underlying our policy are the facts:
· psichikos sutrikimai yra greičiausiai didėjanti sveikatos problemų našta, o pagrindinis sutrikimas yra vienpolė depresija;
· Mental disorders are the fastest growing health burden with unipolar depression the leading disorder.
· pasaulyje 450 milijonų žmonių turi neurologinių arba psichikos sutrikimų;
· 450 million people in our world live with a neurological or mental disorder.
· savo gyvenime tokių sutrikimų patirs kas ketvirtas iš mūsų;
· 1 in 4 of us will be affected in our lifetime.
· 121 milijonas žmonių serga depresija – 3 iš 100 kiekvienais metais;
· 121 million of us have Depression – 3 in every 100 of us every year.
· neuropsichiatriniai sutrikimai yra trečdalio negalavimų, 15 proc. stacionarinės slaugos išlaidų, apie ketvirtadalio išlaidų vaistams, apie pusės socialinių darbuotojų krūvio priežastis, ir vien tik Jungtinėje Karalystėje dėl to per metus praleidžiama daugiau kaip 90 milijonų darbo dienų;
· Neuropsychiatric disorders are responsible for one third of disabilities, 15% of in-patient costs, nearly a quarter of drugs costs, half the caseload of social workers; and, in the United Kingdom alone, over 90 million days lost at work each year.
· žmonės gyvena ilgiau ir jų gyvenimas apskritai imant yra sveikesnis, tačiau senatvėje vis daugiau jų tampa silpno kūno ir psichikos;
· People are living longer and, on the whole healthier, lives, but in their later years a growing number of them become frail of body and mind.
· vaiko, suaugusiojo arba seno giminaičio globėjams nepadedama prisitaikyti prie naujosios psichikos problemų turintiems žmonėms skirtos visuomenės globos;
· Carers, of a child, an adult or an elderly relative, have not been helped to adapt to the new community care of people with mental health problems.
· narkomanija ir nusikalstamumas, girtavimas, nelaimingi atsitikimai, pravaikštos, vandalizmas, agresyvūs moksleiviai, benamiai bei daugybė kitų visuomenės problemų iš tikrųjų yra susijusios su psichikos sveikatos problemomis.
· Drug addiction and crime, drunkenness, accidents, absenteeism, vandalism, disruptive pupils, rough sleepers, and many of society’s “problems” in fact link to mental health problems.
Jeigu neinvestuosime į reikiamas paslaugas – stacionarinį gydymą, gydymą ūmiais atvejais, ilgalaikį gydymą, gydymą su apsauga, gydymą su vidutine apsauga, dienos slaugą, namų slaugą ir kvalifikuotą kiekvienos šių paslaugų personalą, – dabartinių ligonių nepagydysime, negalėsime jų globoti ir nepadėsime jiems pasveikti.
If we do not invest in the right range of services – in-patient, acute, long-stay, secure, medium secure, day-care, domiciliary care and the trained staff for each – we shall not cure, care for or rehabilitate those who are ill now.
Jeigu neinvestuosime į psichiškai sveiką savo piliečių gyvenimą, skaičių ir išlaidų stulpeliai diagramose toliau sparčiai didės.
If we do not invest in a mentally healthy life for our citizens, then the graph will continue rapidly to climb, in numbers and in cost.
Jeigu neinvestuosime į psichikos sveikatos ir psichikos sutrikimų klausimų suvokimą, biudžetai liks menki, o gėdos jausmas ir išankstinis nusistatymas toliau keros.
If we do not invest in bringing understanding about mental health and mental disorders, then budgets will remain pitiful and stigma and prejudice will be rampant.
Nuolat ir tinkamai daugiau dėmesio kreipiama į ligonius ir paslaugų naudotojus.
Patients and Service Users are steadily and rightly moving centre-stage.
Jie bus geriau informuoti, labiau prisidės prie su jais susijusių sprendimų priėmimo ir naudosis savo naujomis teisėmis išvengti nelanksčių paslaugų ir įgyvendinti permainas.
They will be better informed, be more involved in decisions affecting them and will use their new rights to bypass sluggish services and effect change.
Reikia, kad į juos būtų žiūrima kaip į partnerius ne tik kalbant apie jų pačių gydymo planus, bet ir planuojant paslaugas.
They need to be seen as partners in their own treatment plans but also in service planning.
Sveikatos specialistai turi daryti tai, kas geriausiai daroma daugelyje sveikatos priežiūros sričių, – aiškinti ir tartis prieš priimdami sprendimus.
Health professionals need to do what the best do in most areas of healthcare - explain and consult before decisions are taken.
Tada ligonis ne tik gerbs jų profesinę nuomonę, bet tikriausiai ir šiek tiek daugiau supras, kas yra negerai, ir truputį mažiau baiminsis dėl to, ką su juo ketinama daryti.
Then the patient will not just respect their professional judgement but would also, perhaps, understand a little more what was wrong and be a little less apprehensive about what was being done to them.
Tai teisinga žmogaus teisių atžvilgiu, be to, tai leidžia geriau laikytis gydymo ir slaugos programos bei pasiekti geresnių jos įgyvendinimo rezultatų.
That is right in human rights terms; it also makes for better compliance with and outcome from the treatment and care programme.
Pamažu pereinama nuo stacionarinės slaugos prie visuomenės paslaugų.
There has been a steady move from remote institution care to community services.
Tai taikoma žmonėms, turintiems ilgalaikę, kartais sunkią negalią ir mokymosi sunkumų.
This has applied to people with long-term and sometimes severe disorders and people with learning disability.
Kad tokios paslaugos būtų sėkmingai teikiamos, reikia pakankamai lėšų ir labai drausmingo komandos darbo.
To be successful such services need adequate resources and multi-disciplinary teamwork.
Be to, reikia įtikinti visuomenę, kad tokie būdai tinka tiek ligoniams, tiek bendruomenėms.
They also need to convince the public that such methods work for both patients and communities.
Nerimą keliantys žiniasklaidos straipsniai apie išrašytus ir save pačius arba kitus sužalojusius ligonius gali niekais paversti daugelio metų darbą siekiant humaniškesnės sistemos ir tai rodo, kokia svarbi tinkama kontrolė ir pusiausvyra.
Lurid media stories of patients being discharged and causing harm to themselves or others can undo years of work towards a more humane system and show how crucial proper checks and balances are.
Taip pat reikėtų elgtis ir visuomenės įtarimų atveju, ar asmuo, kuris „keistai“ elgiasi gatvėje, yra atitinkamai prižiūrimas.
So can public uncertainty as to whether someone who may be behaving “oddly” in the street is being adequately supervised.
Yra penki pagrindiniai mūsų psichikos sveikatos sistemos trūkumai:
There are five key flaws in our mental health system:
· visuomenės paslaugų nepakankamumas;
· the inadequacy of community services;
· nesugebėjimas išklausyti paslaugų naudotojų ir jų slaugytojų;
· the failure to listen to service users and their carers;
· įvairių įstaigų nesugebėjimas arba nenoras bendradarbiauti;
· the inability or unwillingness of different agencies to work together;
· didelė finansavimo stoka;
· serious underfunding;
· psichikos sveikatos rėmimo politika, jos dauguma šalių visiškai neturi.
· and a policy for mental health promotion that is in most countries notrable by its almost complete absence.
Psichikos sveikatos problemų turintiems žmonėms reikalinga tiesioginė prieiga vienoje organizacijoje, kuri užtikrintų ryšio palaikymą, galimybę gauti medicininę priežiūrą, būstą ir kuri užtikrintų kitus socialinius poreikius, pajamas, teisines paslaugas ir reabilitaciją.
Someone with mental health problems needs a one-stop shop with one organisation ensuring contact, access to medical care, housing and other social care needs, income, legal services and rehabilitation.
Kitaip tariant, visiems asmens poreikiams skirta viena aprūpinimo įstaiga ir patikimas draugas, kuris žinotų, ko tam žmogui reikia tokiose organizacijose.
In other words, a single purchasing agency for all the person’s needs and a trusted friend who knew his or her way around the provider organisations.
Drauge reikalingi gydytojų, terapeutų ir slaugytojų, mokslininkų, ligoninių, klinikų ir visuomenės kolektyvų vadovų įgūdžiai ir atsidavimas bei jų teises ginančių NVO parama.
That must go hand in hand with the skills and dedication of doctors, therapists and nurses, research scientists, managers of hospitals, clinics and community teams and the support of advocacy NGOs.
Kai kas nors serga arba sveiksta po ligos, jam reikalingas namų saugumas – ne izoliacija daugiabučio namo bute arba apgriuvusiame name, o gyvenimas bendruomenėse, kurių gyvenamoji aplinka prisidėtų prie jo poreikių rėmimo ir stabilumo.
But, if one is ill or recovering from illness, one needs the security of a home, not in the isolation of high-rise flats on run down estates, but in communities where the living environment will be part of the support and stability one needs.
Tokiam žmogui reikalinga veikla, kuri padėtų sveikti, ir šeimos bei kaimynų parama.
One needs access to activities that will aid recovery, support from family and neighbours.
Visa tai yra ne mažiau svarbu nei vaistai arba terapijos seansai, tačiau tokios paramos organizavimas gali viršyti galimybes – bent jau šiuo metu.
All these are just as important as medication or therapy sessions but organising that range of support may be beyond one, at least for the time being.
Daug kam iš mūsų reikės tokios pažangios globos.
So many of us are going to need this enlightened care.
Mokslo ir visuomenės pažanga kelia naujus psichinės sveikatos ir socialinės rūpybos uždavinius ir tam reikia naujų lėšų.
Scientific and societal advances have brought new challenges and new costs in mental health and social care.
Geresnė gyventojų sveikata ir ilgesnis amžius reiškia smarkiai priklausomą, dažnai psichiškai bei fiziškai trapią senatvę, su gyvenimo būdu, mokslu ir darbu susiję stresai, šeimos struktūros pokyčiai, izoliacija, priverstiniai gyventojų kraustymaisi gali sukelti psichikos sveikatos problemų – psichozes, neurozes, neretai susijusias su žalingais įpročiais; naujų vaistų, terapijos, gydymo metodų kainos sparčiai auga; naujos išlaidos atsiranda su naujomis lovomis, gydymo, dienos slaugos centrais ir bendruomenių kolektyvais.
A healthier longer living population means later years of high dependency, often with mental as well as physical frailty; lifestyle, education and work pressures, changes in family structures, isolation, forced population movements, can all trigger mental health problems –psychoses, neuroses and often with an addiction link; new drugs, therapies and treatments have come at an escalating cost; new costs accompany new beds, centres, day care and community teams.
O dėl politikos pasikeitimų, kur ir kada gydyti ir slaugyti, su supratimo stoka ir nepakankamu finansavimu susijusios įprastos problemos dažnai tampa dar neaiškesnės, kartu skatindamos išankstinį nusistatymą ir sudarydamos palankią dirvą gėdos jausmui.
And policy changes on where and when to treat and care have often added uncertainty to the standard problems of lack of understanding and inadequate resources, together leading to prejudice and the breeding grounds of stigma.
Esminis klausimas – kaip pritraukti daugiau politinio dėmesio, o paskui finansinių lėšų į psichikos sveikatos sritį.
The crucial question is how to divert more political attention and then financial resources to mental health.
Politikai ir visuomenė apie psichikos sveikatą susimąsto tik, kai kyla krizė.
Mental Health really only penetrates the political and public mind, when there is a crisis.
Jungtinėje Karalystėje nei bet kada buvo pasiekta didesnės psichikos sveikatos finansavimo, iniciatyvų ir reformų pažangos, kai vienas žmogus Londono zoologijos sode įšoko į liūto narvą, o kitas metro nudūrė žmogų, nes tada kolegos iš vyriausybės pamatė, kad reikia ką nors daryti, o spauda, parlamentas, visuomenė ir NVO to triukšmingai pareikalavo.
In the UK we achieved more progress on mental health, in terms of cash, initiatives and reforms, when one man jumped into the lion’s den at London Zoo and another stabbed a stranger on the Underground, than at any other time, because Colleagues across Government saw the need to do something and Press, Parliament, Public and NGOs clamoured for it.
Bet už tai teko sumokėti sumažėjusiu visuomenės pasitikėjimu ir padidėjusiu gėdos jausmu.
But it was at a price – the price of lowered public confidence and increased stigma.
Neigiamos istorijos net neprisideda prie psichikos sveikatos skatinimo.
Mental Health promotion does not even benefit in that way from negative stories.
Vyriausybės, politikai ir netgi sveikatos paslaugų planuotojai nedaug teišmano apie psichikos sveikatos rėmimą.
There is little understanding by governments, politicians or even health service planners of mental health promotion.
Pagrindinė priežastis ta, kad jie nenumano, kas tai yra arba kodėl jie turėtų būti tuo suinteresuoti.
The main reason is they have no idea what it is about or why they should be interested.
Psichikos sveikata kenčia nuo keturgubos naštos.
Mental Health suffers from a quadruple whammy.
Nėra nuolatinio visuomenės, specialistų ir žiniasklaidos spaudimo vyriausybei ir sveikatos apsaugos vadovams, kad jie daugiau nuveiktų, skirtų daugiau lėšų, daugiau pasiektų.
There is no constant public, professional and media pressure on government and health service managers to do more, spend more, achieve more.
Kitaip nei širdies ligų, AIDS arba vėžio atvejais, čia nedaug tesuvokiama, ką būtų galima nuveikti dėl gydymo, slaugos ir reabilitacijos.
Unlike heart disease or AIDS or cancer, there is little understanding of what can be done to treat, cure and rehabilitate.
Dar mažiau suvokiama, ką būtų galima nuveikti norint išvengti psichikos ligų ir remti psichikos sveikatą.
There is even less understanding of what can be done to prevent mental illness and promote mental health.
Rezultatų įvertinimų, kuriuos galėtų suprasti sveikatos departamentai ir vadovai, o ką jau kalbėti apie visuomenę ir politikus, yra nedaug.
And there are few outcome measurements that Health Departments and Managers, much less public and politicians, can understand.
Vyriausybėms, darbdaviams, profesinėms sąjungoms, mokykloms, kolegijoms, vietos taryboms ir bendruomenėms, šeimoms ir atskiriems asmenims – visiems jiems reikia padėti suprasti, kokį vaidmenį jie galėtų atlikti užtikrindami gerą psichikos sveikatą ir taip padėdami išvengti, sumažinti arba sušvelninti psichikos sveikatos problemas.
Governments, employers, trade unions, schools, colleges, local councils and communities, families and individuals all need to be helped to understand the role they can play in ensuring mental wellbeing and so prevent, reduce or mitigate mental health problems.
Mūsų, politiką kuriančių asmenų, uždavinys – suprasti, ką reiškia turėti psichikos sveikatos problemą.
Our challenge as policymakers is to understand what it means to have a mental health problem.
Tai beveik neabejotinai reiškia, kad tokiam žmogui priklijuojama etiketė, su juo globėjiškai elgiamasi, jis yra niekinamas, įgąsdintas ir didesniu ar mažesniu mastu atskirtas visuomenėje, šeimoje, darbe, žaidimuose ir netgi mūsų sveikatos apsaugos ir socialinės rūpybos įstaigose.
It almost certainly means that one is labelled, patronised, despised, feared and, to a greater or lesser extent, segregated – in society, within our family, at work, at play and even within our health and social services.
Tokiam žmogui apverčiama pasaulio visuma, toks žmogus gali pasislėpti, bet negali pabėgti; jis negali veikti; jis negali prisidėti prie visuomenės taip, kaip norėtų; jis negali, kaip norėtų, gyventi visaverčio ir džiaugsmingo gyvenimo.
In a perverse reversal, one can hide but one cannot run; one cannot perform; one cannot contribute to society as one would wish; one cannot lead full and fulfilling lives as one would want.
Tada turime prisiimti savo, kaip politikos kūrėjų, atsakomybę.
Then we have to accept our policymaking responsibilities.
Specialistų, visuomenės ir politikų paramos negavusi tarnyba ligonius ir jų šeimas nuvilia dvigubai.
A service, which does not gain professional, public and political support, fails patients and their families doubly.
Jai nepavyksta tinkamai gydyti bei slaugyti ir ji sumažina visuomenės pasitikėjimą, taip sustiprindama gėdos jausmą.
It fails to treat and care adequately and it prompts a downward spiral of public confidence and so reinforces stigma.
Turime šviesti ir informuoti, kad galėtume nutraukti ydingą išankstinio nusistatymo tendenciją, persmelkusią visuomenės požiūrį, žiniasklaidos pranešimus ir vyriausybės prioritetus.
We need to educate and inform, so that we can break the vicious vein of prejudice that runs through public attitudes, media coverage and government priorities.
Turime išklausyti paslaugų naudotojus, pasimokyti iš jų ir vertinti bei įtraukti juos ne tik kaip pacientus, bet ir kaip partnerius.
We need to listen and learn from service users and see and involve them as partners and not just patients.