natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Remiantis EB sutartimi, visoms sutartims, pagal kurias viešoji institucija skiria užsakymą, galioja EB sutarties 43–49 straipsniuose nustatyti bendrieji įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principai.
Under the EC Treaty all agreements in which a public authority awards a contract are subject to the general principles on freedom of establishment and freedom to provide services in Articles 43 to 49.
Vadinasi, VPP sutartims turi galioti skaidrumo, lygių galimybių, proporcingumo ir abipusio pripažinimo reikalavimai.
It follows that PPP agreements must satisfy the requirements of transparency, equal treatment, proportionality and mutual recognition.
Be to, VPP sutartims, kurios yra priskiriamos viešosioms sutartims, privaloma taikyti bendrąsias viešųjų pirkimų direktyvas.
In addition, PPP agreements that count as public contracts are subject to the application of the public procurement directives.
Darbų koncesijoms galioja kai kurios specialiosios nuostatos, o paslaugų teikimo koncesijoms antrinė teisė lig šiol negalioja.
Some special provisions apply to building concessions, while service concessions are not at present covered by secondary law.
Kalbant apie VPP įgyvendinimą, galioja valstybių narių įstatymai, jie neturi prieštarauti pirmenybę turinčioms EB sutarties taisyklėms.
On the implementation of PPPs the national laws apply and they must concord with the provisions of the EC Treaty, which take precedence.
Atsižvelgiant į tai, kad nėra bendros VPP teisinės sistemos Europos lygiu, ir į nacionalinių įstatymų nevienalytiškumą, kyla klausimas, ar reikalingas vienodas reglamentavimas siekiant užtikrinti skaidrumą ir veiksmingą konkurenciją tarp rinkos dalyvių.
In the absence of a uniform legal framework for PPPs at European level and in view of the heterogeneity of national laws the question arises, whether uniform provisions are needed to safeguard transparency and effective competition between market participants.
Konsultacijos, vykusios paskelbus Žaliąją knygą, metu nedidelė dauguma dalyvių buvo prieš horizontalųjį reglamentavimą, tačiau pritarė iniciatyvoms dėl koncesijų ir OPVPP ir vidaus sandorių.
In the consultations that followed the Green Paper a small majority of those taking part came out against the blanket regulation of PPPs but favoured initiatives on concessions, IPPPs and in-house relations.
Nebuvo prieita prie bendros nuomonės dėl galimų iniciatyvų formos, t.y. ar pirmenybė turėtų būti teikiama teisės aktų leidybos, ar kitokioms priemonėms.
There was no agreement on the form of possible initiatives, i.e. whether legislative or non-legislative measures were to be preferred.
Iš esmės VPP sudaromos remiantis viešųjų pirkimų sutarčių forma.
PPPs are essentially a form of public contracting.
Tačiau visų pirma daugėjant ETT nustatytos precedentinės teisės atvejų susidarė teisinio neapibrėžtumo padėtis, ir ji turėtų būti ištaisyta.
But because of the proliferating case-law of the Court of Justice, in particular, a situation of legal uncertainty has come about that ought to be tidied up.
Taip pat reikia atidžiai patikrinti, kur reglamentavimas galėtų būti suvienodintas nepanaikinant didžiausių skirtumų.
There also needs to be a careful look at where provisions can be standardised without blurring serious differences.
Iš esmės teisėkūros procesas turėtų būti vykdomas apdairiai, nes VPP dažnai yra labai sudėtingi susitarimai, kurių patrauklumas gali būti išsaugomas tik esant lanksčiam reglamentavimui.
The legislative process should as a matter of principle go carefully, because PPPs are often very complex agreements whose attractiveness can only survive in a climate of flexible regulation.
Politinės drausmės požiūriu turi būti laikomasi aiškios pozicijos: visur, kur atliekama partnerių iš privačiojo sektoriaus atranka, turi būti pasirenkama skaidri procedūra.
In legal terms there needs to be a clear statement that wherever a private partner is being selected transparent procedures must be chosen.
Reikalavimus užtikrinti skaidrumą ir sąžiningą konkurenciją tarp rinkos dalyvių galima pagrįsti tuo, kad privatusis sektorius ir valstybinės valdžios institucijos veikia skatinamos iš esmės skirtingų paskatų.
Apart from the need for transparency and fair competition between market participants the main reason is that private industry and the public sector are driven by quintessentially different interests.
Tačiau reikia skirtingai vertinti padėtį kalbant apie vietos valdžios institucijų bendradarbiavimą, kuris yra bendruomenių teisės savarankiškai organizuoti vietos valdžios institucijų darbą išraiška.
However, the situation with cooperation between local authorities, which is an expression of local self-government, should be judged differently.
Kadangi, priklausomai nuo temų grupės problemos, VPP yra skirtingos, toliau jos turi būti nagrinėjamos atskirai.
Since the problems vary between PPPs depending on the range of issues involved they are considered separately below.
Kalbant apie VPP, kurias reikia apibūdinti kaip viešąsias sutartis, visų pirma yra svarbus viešųjų pirkimų procedūros taikymo klausimas.
In the case of PPPs that are characterised as public contracts the main issue is the question of the award procedure.
Be žinomų atvirųjų, uždarųjų ir derybų pirkimo procedūrų, atsirado nauja viešųjų pirkimų procedūra, kai pirkimų suma viršija ribinę vertę – konkurencinis dialogas.
With the competitive dialogue a new award procedure has appeared on the scene to join the familiar public, restricted and negotiated procedures for procurement above the threshold values.
Procedūra jungia paraiškų konkurso skelbimo procedūros sudedamąsias dalis su derybų procedūros sudedamosiomis dalimis.
This procedure combines elements of the tender procedure with those of the negotiated procedure.
Ji yra subsidiari atvirosios ir uždarosios procedūrų atžvilgiu, tačiau jai teikiama pirmenybė palyginti su derybų procedūra.
Unlike the public and restricted procedures it is not an expression of subsidiarity but takes precedence over the negotiated procedure.
Valstybės narės, vykdydamos konkurencinį dialogą ypač sudėtingų sutarčių atveju, gali numatyti viešųjų pirkimų sutartis.
Member States can use the competitive procedure for the award of contracts in particularly complex cases.
Sunkumų gali sukelti tikslesnis ypatingo sudėtingumo sąvokos apibrėžimas.
Difficulties arise over what precisely is meant by ‘particularly complex’ contracts.
Jis būtinas, jei perkančioji institucija:
The definition should apply when the public contractor
- objektyviai negali nurodyti techninių priemonių, kuriomis galima būtų patenkinti jos poreikius ir pasiekti tikslą ir (arba)
- is objectively unable to specify the technical means with which their needs and objectives can be fulfilled and / or
- objektyviai negali nurodyti teisinių ir (arba) finansinių projekto sąlygų.
- is objectively unable to specify the legal and / or financial conditions of a project.
Todėl kyla klausimas, ar VPP projektams visada reikia suteikti ypatingo sudėtingumo požymį.
This poses the question of whether particular complexity is a feature of PPP projects as a general rule.
Reikia pasakyti, kad nors VPP projektai dažnai yra ypač sudėtingi, tokie jie gali būti ne visada.
Here it should be said that such projects are indeed often particularly complex but need not always be so.
Priešingai, sprendimas turi būti priimamas kaskart atskirai.
Rather must each case be decided on its merits.
Jo trūkumams priskiriama sudėtingumas ir didelės visų dalyvaujančių šalių sąnaudos.
Its flexible nature enables it to obtain optimum solutions under great competitive pressure.
Tačiau juos kompensuoja didesnis, palyginti su derybų procedūra, skaidrumas.
Although its disadvantages include its complexity and the extent of effort required from all involved, these are offset by its greater transparency compared with the negotiated procedure.
Todėl ji sumažina su konkurencija nesuderinamų veiksmų pavojų.
This reduces the risk of anti-competitive behaviour.
Siekdama palengvinti procedūros taikymą, Komisija turėtų tiksliau apibrėžti „teisinio ir finansinio sudėtingumo“ sąvoką.
To make the procedure easier to apply the Commission should spell out what is meant by ‘legal and financial complexity’.
Viena iš pagrindinių šiuo metu vykstančios diskusijos VPP srityje temų susijusi su klausimu, ar paslaugų koncesijoms turi būti sukurtas Bendrijos lygio reglamentavimas, ir jeigu taip, ar šis reglamentavimas turi būti atskiras, ar gali būti sujungtas su viešųjų sutarčių reglamentavimu.
One of the main points in the current debate about PPPs turns on the issue of whether service concessions should be regulated on a Community-wide basis, and if so, whether such regulation should be separate or combined with public contracts.
Prieš keletą metų Komisija jau paskelbė aiškinamąjį komunikatą dėl koncesijų pagal Bendrijos teisę.
A few years ago the Commission issued an ‘Interpretative Communication on Concessions Under Community Law’.
Komisija, remdamasi konsultacijų rezultatu, prieš nuspręsdama, ar paskelbs dar vieną aiškinamąjį komunikatą ar pasiūlymą dėl direktyvos, priėmė sprendimą visų pirma atlikti poveikio vertinimą.
In the light of the results of this consultation the Commission decided first to evaluate the implications, before determining whether to publish a further interpretive Communication or a proposed directive.
Šis sprendimas yra remtinas.
This approach should be welcomed.
Aplinkybė, kad šioje srityje nesama įsipareigojimo dėl teisės aktų koordinavimo, ir faktas, kad nedaug valstybių narių siekia nustatyti paslaugų koncesijų reglamentavimą, prieštarauja siekiui Bendrijos mastu atverti susijusias rinkas.
The fact that there is no obligation in this area to coordinate the law, and the further fact that very few Member States want to lay down rules for service concessions, stand in the way of a Community-wide move to open up the markets concerned.
Ši padėtis ne tik kelia pavojų konkurencingumui, bet ir sukelia teisinį neapibrėžtumą.
This situation not only runs the risk of a loss of competition but also leads to legal uncertainties.
Šis neapibrėžtumas visų pirma atsiranda dėl atskyrimo sunkumų, nes sudėtingų VPP projektų atveju ne visada lengva atskirti paslaugų koncesiją nuo paslaugų sutarties.
The latter arise primarily from difficulties with demarcation, because in the case of complex PPP projects it is not always easy to identify them as a service concession or a service contract.
Taigi esminis viešųjų pirkimų procedūros teisinio reguliavimo pranašumas koncesijų atveju yra su juo susijęs Europos masto teisinis apibrėžtumas.
The crucial advantage of legislative regulation of the procurement procedure for concessions lies in the consequent Europe-wide legal certainty.
Teisinis apibrėžtumas reiškia investicijų saugumą, o jis teigiamai veikia konkurenciją.
And legal certainty means investment security, which in turn has a positive impact on competition.
Teisinis koncesijų reguliavimas turėtų nustatyti konkrečią jų suteikimo procedūrą, kuri atsižvelgtų į šios teisinės formos ypatumus.
Legislation on concessions should set out a practical procurement procedure that takes account of the special features of that legal form.
Jis reikštų, kad valdžios institucijos, nenaudodamos konkurencinės atrankos procedūros, negalėtų suteikti įmonei koncesijos.
It would make clear that local authorities cannot award a concession to an undertaking without a competitive tendering procedure.
Tokia konkurencija, visiškai atitinkanti mokesčių mokėtojų interesus, dažniausiai sudaro sąlygas mokėti mažesnę kainą už vienodos arba netgi geresnės kokybės paslaugas.
As a rule competition of this kind leads – wholly in the taxpayers’ interest – to lower prices for the same or even better quality of service.
Tačiau kol nebus patenkintas teisinio reguliavimo principas, išlieka įtarimas, kad paslaugų koncesijos leidžia „pabėgti nuo viešųjų pirkimų teisės“.
But for as long as the need for legislation is unfulfilled the suspicion must remain that service concessions serve as a way of evading the law on public contracts.
Oficialiai patvirtinta VPP (OPVPP) ir vidaus (angl. in-house ) sandoriai
Institutionalised PPPs (IPPPs) and ‘in-house relations’
OPVPP atveju kalbama apie bendrą privačiojo ir viešojo sektoriaus partnerių subjektą.
IPPPs are joint industrial creations combining private and public partners.
Tokio subjekto užduotis yra užtikrinti sąlygas teikti paslaugą arba ją teikti visuomenės labui dažniausiai bendro intereso paslaugų srityje.
The task of such creations is to provide or supply a service on behalf of the public, typically in the field of public welfare.
Oficialiai patvirtintos VPP gali atsirasti naujai įsteigus mišraus kapitalo įmonę, tačiau taip pat tuo atveju, kai privatusis subjektas perima buvusios viešosios įmonės valdymą, t. y. pasikeitus bendrasavininkiui.
IPPPs may be created by the formation of a mixed-economy enterprise, but may also arise when a private company assumes control of what was a public concern, i.e. by changing the share ownership.
Kyla klausimas, ar abu šie veiksmai − naujos įmonės steigimas ir bendrasavininkių pasikeitimas − viešųjų pirkimų teisės požiūriu yra svarbūs.
This raises the question whether the two processes, new formation or a change of ownership, are relevant from the point of view of procurement law.
Komisijos nuomone, tokios įmonės partneris iš privačiojo sektoriaus privalo būti renkamas skaidriai ir nediskriminuojant, atsižvelgiant į vykdomas užduotis ir ypač į konkrečią sutarties formą pagal direktyvų dėl viešųjų pirkimų arba EB sutarties nuostatas.
The Commission says that the private partner of such an enterprise must be selected for the tasks involved in a transparent way and without discrimination, and must be so selected irrespective of the actual form of the contract under the procurement directives or the EC Treaty.
Šis Komisijos požiūris remtinas, nes tik partnerio iš privačiojo sektoriaus atranka, vadovaujantis objektyviais kriterijais, užtikrina sąžiningą konkurenciją.
We would agree with the Commission on this, as only the selection of a private partner in accordance with objective criteria will safeguard fair competition.
Jei išrenkamas mišraus kapitalo įmonės partneris iš privačiojo sektoriaus, tolesni su sutartimi susiję paraiškų konkursų skelbimai reikštų tik nereikalingas biurokratines sąnaudas.
When the private partner of a mixed-economy enterprise is selected, further invitations to tender for the contract would only be needless red tape.
Taigi reikia vengti dvigubo paraiškų konkursų skelbimo.
So a second tendering process should be avoided,
Jau minėtai temų grupei taip pat priklauso klausimas, ar skiriant viešąją sutartį arba suteikiant koncesiją mišraus kapitalo įmonei būtina laikytis paraiškų konkurso skelbimo procedūros (vadinamoji vidaus sandorių problema).
As part of this discussion there is also the question of whether awarding a public contract or a concession to a mixed-economy enterprise makes a tendering procedure essential, in what is known as the ‘in-house’ problem.
Šiuo klausimu ETT spendimuose Teckal ir Stadt Halle bylose buvo nustatyti esminiai kriterijai.
Here the judgments of the Court of Justice in the Teckal and Stadt Halle cases (C-107/98 and C-26/03) have laid down the determining criteria.
Remiantis precedentine teise Teckal byloje sutartis skiriančios institucijos dalyvavimas mišraus kapitalo įmonėje nepateisina viešųjų pirkimų principų netaikymo.
Under the Teckal case-law, the participation of the awarding authority in ‘semi-public’ or mixed-economy undertakings does not justify exemption from the principles of procurement law.
Svarbu tai, kad sutartis skiriama nepriklausomam juridiniam subjektui.
What is crucial is to award the contract to a body with independent legal personality.
Remiantis sprendimu viešųjų pirkimų teisė negalioja tuo atveju, jei sutartis skirianti institucija per mišraus kapitalo įmonę valdytų savo skyrių ir jei įmonė didžiąją dalį veiklos vykdytų bendradarbiaudama su šia viešąja institucija.
Accordingly an exemption from procurement law is recognised when the awarding authority exercises over the mixed-economy enterprise a control similar to that which it exercises over its own departments and when the enterprise essentially acts for the public body.
Abu kriterijai turi būti tenkinami vienu metu, kad būtų užtikrintas vienodas tokios įmonės ir perkančiosios institucijos vidaus padalinių vertinimas.
The two criteria must be cumulatively fulfilled to ensure that there is equivalence with internal entities of the contracting authority.
Antra, sutarties skyrimas mišraus kapitalo įmonei neskelbiant paraiškų konkurso trukdytų siekti neiškreiptos konkurencijos ir vienodo suinteresuotų subjektų vertinimo tikslo.
Second, awarding a public contract to a mixed-economy enterprise without a tendering procedure would damage the aim of undistorted competition and the principle of treating the interested parties equally.
Tokia procedūra bendro kapitalo įmonės kapitalo dalį valdančiajai privačiai įmonei suteiktų pranašumą jos konkurentų atžvilgiu.
Such a procedure would give a private undertaking participating in the capital of a mixed-economy enterprise an advantage over its competitors.
Viešųjų pirkimų teisė turėtų būti taikoma visais atvejais, kai du skirtingą teisės formą turintys subjektai sudaro atlygintinę sutartį.
The law on contracts always applies when two legally distinct entities conclude a contract for pecuniary interest.
Dalyvaujančių subjektų statusas tam neturėtų daryti jokios įtakos.
The status of the entities is not at issue.
Subjektais taip pat galėtų būti vietos valdžios institucijos.
Local authorities may also be involved.
Sprendimas Europoje sukėlė diskusiją tarp vietos valdžios institucijų klausimu, ar ir kokiais atvejais vietos valdžios institucijų bendradarbiavimui galioja viešųjų pirkimų teisė.
The judgment has sparked off a debate among local authorities in Europe as to whether and in what circumstances forms of cooperation between local authorities are subject to procurement law.
Norint atsakyti į šį klausimą reikia remtis bendruomenės apibrėžimu.
An answer to this question must take as its starting point the definition of a public authority.
Teisinei bendruomenės santvarkai Europoje ir valstybėse narėse yra būdinga atskirti valstybę nuo visuomenės.
A feature of the legal system for public authorities in Europe and the Member States is the distinction between the state and society.
Visuomenei, kuriai taip pat priskiriama ekonomikos sritis, yra būdinga laisvė, savarankiškumas ir rinka, priešingai nei valstybei su jai būdingu suskirstymu, kurią reikia suprasti kaip organizacinį valdžios ir sprendimų priėmimo vienetą.
While society, whose realm includes the economy, is characterised by freedom, private autonomy and the market, the state on the other hand, with its subdivisions, should be seen as an organised entity for exercising power and making decisions.
Federalizmo principu organizuotos valstybės ypatumas – jos valstybiniai suskirstymo vienetai yra juridiniai subjektai, besiskiriantys nuo visos valstybės.
A special feature of a federally organised state consists in the fact that its state subdivisions have separate legal personality, which distinguishes them from the overarching state.
Tačiau atskyrimo nuo visuomenės požiūriu jie lieka valstybės dalimi.
Yet they remain, in terms of the distinction from society, a part of the state’s persona.
Taisyklės dėl atskirų valdžios institucijų bendradarbiavimo kaip viešosios teisės sutartys yra nacionalinės administracinės struktūros sudedamoji dalis, todėl turi būti griežtai skiriamos nuo vadinamųjų subordinacijos teisės sutarčių tarp administracijos ir piliečių.
Rules on cooperation between individual authorities are, as agreements under public law, part of the national administrative organisation and hence should be strictly distinguished from subordinating legal agreements between the administration and the citizen.
Šiame kontekste nagrinėjant vietos valdžios institucijų bendradarbiavimą iš esmės kalbama apie susitarimą dėl kompetencijos valstybės narės administracinės struktūros viduje.
Seen against this background, cooperation between local authorities are essentially an agreement on the exercise of responsibility within the administrative organisation of a Member State.
Europos Komisijos žodžiais, vyksta „vidinis valstybinių įgaliojimų paskirstymas“.
The Commission says that internal reorganisations of public authorities are taking place.
Vadinasi, užduočių perdavimas tarp vietos valdžios institucijų yra ne pirkimo iš trečiosios šalies veiksmas, bet valstybės vidaus organizacinės priemonės.
In the case of assignments of tasks between local authorities, these are not procurement processes involving third parties but internal measures of state organisation.
Užduotis valstybės viduje perduodama kitai tarnybai.
A task is awarded to another agency within the state.
Pagal suteikimo principą ES nepriklauso kompetencija šioje srityje.
In this field, under the principle of limited competence, the EU has no competence.
Nacionalinei administracinei struktūrai labiau taikytinas ES procedūrinės ir organizacinės autonomijos principas, tai atitinka ir ETT praktiką.
Rather the national administrative organisation is disconnected from the EU, in accordance with the principle of procedural and organisational autonomy, as established in the case-law of the Court of Justice.
Jeigu iš tiesų būtų laikoma, kad tokiems užduočių vykdymo reorganizavimo atvejams valstybinės struktūros viduje galioja viešųjų pirkimų teisė, tai būtų tolygu netiesioginei būtinybei perduoti jų vykdymą privačiajam sektoriui.
Were one to regard such cases of reorganisation of task allocation within the overall state organisation as indeed subject to procurement law, this would be tantamount to an indirect requirement to privatise.
Tačiau to negali būti siekiama, nes valstybei iš esmės suteikta teisė spręsti, ar ji pati teiks paslaugas, ar rinkoje jas perduos trečiosioms šalims.
But this cannot be the intended aim, because the state is on principle free to decide whether to provide services itself or award them to third parties on the open market.
Be to, toks požiūris prieštarauja EB sutarties 295 straipsnio nuostatoms, kad EB sutartis nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą.
Such an idea would also be at odds with Article 295 of the EC Treaty, under which the Member States’ system of property ownership remains unaffected by the Treaty.
Bendruomenių teisė savarankiškai organizuoti vietos valdžios institucijų darbą užtikrinama tiek valstybių narių, tiek Europos lygiu.
The right of local self-government is guaranteed both nationally and at European level.
Europos požiūriu ji atsiranda, pirma, iš apmąstymų, susijusių su subsidiarumo principu, antra, iš Europos vietos savivaldos chartijos 2 ir 4 straipsnių.
From the European point of view it derives firstly from the concept of subsidiarity in Article 5 of the EC Treaty, and secondly from Articles 2 and 4 of the European Charter of Local Self-Government.
Taip pat ir Sutarties dėl Konstitucijos Europai I-5 straipsnyje nuo šiol aiškiai pripažįstama regioninė ir vietos savivalda bei su ja susijusios valstybės organizacinės struktūros, nes jame nurodoma, kad Sąjunga gerbia valstybių narių nacionalinį savitumą, neatsiejamą nuo pagrindinių politinių bei konstitucinių jų struktūrų, įskaitant regioninę ir vietos savivaldą .
Even the Treaty on the European Constitution now expressly recognises regional and local self-government and the associated structures of state organisation in Article I-5, when it says there that ‘the Union shall respect the national identities of its Member States, inherent in their fundamental structures, political and constitutional, inclusive of regional and local self-government ’.
Žinoma, kiekvienam susitarimui tarp valdžios institucijų negali savaime galioti išimtys, susijusios su viešųjų pirkimų teisės taikymu.
Obviously not every agreement between authorities can per se be subject to the procurement law.
Labiau reikia atskirti išimtinai administracines ir organizacines priemones nuo pirkimų sutarčių tarp administravimą vykdančių institucijų.
Rather there is a need to differentiate between purely administrative measures and procurement agreements between administrative bodies.