natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Minētā lēmuma pamatā ir finansējuma samazinājums kultūras nozarei Nīderlandē, un tas nozīmē, ka “ Tryater ” turpmāk nespēs darboties kā līdz šim.
This decision is the result of financial cuts to the cultural sector in the Netherlands, and means that Tryater will not be able to continue in its present form.
Jāuzsver, ka Eiropas kultūras daudzveidība, jo īpaši bagātā valodu daudzveidība, lielā mērā veido neaizvietojamu izejmateriālu kultūras un radošajām nozarēm.
It is important to stress the extent to which Europe’s cultural diversity, in particular its rich linguistic heritage, constitutes an irreplaceable raw material for the cultural and creative industries.
Tādējādi mācību procesa un mazākumtautību un reģionālo valodu juridiskas atzīšanas veicināšana var tikai sniegt sociālu un ekonomisku labumu.
Accordingly, facilitating the learning process and increasing the legal recognition of minority and regional languages can only bring social and economic advantages.
Līdzās pastāvot divām vai vairākām Eiropas valodām, ir būtiski, lai iedzīvotāji spētu sazināties abās valodās gan oficiālā, gan sociālā līmenī.
It is essential that, where two or more European languages coexist, citizens are able to communicate in both languages in an official and social capacity.
Saskaņā ar Eiropas reģionālo vai minoritāšu valodu hartas 12. pantu un Mazākumtautību aizsardzības pamatkonvencijas (kura Nīderlandē ir parakstīta, ratificēta un stājusies spēkā) 5. un 15. pantu Nīderlandei ir juridiskas saistības sniegt atbalstu minētajai teātra trupai.
Under Article 12 of the European Charter for Regional or Minority Languages and Articles 5 and 15 of the framework Convention for the Protection of National Minorities (which have been signed, ratified and put into force by the Netherlands), the Netherlands has a legal obligation to support this theatre company.
Turklāt pēc Eiropas hartas ratificēšanas Nīderlande parakstīja līgumu ar Frīzlandes provinci laikposmam no 2001. gada līdz 2010. gadam (pagarināts līdz 2011. gadam), kurā skaidri noteikts, ka “ Tryater ” saņems atbalstu.
In addition, following the ratification of the European Charter the Netherlands signed a covenant with the province of Friesland for the 2001-10 period (extended to 2011), which explicitly states that Tryater will receive support.
Vai Komisija piekrīt, ka Nīderlandes valdība ir rīkojusies pretrunā Līguma par Eiropas Savienību 2. pantam?
Does the Commission agree that the Dutch Government has acted in breach of Article 2 of the Treaty on European Union?
Ja tā ir, vai Komisija nekavējoties sāks risināt šo jautājumu?
If so, will the Commission act urgently on this matter?
Atbildi Komisijas vārdā sniedza Androulla Vassiliou
Answer given by Ms Vassiliou on behalf of the Commission
(2011. gada 11. augusts)
(11 August 2011)
Ievērot to cilvēku tiesības, kuri pieder pie mazākumtautībām, ir viena no vērtībām, kas ir Eiropas Savienības pamatā.
Respect for the rights of persons belonging to minorities is one of the values on which the European Union is founded.
Stājoties spēkā Lisabonas līgumam, tas skaidri noteikts Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā.
With the entry into force of the Treaty of Lisbon, this is explicitly mentioned in Article 2 of the Treaty on European Union.
Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 165. pantu dalībvalstis ir pilnībā atbildīgas par savu kultūras un valodu daudzveidību.
According to Article 165 of the Treaty on the functioning of the European Union, Member States are fully responsible for their cultural and linguistic diversity.
Komisija ir izstrādājusi ES daudzvalodības veicināšanas stratēģiju.
The Commission has developed a strategy to promote multilingualism in the EU.
Tā aptver oficiālās, nacionālās, reģionālās, mazākumtautību un migrantu valodas.
This strategy covers official, national, regional, minority and migrant languages.
2008. gada paziņojums “Daudzvalodība: Eiropas priekšrocība un kopīga apņemšanās” apstiprina Komisijas atbalstu visām valodām, ko runā Eiropas Savienībā, tostarp mazākumtautību valodām.
The communication of September 2008, ‘Multilingualism: an asset for Europe and a shared commitment’, confirms the Commission's support for all languages spoken in the European Union, including the languages spoken by minorities.
Komisija arī atgādina godātajiem deputātiem, ka Mazākumtautību aizsardzības pamatkonvencija un Eiropas reģionālo vai minoritāšu valodu harta ir Eiropas Padomes starptautiski juridiski instrumenti un neietilpst ES tiesību kopumā.
The Commission also reminds the Honourable Member that the framework Convention for the Protection of National Minorities and the European Charter for Regional or Minority Languages are international legal instruments of the Council of Europe and are not part of the EC law.
Jautājums, uz kuru jāatbild rakstiski, E-006695/2011
Question for written answer E-006695/2011
Franziska Keller (Verts/ALE) , Tatjana Ždanoka (Verts/ALE) , Hélène Flautre (Verts/ALE) , Judith Sargentini (Verts/ALE) , Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE) un Jean Lambert (Verts/ALE)
Franziska Keller (Verts/ALE) , Tatjana Ždanoka (Verts/ALE) , Hélène Flautre (Verts/ALE) , Judith Sargentini (Verts/ALE) , Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE) and Jean Lambert (Verts/ALE)
Temats: Komisijas veiktais atpakaļuzņemšanas nolīgumu novērtējums
Subject: Commission evaluation of readmission agreements
Komisija 2011. gada februārī publicēja pirmo novērtējumu par atpakaļuzņemšanas nolīgumiem, kurus noslēgusi Eiropas Savienība vai par kuriem norit sarunas.
In February 2011 the Commission released its first evaluation of the readmission agreements which have been concluded by the European Union or on which negotiations are underway.
Šajā saistībā joprojām vajadzīgas atbildes uz vairākiem jautājumiem.
In this context, a number of questions still need to be answered.
Vai visas ES dalībvalstis jau ir transponējušas Atgriešanās direktīvu (2008/115/EK) savos tiesību aktos?
Have all the EU Member States already transposed the provisions of the Return Directive (2008/115/EC) into national law?
Kuras dalībvalstis to ir paveikušas un kuras ne?
Which have and which have not done so?
Kādus pasākumus Komisija plāno veikt, lai pārliecinātu atlikušās dalībvalstis transponēt Atgriešanās direktīvu?
What steps does the Commission plan to take to convince the remaining Member States to transpose the Return Directive?
Kādu risinājumu vai alternatīvu Komisija ierosina, lai risinātu problēmu, ko radījis nepietiekamais finansējums sarunām par atpakaļuzņemšanas nolīgumiem?
What solution or alternative does the Commission propose in response to the problem that has been raised of a shortage of funding for negotiating readmission agreements?
Kādus iemeslus min atpakaļuzņemšanas nolīguma partnervalstis, atsakoties uzņemt atpakaļ savā teritorijā trešo valstu pilsoņus?
What reasons have readmission-agreement partner countries given for refusing to readmit third-country nationals to their territory?
Kādu iemeslu dēļ dalībvalstis nepieprasa uzņemt atpakaļ trešo valstu pilsoņus, pat ja šo cilvēku atgriešana paredzēta atpakaļuzņemšanas nolīgumā?
What are the reasons for Member States’ not requesting the readmission of third-country nationals even though a readmission agreement provides for their return?
Kādu iemeslu dēļ dalībvalstis neatgriež partnervalsts pilsoņus atpakaļ uz šo partnervalsti?
What are the reasons for Member States’ not returning nationals of a partner country to that partner country?
Vai Komisija atbalsta aizturēšanas laikposmu pagarināšanu?
Does the Commission support an extension of detention periods?
Atpakaļuzņemšanas nolīgumi ir saistoši abām pusēm, tomēr novērtējumā nav izvērtēta atpakaļuzņemšana Eiropas Savienībā.
Readmission agreements are binding on both sides, yet the evaluation does not assess readmission to the EU.
Cik daudz ES pilsoņu ir atgriezti atpakaļ uz Eiropas Savienību saskaņā ar atpakaļuzņemšanas nolīgumu?
How many EU citizens have been returned to the EU under a readmission agreement?
(2011. gada 24. augusts)
(24 August 2011)
2011. gada 4. jūlijā Atgriešanas direktīvu 2008/115/EK pilnībā ir transponējušas vienpadsmit valstis: Bulgārija, Čehija, Igaunija, Grieķija, Spānija, Ungārija, Malta, Portugāle, Slovākija, Somija un Itālija.
As of 4 July 2011, 11 countries had fully transposed the Return Directive 2008/115/EC: Bulgaria, Czech Republic, Estonia, Greece, Spain, Hungary, Malta, Portugal, Slovakia, Finland, and Italy.
Piecas dalībvalstis ir paziņojušas, ka direktīvu ir transponējušas tikai daļēji (Beļģija, Latvija, Lietuva, Nīderlande un Zviedrija), bet astoņas dalībvalstis vispār nav sniegušas paziņojumu (Dānija, Vācija, Kipra, Luksemburga, Austrija, Polija, Rumānija un Slovēnija).
Five Member States have notified only partial transposition of the directive (Belgium, Latvia, Lithuania, Netherlands and Sweden) and eight Member States have not notified at all (Denmark, Germany, Cyprus, Luxembourg, Austria, Poland, Romania and Slovenia).
Komisija izmantos visus nepieciešamos pasākumus, lai panāktu pilnīgu transponēšanu.
The Commission will use all necessary measures to ensure full transposition.
Pret tām dalībvalstīm, kuras nav paziņojušas par transponēšanu vai nav paziņojušas par pilnīgu transponēšanu, 2011. gada janvārī tika sāktas pienākumu neizpildes procedūras.
For those Member States not having notified transposition or not having notified full transposition, infringement procedures have been opened in January 2011.
Pašlaik tiek gatavots nākamais procedūras posms — argumentēta atzinuma vēstules, kā paredzēts LESD 258. pantā.
The next step in the procedure, the reasoned opinion letters provided for in Article 258 of the TFEU, is under preparation.
Saskaņā ar 260. panta 3. punktu par pienākumu neizpildi var piemērot finansiālas sankcijas, kuras Tiesa var uzlikt saskaņā ar Līguma 260. panta 3. punktu.
Pursuant to Article 260(3), the infringements can result in financial sanctions that the Court of Justice may impose pursuant to Article 260(3) of the Treaty
Komisija jaunākajā ES atpakaļuzņemšanas nolīgumu novērtējumā sniedz vairākus ieteikumus COM (2011) 76, 2011. gada 23. februāris. .
The Commission makes a number of recommendations in the recent evaluation of EU readmission agreements COM(2011)76 of 23 February 2011. .
Konkrēti tā iesaka, ka ES visi četri tās rīcībā esošie galvenie stimuli (dažādi ar vīzu politiku saistīti instrumenti, finansiālā palīdzība, vispārējās pieejas migrācijai pasākumu kopuma elementi un legālā migrācija) būtu jāattīsta kā saskaņots pasākumu kopums, kurš, uzsākot sarunas ar partnervalsti, būtu tai jāpiedāvā.
In particular, it recommends that the EU should develop the four main incentives at its disposal (various visa related policy tools, financial assistance, elements of the Global Approach to Migration ‘toolbox’ and legal migration) into a coherent package, which should be offered to the partner country at the outset of the negotiations.
Vairs nevajadzētu ierosināt autonomas sarunu norādes par atpakaļuzņemšanu.
Stand-alone readmission negotiating directives should no longer be proposed.
Ja iespējams, sarunas par atpakaļuzņemšanu būtu jāuzsāk vienlaicīgi ar sarunām par pamatnolīgumu.
Where possible, readmission negotiations should be opened in parallel with framework agreement negotiations.
Turpmākajām sarunu norādēm par atpakaļuzņemšanu būtu jāietver ES piedāvātie stimuli, jo īpaši gadījumā, ja sarunu norādēs ietverta trešo valstu pilsoņu klauzula, un vienlaicīgi tajās būtu jānorāda, kādus pretpasākumus ES varētu veikt gadījumos, ja partnervalsts pastāvīgi un nepamatoti atsakās sadarboties.
Future readmission negotiating directives should include the incentives that the EU will offer, in particular in case the negotiating directives include a third-country national clause, and at the same time indicate possible counter measures by the EU in cases of persistent and unjustified denial of cooperation by the partner country.
Attiecībā uz šā noteikuma piemērošanu ES atpakaļuzņemšanas nolīgumos prakse ir ļoti ierobežota.
There is very limited practice with regard to the application of this provision in EU readmission agreements.
Tas tā ir jo īpaši tādēļ, ka dalībvalstis tikpat kā nepiemēro šos noteikumus lielākajai daļai trešo valstu, ar kurām ES ir noslēgusi atpakaļuzņemšanas nolīgumu (izņemot Ukrainu).
This is in particular due to the fact that Member States hardly apply these provisions for most of the third countries with which the EU has concluded a readmission agreement (excepting Ukraine).
Tas ir mudinājis Komisiju uzstāt, lai dalībvalstis izmantotu šos noteikumus (par kuriem sarunas ir ļoti sarežģītas), un, no otras puses, apsvērt šīs klauzulas neietveršanu turpmākajās sarunu pilnvarās ar tām trešām valstīm, kuras saskaras ar nelielu tranzīta migrāciju vai ar to nesaskaras nemaz.
This has prompted the Commission to insist that Member States make use of these provisions (which are very difficult to negotiate) and, on the other hand, to consider omitting this clause from future negotiation mandates for third countries which experience little or no transit migration.
Paturot prātā šos ierobežojumus, visbiežākie iemesli, kādēļ trešās valstis (ļoti retos gadījumos) noraida atpakaļuzņemšanas pieteikumus attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, ir saistīti ar tā perioda izbeigšanos, kurā var lūgt atpakaļuzņemšanu, ja dalībvalsts iestādes atklāj, ka persona valstī uzturas neatļauti, kā arī nepietiekamiem dokumentiem vai tranzīta apliecinājumu, ko dalībvalstis pievieno atpakaļuzņemšanas pieteikumiem saskaņā ar nolīgumu prasībām.
Bearing in mind these limitations, the most common reasons for refusal by third countries of the (very limited number of) readmission applications pertaining to third‑country nationals concern the expiry of the period during which readmission may be requested upon discovery of the unauthorised stay of a person by Member State authorities, and insufficient documentation or transit evidence accompanying the readmission applications of Member States as required by the agreements.
Informācija, ko Komisija ir savākusi, gatavojot šo novērtējumu, kā arī ES atpakaļuzņemšanas nolīgumu vispārīgas uzraudzības ietvaros, liecina, ka dalībvalstis principā labprātāk atgriež personas uz to izcelsmes valstīm.
The information gathered by the Commission during the preparation of its evaluation and during the general monitoring of the EU readmission agreements shows that Member States as a principle prefer to return persons to their countries of origin.
Attiecībā uz partnervalstu pilsoņiem dalībvalstu iestādes ir tās institūcijas, kuras lemj, vai iesniegt atpakaļuzņemšanas lūgumu.
For own nationals of the partner country, it is for the Member States' authorities to decide whether or not they will submit a readmission request.
Kā noteikts Direktīvas 2008/115/EK 19. pantā, Komisijai pirmais ziņojums par minētās direktīvas piemērošanu ir jāsniedz līdz 2013. gada 24. decembrim.
As laid down in Art 19 of Directive 2008/115/EC, the first report of the Commission on the application of the directive is due by 24 December 2013.
Komisija neplāno ierosināt nekādas izmaiņas direktīvā, iekams tai nav bijis iespējas pienācīgi izvērtēt praktisko pieredzi pašreizējo noteikumu īstenošanā.
The Commission is not planning to propose any changes to the directive before having had a chance to properly analyse the practical experiences with the current rules.
Komisija savā sagatavošanas darbā, kas tika veikts pirms minētā novērtējuma publicēšanas, skaidri iekļāva atpakaļuzņemšanas lūgumus, ko saskaņā ar ES atpakaļuzņemšanas nolīgumiem ES dalībvalstīm par to pilsoņiem iesniedz trešās valstis.
Readmission requests addressed to EU Member States from third countries regarding their own nationals under EU readmission agreements were explicitly included by the Commission in its preparatory work undertaken before the publication of the abovementioned evaluation.
Tomēr dalībvalstu sniegtā statistika un dati nebija ne kvantitatīvi, ne kvalitatīvi pietiekami, lai varētu izdarīt secinājumus galīgajā publikācijā.
The statistics and data provided by Member States were however insufficient in quantity and quality to allow for the drawing of conclusions in the final publication.
Atbildi Komisijas vārdā sniedza John Dalli
Answer given by Mr Dalli on behalf of the Commission
(2011. gada 9. decembris)
(9 December 2011)
ES pārtikas tiesību aktu mērķis ir nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni, vienlaikus nodrošinot efektīvu iekšējā tirgus darbību.
EU food legislation is designed to ensure a high level of protection for human health whilst ensuring the effective functioning of the internal market.
Tas tiek panākts, nosakot stingrākas prasības par pārtikas marķēšanu.
This is dealt with via stringent requirements on food labelling.
Produktu sastāvs var atšķirties — tas skaidrojams ar patērētāju izvēli un gaumi, patērētāju vēlmēm (arī cenu ziņā), ražošanas līniju tehniskajām specifikācijām, kā arī izejvielu pieejamību un piekļuvi tām.
Differences in composition may occur due to consumer preferences and tastes, consumer expectations (including about prices), technical specifications of production lines as well as availability and access to raw materials.
Ko laist kuras valsts tirgū un par kādu cenu, parasti izlemj pārtikas ražotāji.
As a general rule, food companies decide what to place on which national market at which price.
Ne visiem produktiem, bet vairākiem konkrētiem produktiem, piemēram, ievārījumiem, šokolādei, augļu sulām ES tiesību aktos ir noteiktas kvalitātes prasības.
EU legislation imposes quality requirements on a number of specific products, e.g. jams, chocolate, fruit juices, but not on all products.
Komisija, sniegdama informāciju patērētājiem un īstenodama izglītojošus pasākumus, jaunajās dalībvalstīs veicina informētību par patērētāju tiesībām, tostarp par svarīgākajiem noteikumiem, kuri attiecas uz pārtikas nekaitīgumu un marķēšanu.
The Commission has, through its consumer information and education actions, contributed to raising the awareness of citizens in new Member States about their rights as consumers, including on the key rules regarding the safety and labelling of food.
Komisija turpinās novērot situāciju un veltīs īpašu uzmanību visu šajā jomā turpmāk veikto pētījumu rezultātiem.
The Commission will continue to monitor the situation and pay particular attention to the results of any future studies that examine the same subject.
Rakstiski jautājumi : E-011053/11 , E-011349/11
Written questions : E-011053/11 , E-011349/11
(2012. gada 16. janvāris)
(16 January 2012)
Komisija aicina godāto Parlamenta deputāti ielūkoties atbildēs uz jautājumiem E-04388/11 , E-05055/11 , E-05563/11 , E‑05756/11 un E‑09773/11 . http://www.europarl.europa.eu/QP-WEB
The Commission would refer the Honourable Members to the replies to Questions E‑04388/11 , E‑05055/11 , E‑05563/11 , E‑05756/11 and E‑09773/11 http://www.europarl.europa.eu/QP-WEB .
Jautājums, uz kuru jāatbild rakstiski, E-011732/2011
Question for written answer E-011732/2011
(2011. gada 12. decembris)
(12 December 2011)
Ņemot vērā to, ka: —
Subject: VAT exemptions for SMEs
99% no Eiropas Savienībā esošajiem uzņēmumiem ir mazie un vidējie uzņēmumi (MVU); —
99 % of businesses in the European Union are small or medium-sized enterprises (SMEs).
pievienotās vērtības nodokļa (PVN) harmonizācija Eiropas Savienībā ir prioritāte; —
Harmonisation of value added tax (VAT) in the European Union is a priority.
PVN ir jāievēro neitralitātes princips; —
The principle of neutrality must be adhered to in VAT.
Padomes Direktīva 2006/112/EK paredz PVN atbrīvojumu saraksta izveidi; —
Council Directive 2006/112/EC provides for a list of VAT exemptions to be drawn up.
priekšnodokļa piemērošana nozīmīga apjoma iepirkumiem, kurus veic MVU, negatīvi ietekmē to naudas plūsmu.
Levying input VAT on large purchases by SMEs negatively affects their cash flow.
Vai Komisija uzskata, ka MVU ir jāpiemēro papildu atbrīvojumi?
In the light of the above, does the Commission consider that additional exemptions should be granted to SMEs?
Vai ir paredzēti kādi citi pasākumi, lai samazinātu priekšnodokļa ietekmi uz liela apjoma iepirkumiem un investīcijām, kuras veic MVU?
Are any other measures planned in order to reduce the impact of input VAT on large purchases and investments by SMEs?
Atbildi Komisijas vārdā sniedza Algirdas Šemeta
Answer given by Mr Šemeta on behalf of the Commission
(2012. gada 1. februāris)
(1 February 2012)
Atbilstoši neitralitātes principam un saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti Direktīvā 2006/112/EK (PVN direktīva), nodokļa maksātāji, tostarp MVU, kas veic ar nodokli apliekamu darbību, var pilnībā atskaitīt PVN, kas samaksāts par iegādi.
Pursuant to the principle of neutrality and according to the provisions laid down in Directive 2006/112/EC (the VAT Directive), taxable persons (including SMEs) who are engaged in taxable activities are entitled to deduct in full the VAT paid on their purchases.
Taču, ņemot vērā grūtības, kas var rasties, piemērojot PVN noteikumus mazajos uzņēmumos, PVN direktīvas 281. līdz 292. pants dalībvalstīm piedāvā iespēju piemērot vienkāršākas PVN maksājumu un iekasēšanas procedūras.
However, taking into account the possible difficulties in applying the VAT rules for micro-enterprises, Articles 281 to 292 of the VAT Directive provide an option for Member States to apply simplified procedures for charging and collecting VAT.
Konkrēti dalībvalstis var atbrīvot no PVN ļoti mazus uzņēmumus (principā tos, kuru apgrozījums ir mazāks par EUR 5000 gadā, bet dažās dalībvalstīs šī robežvērtība ir augstāka).
Specifically, Member States are allowed to exempt from VAT very small businesses (generally those with a turnover of less than EUR 5 000 per year, although a number of Member States have a higher threshold).
Šādos gadījumos uzņēmumi pārdod bez PVN iekasēšanas.
In such cases, these businesses do not charge VAT on their sales.
Tādējādi, ievērojot neitralitātes principu, šiem uzņēmumiem nav tiesību atskaitīt PVN par saviem iepirkumiem.
Accordingly, and in order to adhere to the principle of neutrality, no right of deduction is granted on purchases made by these businesses.
Jautājums, uz kuru jāatbild rakstiski, E-011733/2011
Question for written answer E-011733/2011
Temats: Par ES dalībvalstu augstāko revīzijas iestāžu neatkarību
Subject: Independence of the EU Member States’ supreme audit institutions
Eiropas Parlaments 2011. gada 26. oktobrī nobalsoja par grozījumiem priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības gada budžetam (COM(2010)0815 — C7-0016/2011 — 2010/0395(COD)).
On 26 October 2011, the European Parliament adopted amendments to the proposal for a regulation of the European Parliament and of the Council on the financial rules applicable to the annual budget of the Union (COM(2010) 0815 — C7-0016/2011 — 2010/0395(COD)).
115. grozījums papildina šo regulu ar 56. panta 6.b punktu, paredzot konsultācijas ar Eiropas Revīzijas palātu un Eiropas Savienības dalībvalstu augstāko revīzijas iestāžu kontaktkomiteju, izstrādājot pamatnostādnes valstu deklarāciju sagatavošanai.
Amendment 115 inserts in that proposal an Article 56(6)(b) providing for the European Court of Auditors and the Contact Committee of the Supreme Audit Institutions of the European Union to be consulted on the guidelines for the establishment of national declarations [of assurance].
Ņemot vērā, ka Eiropas Savienības dalībvalstu augstāko revīzijas iestāžu neatkarība ir viens no to veiksmīgas darbības priekšnosacījumiem, kā arī to, ka tās pašas izstrādā pamatnostādnes valsts deklarāciju sagatavošanai, ir jānodrošina, lai šī neatkarība tiktu saglabāta.
As the independence of the EU Member States’ supreme audit institutions is one of the requirements for their successful functioning, and as they themselves also draw up guidelines for the establishment of national declarations, it is necessary to ensure that this independence is preserved.
Kādas konsultācijas ir paredzētas ar Eiropas Revīzijas palātu un Eiropas Savienības dalībvalstu augstāko revīzijas iestāžu kontaktkomiteju?
What consultations with the European Court of Auditors and the Contact Committee of the Supreme Audit Institutions of the European Union are planned?