natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Turklāt ir jānodrošina lielāka atalgojuma elastība, lai atalgojuma noteikšana veicinātu darbaspēka vienības izmaksas pielāgošanu euro zonā, piemērojot atalgojumu situācijai konkurētspējas jomā, vietējiem darba tirgus apstākļiem un ražīguma attīstībai, jo īpaši lejupslīdes laikā.
Furthermore, there is a need for higher wage flexibility so that wage setting contributes to an adjustment of unit labour costs in the euro area by aligning wages to competitiveness positions, local labour market conditions and productivity developments, in particular in downturns.
Lai izvairītos no turpmāka bezdarba pieauguma, tajās valstīs, kurās vērojama būtiskākā konkurētspējas pazemināšanās, un nozarēs, kuras krīze skārusi īpaši smagi, atalgojuma līmenim ir jābūt nedaudz zemākam par to, kāds līdz šim minēts sarunās par atalgojuma līmeņa attīstības tendencēm.
In order to avoid a further rise in unemployment, wages need to moderate beyond what has figured so far into negotiated wage developments for those countries marked by past competitiveness losses and for sectors being particularly hard hit by the crisis.
Lai atjaunotu iekšējo pieprasījumu pašreizējā zemas izaugsmes periodā, ir jāveicina mājsaimniecību un uzņēmumu pārliecība, jo īpaši attiecībā un nākotnes ienākumu plūsmu.
A revitalisation of internal demand in the current phase of low growth requires an improvement in households’ and business confidence, in particular about future income streams.
Šai sakarībā jānorāda, ka līdzšinējie īstermiņa atbalsta pasākumi krīzes seku mazināšanai, jo īpaši darba laika pielāgošanas pasākumi, ir bijuši veiksmīgi, atsevišķos gadījumos ierobežojot darbaspēka zudumu.
In this respect, short-term crisis support measures taken so far – specifically those supporting an adjustment in hours worked – have been successful in some cases in reducing employment losses.
Taču vidējā termiņā pagaidu politika, kas kavē strukturālās izmaiņas ekonomikā, rada liekas budžeta izmaksas un veicina neefektivitāti, kas apdraud ilgtspējīgu nodarbinātību un reālu ienākumu pieaugumu.
However, in the medium term, temporary policies delaying structural changes in the economies carry unnecessary budgetary costs and create inefficiencies, which undermine sustainable employment and real income growth.
Tāpēc ir vajadzīgas skaidras un uzticamas stratēģijas krīzes pārvarēšanai, lai veicinātu pieprasījumu un nodarbinātību vidējā termiņā.
Therefore, clear and credible exit strategies are necessary to foster demand and employment in the medium term.
Šai sakarībā, izmantojot fiskālo politiku, būtu jāuzlabo valsts līdzekļu izlietošanas efektivitāte un kvalitāte, lai veicinātu ieguldījumu plūsmu un tādējādi iespējamo produkcijas izlaidi.
In this respect, fiscal policies should improve the efficiency and quality of public spending and with a view to bolster investment and thereby potential output.
Vēl viena joma, kurā, manuprāt, Lisabonas stratēģija varētu nodrošināt attīstību, ir energoapgādes nozare.
A final area where I think that the Lisbon strategy should press forward regards the energy sector.
Turklāt jautājumi, kas saistīti ar klimata pārmaiņām un pārāk lielas atkarības no naftas un citiem izsmeļamiem resursiem, rada apdraudējumu un var būt makroekonomiskās nestabilitātes iemesls.
Besides issues related to climate change, over dependence on oil and other exhaustible resources constitutes a potential vulnerability and a possible source of macroeconomic instability.
Šai sakarībā nevajadzētu par zemu novērtēt naftas cenas svārstības un to ietekmi uz euro zonu nesenās krīzes laikā.
In this respect the role of the gyrations in oil prices and their impact on the euro area in the recent crisis should not be overlooked.
Tāpēc tādu stratēģiju atbalstīšanai, kas vērstas uz alternatīvu un uzticamu enerģijas avotu izmantošanu un efektīvu energoapgādes nozari, ir jāpievērš liela uzmanība, izstrādājot jauno stratēģiju par izaugsmi un nodarbinātību.
Therefore, pushing forward strategies aiming at having alternative reliable sources of energy and an efficient energy sector should figure high in the next strategy on growth and employment.
Kāds ir jūsu viedoklis par euro zonas paplašināšanās norisi gan no euro zonas, gan arī kandidātvalstu perspektīvas?
What is your opinion regarding the pace of euro area enlargement both from the euro area's and the candidate countries point of view?
Kā jūs vērtējat līdzšinējo euro ieviešanu jaunajās dalībvalstīs?
How do you evaluate the introduction of the euro by New Member States up to now?
Vai, pēc jūsu domām, ir jāveic uzlabojumi vai izmaiņas attiecībā uz pievienošanās procesu un/vai euro ieviešanas periodu?
Do you see a need for improvement or change in the accession process and/or the euro introduction period?
Pēc euro ieviešanas 11 dalībvalstīs 1999. gadā, līdz šim laikam euro ir pieņēmušas vēl piecas dalībvalstis (ieskaitot četras valstis, kas pievienojās ES 2004. gadā).
Following the introduction of the euro in 11 Member States in 1999, five additional Member States have adopted the euro in the meantime (including four countries that joined the EU in 2004).
Tādējādi euro nodrošinātie ieguvumi ir jūtami arī jaunajās dalībvalstīs, un tas liecina par to, ka euro zona nav „slēgts klubs”.
The benefits of the euro have thus increasingly spread also to new Member States, which shows that the euro area is not a "closed shop".
Euro zonas paplašināšanās grafiks iepriekš nav noteikts.
There is no predefined timetable for the enlargement of the euro area.
Tiek sagaidīts, ka visas dalībvalstis, kas pievienojās ES pēc 2004. gada, pieņems euro, tiklīdz tās būs sasniegušas augstu ilgtspējīgas konverģences līmeni, kā noteikts Līgumā un Protokolā.
All Member States that have joined the EU since 2004 are expected to adopt the euro once they have achieved a high degree of sustainable convergence as prescribed by the Treaty and Protocol.
Šim procesam ir rūpīgi jāsagatavojas un pret to nedrīkst izturēties vieglprātīgi.
This requires thorough preparation and should not be taken lightly.
To dalībvalstu pieredze, kuras ir pieņēmušas euro, apstiprina, ka, uzņemot jaunas dalībnieces euro zonā, mums ir jāpievērš liela uzmanība konverģences ilgtspējībai.
The experience of Member States that have adopted the euro confirms that, when accepting new members into the euro area, we have to pay close attention to the sustainability of convergence.
Augsta ilgtspējīgas konverģences līmeņa nodrošināšana, pirmkārt un galvenokārt, ir ļoti svarīga pašai valstij, lai tā varētu pilnībā izmantot euro pieņemšanas sniegtos ieguvumus.
Achieving a high degree of sustainable convergence is essential, first and foremost for the country itself (so that it can reap the full benefits of euro adoption).
Turklāt tas ir svarīgi arī euro zonai, jo ilgtspējīgas konverģences nodrošināšana visām dalībvalstīm ir būtisks euro zonas saskaņotības un efektīvas vienotās monetārās politikas darbības priekšnoteikums.
In addition, it is also important for the euro area (as the achievement of the sustainable convergence of all participating countries is key for the coherence of the euro area and the efficient functioning of the single monetary policy).
Ticamas stratēģijas izstrāde euro pieņemšanai (kopā ar attiecīgu pārdomātu makroekonomikas politikas un strukturālo reformu īstenošanu) var palīdzēt veicināt visu iesaistīto pušu virzību uz šo mērķi.
Setting out a credible strategy towards euro adoption (accompanied by the implementation of the necessary sound macroeconomic policies and structural reforms) could help to foster the commitment of all relevant parties towards this goal.
Attiecībā uz euro pieņemšanas procesu paliek spēkā Līguma pamatprincips — valstīm ir jānodrošina pārdomātas makroekonomikas politikas īstenošana.
As regards the euro adoption process, the fundamental logic of the Treaty remains correct: countries have to make sure that they pursue sound macroeconomic policies.
Līgumā un Protokolā paredzētā institucionālā sistēma, kas regulē euro pieņemšanu, ir izstrādāta, lai nodrošinātu atbilstību priekšnoteikumiem par veiksmīgu dalību euro zonā.
The institutional framework governing the process of euro adoption as enshrined in the Treaty and Protocol is designed to ensure that the preconditions for successful euro area participation are met.
Tāpēc ir ļoti svarīgi stingri ievērot šo sistēmu.
Strict adherence to this framework is, therefore, crucial.
Ir arī ļoti svarīgi, lai konverģences novērtējums būtu balstīts uz augstas kvalitātes un uzticamiem statistikas datiem.
It is also extremely important that the convergence assessment is based on high quality and trustworthy statistical data.
Ko jūs domājat par pašlaik aktīvi apspriesto jautājumu par finanšu darījumu nodokļiem?
What do you think about the currently lively debated issue of financial transaction taxes?
Vai šāds nodoklis tikai palīdzētu gūt ienākumus no finanšu nozares vai arī pastāv lielāka iespēja, ka tas ierobežotu sociāli nevēlamus darījumus?
Would such a tax rather merely raise revenues from the financial sector or is it more likely that it would limit socially undesirable transactions?
Kāda būtu ECB loma, piemērojot ES finanšu darījumu nodokli?
What would be the role of the ECB in the implementation of an EU financial transaction tax?
Ņemot vērā pašlaik piemērotos finanšu darījumu nodokļus (piemēram, zīmognodeva AK), kādai jābūt šāda nodokļa darbības jomai, lai tas būtu efektīvs?
Based on currently existing financial transaction taxes (e.g. stamp duty in the UK ), which could be the scope of such taxes in order to be effective?
Kādi būtu ar šādiem nodokļiem saistītie riski un trūkumi?
Which would be the risks and drawbacks of such taxes?
Vai šādu nodokli varēs piemērot, ja dažas valstis neievēros tā principus?
Would such a tax be feasible if some countries do not adhere to its principles?
Kādi citi risinājumi ir iespējami, lai, atkārtojot G20 teikto, „finanšu nozare sniegtu taisnīgu un būtisku ieguldījumu”, sedzot tādu apgrūtinājumu izmaksas, kas rodas saistībā ar valsts iejaukšanos banku sistēmas atveseļošanas nolūkā?
Which could be, to-put in the G-20 wording, other options “as to how the financial sector could make a fair and substantial contribution” toward paying for any burdens associated with government interventions to repair the banking system?
Vispirms es vēlos, teikt, ka atbalstu ideju, ka „finanšu nozare sniegtu taisnīgu un būtisku ieguldījumu”, sedzot tādu apgrūtinājumu izmaksas, kas rodas saistībā ar valsts iejaukšanos banku sistēmas atveseļošanas nolūkā.
Let me start by stating my support to the idea that «the financial sector could make a fair and substantial contribution” toward paying for any burdens associated with government interventions to repair the banking system.»
Taču pieņēmums, ka šo mērķi būtu iespējams labāk sasniegt, ieviešot vispārēju finanšu darījumu nodokli, ir rūpīgi jāizvērtē.
Nevertheless the notion that this objective would be better served by introducing a general financial transaction tax requires careful assessment.
Pirmām kārtām, ir jānoskaidro, vai šāda nodokļa ieviešanas faktiskais mērķis būtu palielināt ieņēmumus no finanšu nozares un ne tik daudz ierobežot finanšu tirgu nepastāvību vai arī mazināt vēlmi īstenot pārmērīgi riskantus darījumus.
First, it needs to be clarified what the actual purpose of introducing such a tax would be to raise revenues from the financial sector and not so much to lower volatility in financial markets or to reduce incentives of excessive risk-taking.
Turklāt rūpīgi ir jāizvērtē arī tādi apstākļi kā grūtības, kas saistītas ar attiecīgās starptautiskās vienošanās panākšanu par šāda nodokļa piemērošanu pasaules līmenī, tas, ka nodoklis galu galā radīs lielākas izmaksas finanšu pakalpojumu lietotājiem, un pat tāds apstāklis kā finanšu darījumu nodokļa rentabilitāte.
Besides the difficulty in reaching the necessary international agreement to impose such a tax at worldwide level, and the fact that the tax would be paid ultimately by an increased costs to clients of financial services, even the revenue generation capacity of a financial transactions tax needs to be carefully evaluated.
Turklāt, lai aprēķinātu iespējamos nodokļu ieņēmumus, nevar tikai mehāniski piemērot nodokļa likmi, piemēram, 0,01 % apmērā, kopējai finanšu tirgus darījumu summai, neņemot vērā nodokļa iespējamo ietekmi uz i) kopējo darījumu apmēru, ii) ar darījumiem saistīto pakalpojumu cenas un iii) cita veida netiešu ietekmi.
In particular, one cannot simply mechanically apply a tax rate of, for instance, 0.01 percent to the total amount of financial market transactions in order to estimate potential revenues, without taking into account its potential impact on (i) the overall volume of transactions, (ii) the prices at which transactions are executed, and (iii) other second-round effects.
Tāpēc, ņemot vērā daudzās neskaidrības saistībā ar finanšu darījumu nodokļa efektivitāti un tā nenoteikto rentabilitāti, finanšu darījumu nodoklis ir rūpīgi jāizvērtē, salīdzinot ar iespējamām alternatīvām.
Hence, given the large uncertainty with respect to the effectiveness of a financial transactions tax, and its uncertain revenue generation potential, any financial transactions tax should be carefully assessed against possible alternatives.
Taču, lai nodrošinātu efektīvu instrumentu finanšu tirgus stabilitātes veicināšanai nākotnē, šādām alternatīvām būtu jābūt kam vairāk par līdzekļu piesaistīšanas shēmām.
Such alternatives, however, in order to provide an efficient tool for promoting financial market stability in the future, would have to go beyond mere fund-raising schemes.
Patiesībā G20 un SVF veic darbu saistībā ar vairākiem priekšlikumiem, kas papildus finanšu darījumu nodoklim ietver arī nodokļu piemērošanu prēmijām un atalgojumam finanšu nozarē (lai mazinātu tirgus dalībnieku vēlmi uzņemties pārāk augstu risku), kā arī nodokļu piemērošanu bilances posteņiem, lai novērstu nesaskaņotību, — pasākumus, ko varētu apvienot ar apdrošināšanas shēmām, lai izvairītos no finanšu nozares iespējamo zaudējumu socializācijas nākotnē.
In fact, the G20 and the IMF are working on a number of proposals which – apart from a financial transactions tax – also include taxation of bonuses and pay in the financial sector (targeting market participants‘ willingness to take excessive risk) as well as taxation of balance sheet items in order to prevent mismatches, all of which could be combined with insurance schemes to avoid the socialisation of future losses in the financial sector.
Pretēji iepriekš minētajam nodoklim, ko piemēro tikai finanšu darījumiem, šie risinājumi ir vērsti uz atsevišķām iestādēm, lai stiprinātu finanšu sistēmas noturību un zaudējumu izlīdzināšanas spēju kopumā.
Contrary to the above mentioned tax - which is levied on financial transactions only - these options focus on individual institutions with the purpose of strengthening the resilience and the loss-absorbing capacity of the financial system as a whole.
Šai sakarībā, piemēram, pašlaik tiek novērtēta iespēja ieviest papildu piesardzības prasības sistēmiskām finanšu iestādēm, kuras sava statusa „pārāk liela, lai piedzīvotu neveiksmi” dēļ parasti saņem valdības palīdzību.
In this context, for instance, it is currently analysed the possibility to introduce additional prudential requirements on systemic financial institutions that due to their “too big to fail” status would most likely receive government assistance.
Šo papildu piesardzības prasību — kapitāla uzkrājuma un/vai rezerves kapitāla veidā — mērķis ir uzlabot zaudējumu izlīdzināšanas spēju un noturību pret izmaiņām banku bilancēs un tādējādi netieši samazināt sagaidāmās nodokļu maksātāju izmaksas krīzes situācijās nākotnē.
These additional prudential requirements - in the form of capital surcharges and/or contingent capital - aim to increase the loss absorption capacity and the resilience to shocks of banks balance sheets and therefore to indirectly reduce the expected cost for tax-payers in future bail-outs.
Citu pašlaik izskatīto pasākumu mērķis ir palielināt finanšu iestāžu finansiālo ieguldījumu, tādējādi tieši samazinot vai sedzot (pagātnes vai nākotnes) izmaksas, ko sedz no valsts finansēm par valdības iejaukšanos.
Other measures under consideration aim to raise a monetary contribution from financial institutions thereby directly reducing or contributing to the (past or future) costs borne by public finances for government interventions.
Skaidrs piemērs ir maksas par finanšu iestāžu saistībām noteikšana, piemēram, finansiālās atbildības maksa ASV.
A prominent example is the introduction of a fee on financial institutions liabilities, as in the US financial responsibility fee.
Kopumā var piekrist ASV administrācijas iecerei ieviest „atbildības maksu” ar visaptverošu mērķi veicināt banku nozares ieguldījumu finanšu krīzes radīto izmaksu segšanā.
With its overarching objective of making the banking sector contribute to cover the costs of a financial crisis, the intention by the US administration to introduce a “responsibility fee” could be broadly shared.
Šai sakarībā es vēlos atgādināt Eurosistēmas nesen pausto nostāju, ka krīzes pārvaldības un seku mazināšanas regulējuma mērķim ir jābūt pēc iespējas samazināt iespējamo finanšu iestāžu krīzes radīto slogu nodokļu maksātājiem.
In this framework, I would like to recall the position - recently expressed by the Eurosystem - that the crisis management and resolution framework should aim at reducing to the minimum the possible burden for taxpayers arising from any crisis of financial institutions.
Šai sakarībā es atzinīgi vērtēju Komisijas nodomu turpināt pētīt tādu mehānismu izmantošanas iespējas, kas krīzes laikā nodrošinātu finansējuma pieejamību privātajam sektoram (skatīt arī 38. jautājumu).
In this respect, I welcome the Commission’s intention to further explore the feasibility of mechanisms that could ensure that private sector funds would be available at the time of a crisis (see also Question 38).
Kādas ir jūsu domas par Eiropas monetārās savienības nākotni ilgākā laika periodā un kādas ir galvenās problēmas, kas to sagaida?
What are your views on the future of the European monetary union in the longer term and what are the main challenges ahead?
Ir ārkārtīgi svarīgi, lai mēs kā eiropieši turpinātu aizsākto darbu, ņemot vērā milzīgos panākumus saistībā ar vienotās valūtas ieviešanu mūsu kontinentā.
It is crucial that as Europeans, we continue to build on the enormous success of establishing a single currency on our continent.
Šim nozīmīgajam Eiropas Savienības un monetārās savienības sasniegumam nav precedenta, un mēs nedrīkstam aizmirst, cik daudz esam sasnieguši.
The feat of European Union and of Monetary Union is unprecedented, and we should not forget how much we have achieved.
Es ticu, ka Eiropas monetāro savienību ilgākā laika periodā gaida spoža nākotne.
I believe that the future of European monetary union in the longer-term is a bright one.
Lisabonas līguma nesenā stāšanās spēkā ir devusi jaunu stimulu Eiropas integrācijas procesam, un tam vajadzētu uzlabot vidi, kurā darbojas monetārā savienība.
The recent coming into force of the Lisbon Treaty has given a new impetus to the process of European integration and this should improve the environment in which monetary union operates.
Sākotnēji pamatotās šaubas un bažas par euro ir nomainījusi izpratne par euro zonas darbību un to, cik tas ir svarīgi euro zonas ekonomikas uzplaukumam un aizvien vairāk arī pasaules ekonomikai.
Initial legitimate concerns and doubts about the euro have given way to appreciation of how the euro area works and its importance for the well being of the euro area economy and also, more and more, for the global economy.
Taču, protams, pastāv vairākas problēmas, kas laika gaitā kļūs aizvien aktuālākas, jo īpaši nesenās finanšu krīzes dēļ.
That said, there are of course several challenges that are going to become more pressing ahead, not least because of the recent financial crisis.
Pirmā no tām ir saistīta ar Stabilitātes un izaugsmes paktu.
A first point is related to the Stability and Growth Pact.
Pēc fiskālās situācijas pasliktināšanās krīzes ietekmē un nepieciešamajiem atbildes pasākumiem politikas jomā, valdībām atkal ir jāatgriežas uz ilgtspējīgākas fiskālās politikas ceļa.
After the deterioration of fiscal accounts brought about by the crisis and the necessary policy response to it, governments must again return to a more sustainable fiscal path.
Nav šaubu, ka būs jāveic nepatīkamas korekcijas, kas prasīs diezgan daudz laika.
There is no doubt that this will require painful adjustments that will require a rather prolonged time of adjustment.
Šajā procesā ir svarīgi, lai valdības saglabātu stingru nostāju un nepadotos kārdinājumam atvieglot Stabilitātes un izaugsmes pakta prasības, jo tas nopietni ietekmētu monetārās savienības darbu.
In this process it is important that governments maintain a steady path and do not cede to the temptations for relaxing the prescriptions of the Stability and Growth Pact as that would have serious implications for the workings of the monetary union.
Otra liela problēma ir saistīta ar to, kā padziļināt un pastiprināt Eiropas pieeju finansiālajai stabilitātei un sistēmiskajam riskam.
Another major challenge has to do with the deepening and reinforcing of the European approach to financial stability and systemic risk.
Eiropas Sistēmisko risku padomes izveide ir nozīmīgs solis, bet saistībā ar to daudz darāmā ir arī īstenošanas un turpmākās sadarbības jomā.
The setting up of the European Systemic Risk Board is an important step but much is to be done in the implementation and further co-operation in this field.
Ilgtermiņā ir nepieciešama integrēta Eiropas pieeja finansiālajai stabilitātei un sistēmiskajam riskam, kas radīs apstākļus drošas un stabilas finanšu sistēmas izveidei, kuru krīze ietekmēs mazāk.
In the long-term a European integrated approach towards financial stability and systemic risk is needed that will create the conditions for the development of a sound and robust financial system that will be less prone to crisis.
Turklāt sadarbībā ar SVF un Finansiālās stabilitātes padomi būs jāņem vērā arī riski, kas izriet no globāla mēroga avotiem.
In addition, it will be necessary also to take into account the risks stemming from global sources, in collaboration with the IMF and the Financial Stability Board.
Tātad mums jānostiprina līdz šim gūtie panākumi un jāturpina euro pastāvēšanas pirmās desmitgades ceļš.
So we need to consolidate the successes so far and continue on the path of the first decade of existence of the euro.
Tas nozīmē to, ka visām iesaistītajām pusēm, visām institūcijām Eiropas un dalībvalstu līmenī, kā arī visiem ekonomikas nozares pārstāvjiem, ir jāpilda savas saistības un pienākumi.
This means for all actors, all institutions at European and national level, but also all economic agents, to live up to their commitments and responsibilities.
Tādā veidā mēs labāk spēsim stāties pretī ilgtermiņa problēmām, kas ir sagaidāmas pasaulē, kur valda nenoteiktība, lai mūsu kā sabiedrības turpmākā attīstība būtu veiksmīga.
In this way, we will better be able to meet the longer term challenges that are likely to arise in a world surrounded by uncertainty; so that we may continue to prosper as a society.
Es varu jums apgalvot, ka turpināšu darīt visu, kas ir manos spēkos, lai nodrošinātu to, ka, balstoties uz līdz šim iegūto uzticību, mūsu valūta un ECB kļūst aizvien spēcīgāka.
I can assure you that I will continue to do everything in my powers to ensure that our currency and the ECB continue to thrive on the basis of the credibility established so far.
Kādas ir jūsu domas par Padomes, Komisijas, Eurogrupas un ECB attiecīgo lomu saistībā ar euro zonas ārējo pārstāvību?
What is your view of the respective roles of the Council, the Commission, the Euro group and the ECB in terms of external representation of the Euro zone?
Euro zonas ārējā pārstāvība atspoguļo EMS īpašo raksturu — tā ir savienība ar centralizētu monetāro politiku, bet decentralizētu ekonomikas politiku.
The external representation of the euro area reflects the special nature of EMU as a union with a centralised monetary policy but decentralised economic policies.