natgillin/translations-raw huggingface dataset:
– Komisijas priekšsēdētāja vietniekam (Augstajam pārstāvim) ir jāierosina iecelt īpašos pārstāvjus ar skaidrām pilnvarām saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 33. pantu, lai šie pārstāvji sniegtu viņam atbalstu īpašās viņa kompetences jomās KĀDP jautājumos (šos īpašos Padomes ieceltos pārstāvjus ir jāuzklausa arī Eiropas Parlamentā, un Eiropas Parlaments regulāri jāinformē par viņu darbību);
– the Vice-President of the Commission (High Representative) should propose the nomination of special representatives, with a clear mandate defined in accordance with Article 33 of the Treaty on European Union, to assist him/her in specific areas of his/her competences in CFSP matters (those special representatives nominated by the Council should also be heard by the European Parliament and should keep the European Parliament regularly informed of their activities);
– Komisijas priekšsēdētāja vietniekam (Augstajam pārstāvim) jāsaskaņo viņa darbība citās jomās, izņemot KĀDP, ar komisāriem, kuri atbild par šīm attiecīgajām jomām, un jādeleģē šiem komisāriem Eiropas Savienības starptautiskās pārstāvības pienākumi šajās jomās, kad vien tas ir nepieciešams;
– he/she should coordinate his/her activities in fields other than the CFSP with the Commissioners responsible for portfolios in those areas, and should delegate to them his/her functions of international representation of the European Union in those areas whenever necessary;
– Komisijas priekšsēdētāja vietniekam (Augstajam pārstāvim), katrā gadījumā atsevišķi un ņemot vērā pildāmos uzdevumus, jāizlemj, kurš viņu pārstāvēs viņa prombūtnes laikā;
– in the event of absence, the Vice-President of the Commission (High Representative) should decide, on a case-by-case basis, in light of the duties to be performed on each occasion, who is to represent him/her;
– Eiropadomes priekšsēdētājs pārstāv Eiropas Savienību ES valstu vai valdību vadītāju līmenī jautājumos, kas attiecas uz KĀDP, taču viņam nav tiesību iesaistīties politiskās sarunās ES vārdā, kas ir Komisijas priekšsēdētāja vietnieka (Augstā pārstāvja) uzdevums; viņu var arī aicināt pildīt īpašu uzdevumu — pārstāvēt Eiropadomi dažos starptautiskos pasākumos;
– the President of the European Council represents the Union at the level of Heads of State or Government in matters concerning the CFSP, but does not have the power to conduct political negotiations in the name of the Union, which is the task of the Vice-President of the Commission (High Representative); he/she may also be called upon to fulfil a specific role of representation of the European Council at certain international events;
– Komisijas priekšsēdētājs pārstāv Eiropas Savienību visaugstākajā līmenī attiecībā uz viesiem ES ārējo attiecību aspektiem, izņemot KĀDP jautājumus, vai jebkuru īpašu nozaru politiku, kas ietilpst ES ārējo pasākumu darbības jomā (ārējā tirdzniecība utt.); Komisijas priekšsēdētāja vietnieks (Augstais pārstāvis) vai kompetentais/pilnvarotais komisārs arī var uzņemties šo lomu Komisijas vadībā;
– the President of the Commission represents the Union at the highest level in relation to all aspects of the external relations of the Union, except for matters concerning CFSP, or any specific sectoral policies falling within the scope of the external action of the Union (foreign trade etc.); the Vice-President of the Commission (High Representative) or the competent/mandated Commissioner may also assume this role under the authority of the Commission;
– Komisijas priekšsēdētāja vietnieks (Augstais pārstāvis) pārstāv Eiropas Savienību ministru līmenī vai starptautiskās organizācijās saistībā ar ES vispārējo ārējo darbību; viņš arī pilda ārējās pārstāvības pienākumus kā Ārlietu padomes priekšsēdētājs;
– the Vice-President of the Commission (High Representative) represents the Union at ministerial level or in international organisations concerning the Union's overall external action; he/she also carries out the functions of external representation as President of the Foreign Affairs Council;
Lisabonas līguma ietekme uz Eiropas Savienības iestāžu līdzsvara attīstību
Impact of the Lisbon Treaty on the development of the institutional balance of the European Union
Politiska analīze par attīstību attiecībās starp Eiropas Parlamentu, Eiropadomi, Ministru padomi un Komisiju
A political analysis of the changing relations between the European Parliament, the Council and the Commission
Lisabonas līgums nodibina politisku savienību, kurai ir juridiskas personas statuss un vienota iestāžu struktūra.
The Treaty of Lisbon creates a political Union with legal personality and a single institutional framework.
Pēc paplašināšanās, kas tai ļāva realizēt atkalapvienošanos, Eiropai bija vajadzīgs šis jaunais pamats, lai spētu reaģēt uz 21. gadsimta izaicinājumiem, jo īpaši attiecībā uz globalizāciju.
Following the enlargement that brought about its reunification, Europe needed this relaunch in order to address the challenges, such as globalisation, facing it in the 21st Century.
Zināmā mērā var uzskatīt, ka līdzīgi kā ar Romas līgumu pēc Otrā pasaules kara, tā arī ar Lisabonas līgumu Eiropa mēģina stāties pretim jaunajai videi, kura izveidojusies pēc aukstā kara.
In much the same way as the Treaty of Rome was a response to the new situation obtaining after the Second World War, the Treaty of Lisbon may be seen as an attempt by Europe to face up to the new environment brought about by the end of the Cold War.
Turpinot Eiropas miera un stabilitātes projektu, pilnībā nostiprinot tās sociāli ekonomisko integrāciju, Eiropas Savienība piedāvā saviem pilsoņiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpu un iesaistās kā globāls dalībnieks tiesiskākas un ilgtspējīgākas pasaules veidošanā.
By continuing to pursue its goal of peace and stability while fostering closer social and economic integration, the European Union can offer its citizens an area of freedom, security and justice and play a part, as a global player, in building a fairer and more sustainable world.
Lai sasniegtu šo mērķi, ES 27 valstu sastāvā vajadzētu kļūt „demokrātiskākai, atklātākai un efektīvākai” (Lākenas deklarācija).
In order to be able to do so, the 27-Member State EU needed to ' become more democratic, more transparent and more effective' (Laeken Declaration).
Lisabonas līgums groza Līgumu par Eiropas Savienību (Māstrihta) un Eiropas Ekonomikas Kopienas dibināšanas līgumu (pakāpeniski grozīto Romas līgumu), kuri attiecīgi kļūst par Līgumu par Eiropas Savienību (LES) un Līgumu par Eiropas Savienības darbību (LESD).
To this end, the Lisbon Treaty amends the Treaty on European Union (Treaty of Maastricht) and the Treaty establishing the European Community (Treaty of Rome, as subsequently amended), which will become known as the Treaty on European Union (TEU) and the Treaty on the Functioning of the European Union (TFEU) respectively.
Pirmais no tiem nosaka Savienības konstitucionālo satvaru, bet otrs — praktisko darbību.
The TEU establishes the Union's constitutional framework, while the TFEU establishes how the Union is to operate in practice.
Abiem līgumiem ir vienāds juridiskais spēks.
The two Treaties have the same legal value.
Lisabonas līgums stājas spēkā tikai tad, kad to ir ratificējušas visas dalībvalstis.
The Lisbon Treaty cannot enter into force until it has been ratified by all the Member States.
Līguma ieviešanas sagatavošana nekādā veidā neietekmē ratifikācijas procesa iznākumu.
Making preparations for implementation of the Treaty does not in any way prejudge the outcome of the ratification process.
Gluži pretēji — šī sagatavošanās darba neveikšana varētu aizkavēt līguma ieviešanu pēc tā ratifikācijas.
On the contrary, not doing so would result in late implementation once the Treaty has been ratified.
Tādēļ pilnīgi pamatoti katra ES iestāde, negaidot līguma ratifikāciju, izpēta tā ietekmi gan uz tās darbību, gan uz iestāžu attiecībām.
Each of the EU institutions is therefore fully justified in not waiting for ratification to take place before looking into the Treaty's implications for its own workings and for interinstitutional relations.
Šajā ziņojumā analizēta Lisabonas līguma ietekme uz Eiropas Savienības iestāžu līdzsvara attīstību.
This report looks at the Lisbon Treaty's impact on the development of the EU's institutional balance.
Tajā uzsvērts jauno noteikumu ieviešanas un pirmo amatpersonu iecelšanas nozīmīgums.
It highlights the importance of implementing the new provisions and making the first appointments.
Ziņojumā uzmanība tiek pievērsta attiecībām starp Eiropas Parlamentu, Eiropadomi, Padomi un Komisiju.
The report focuses on relations between Parliament, the European Council, the Council and the Commission.
Ziņojums neattiecas uz Parlamenta iekšējiem organizatoriskiem pasākumiem, kas nepieciešami līguma ieviešanai.
The report does not deal with the organisational changes within Parliament that implementation of the Treaty will require.
Tos izskatīs nākamajos ziņojumos.
These will be addressed in separate reports
Lai arī tajā ir izpētīta ES ārējās darbības organizēšana, tajā netiek izskatīts jautājums par Eiropas Ārējās darbības dienesta organizēšanu, par ko būs runa atsevišķā ziņojumā.
While it looks at the way in which the Union's external action is organised, the report does not touch upon the organisation of the European External Action Service, which will be dealt with in a separate report
E. Brok ziņojums par topošās ārējās darbības Eiropas dienesta dibināšanas institucionālajiem aspektiem Konstitucionālo jautājumu komitejā.
Brok report on the institutional aspects of creating a European service for external action, currently being drawn up within the Committee on Constitutional Affairs. .
Visbeidzot, šajā ziņojumā netiek pētītas arī attiecības ar valstu parlamentiem.
Lastly, it does not go into relations with national parliaments.
Lai gan tiem ir ļoti būtiska nozīme — nozīme, kuru pastiprina līgumam pievienotie protokoli, — tomēr dalībvalstu parlamenti kā tādi nav Eiropas Savienības iestādes.
Although they have an extremely important role to play - and one which is enhanced by the protocols annexed to the Treaty -, national parliaments do not, as such, form part of the EU institutions.
Attiecības ar dalībvalstu parlamentiem tiks izskatītas atsevišķā ziņojumā.
Relations with national parliaments will therefore be dealt with in a separate report
Šajā ziņojumā tiek analizēta paredzamā attīstība attiecībās starp ES politiskajām iestādēm saskaņā ar jauno līgumu.
Brok report on the development of relations between the European Parliament and the national parliaments under the Lisbon Treaty. .
Pēc vēsturiskā kopsavilkuma pirmajā daļā tiek analizēti galvenie līguma noteikumi attiecībā uz katru no iestādēm.
The report looks at how relations between the Union's political institutions are likely to change under the new Treaty.
Turklāt ziņojumā ir apskatītas iestāžu attiecības, (pirmās) amatpersonu iecelšanas, darba plānošana starp iestādēm un ES ārējā darbība.
It then looks at interinstitutional relations, (first) appointments, interinstitutional programming and the Union's external action.
A. IESTĀŽU LĪDZSVARA MAINĪŠANA
A. Changing Institutional Balance
Eiropas Parlaments, Padome un Komisija ir trīs politiskas iestādes, kas izveidotas ar Romas līgumu Eiropas Kopienas pirmsākumos.
The European Parliament, the Council and the Commission are the three political institutions that were established by the Treaty of Rome at the European Community's inception.
Parlamentam bija galvenokārt konsultatīva nozīme un to veidoja valstu parlamentārieši.
Parliament had a mainly consultative role and was made up of members of national parliaments.
Padome lēmumus pieņēma pēc vienprātības principa.
As a rule, the Council acted unanimously.
Komisijai bija tiesības iniciēt likumdošanu un uzraudzīt tās īstenošanu.
The Commission initiated and implemented European legislation.
Pirmās tiešās Eiropas Parlamenta vēlēšanas notika 1979. gadā.
The first direct elections to the European Parliament were held in 1979.
Vienotais Eiropas akts 1986. gadā paredzēja, ka Padome ar kvalificētu balsu vairākumu var pieņemt lielāko daļu direktīvu attiecībā uz kopējā tirgus veidošanai nepieciešamo harmonizāciju.
The Single European Act (1986) enabled the Council to act by a qualified majority when adopting most of the directives laying down harmonisation measures required for the establishment of the single market.
Māstrihtas, Amsterdama un Nicas līgumi sistemātiski paplašināja ar balsu vairākumu pieņemtos lēmumus Padomē, paralēli iedibināja un vēlāk arī paplašināja koplēmuma procedūru ar Eiropas Parlamentu.
The Maastricht, Amsterdam and Nice Treaties systematically extended majority decision-making within the Council and, at the same time, established and then extended the procedure for codecision with the European Parliament.
Māstrihtas līgums pagarināja Komisijas pilnvaru laiku no četriem līdz pieciem gadiem, lai tas sakristu ar Eiropas Parlamenta pilnvaru laiku .
The Maastricht Treaty extended the Commission's term of office from four years to five, to bring it into line with the EP's five-year term.
Eiropas Parlamenta loma Komisijas priekšsēdētāja un locekļu ievēlēšanā tika uzsvērta nākamajos līgumos.
Parliament's role in the appointment of the President and Members of the Commission has grown with each new Treaty.
Līdzīgā veida līgumi un jo īpaši prakse nostiprināja Komisijas priekšsēdētāja stāvokli kolēģijā.
Similarly, the Treaties and, above all, practice, have strengthened the Commission President's position within the team of Commissioners.
Līdz Māstrihtas līgumam Eiropas integrācija tika galvenokārt attiecināta uz sociāli ekonomisko jomu.
Up until the Maastricht Treaty, the European integration process focused mainly on social and economic issues.
Vienotais Eiropas akts un vēl jo vairāk Māstrihtas līgums, radot Eiropas Savienību, kas risina ārpolitikas, tiesiskuma un pilsonības jautājumus, šajā procesā radīja jaunu politisku dimensiju.
The Single European Act and, even more so, the Maastricht Treaty, which established the European Union incorporating the areas of foreign policy, justice and citizenship, gave the process a new political dimension.
Diviem jaunajiem darbības „pīlāriem” bija tomēr galvenokārt starpvaldību dimensija, kas ievērojami ierobežoja Komisijas un Eiropas Parlamenta lomu.
However, the two new 'pillars' had an essentially intergovernmental dimension which greatly restricted the role played by the Commission and Parliament.
Pirmās Eiropas augstāka līmeņa sanāksmes būtībā bija neoficiālas valstu vai valdību vadītāju tikšanās.
The first European summit meetings were informal meetings of Heads of State or Government.
Kopš 1975. gada šīs sanāksmes tika organizētas regulāri, un tās sāka saukt par Eiropadomes sanāksmēm, turklāt tās pakāpeniski kļuva oficiālākas.
From 1975 onwards, such meetings were held on a regular basis and became known as European Council meetings, gradually gaining a more formal footing.
Māstrihtas līgumā oficiāli noteica, ka Eiropadome ir ES dzinējspēks un vispārējo politikas pamatnostādņu noteicēja.
The Maastricht Treaty formally established the European Council's role as a driving force and as the body responsible for laying down general policy guidelines.
Eiropadome nekļuva par iestādi juridiskā nozīmē, un tā nebija arī viena no Padomes konfigurācijām.
The European Council did not, however, become an institution in legal terms, nor was it given the status of a Council configuration.
Pārņemot svarīgāko no Eiropas Konventa priekšlikumiem, Lisabonas līgums no jauna nosaka Savienības iestāžu līdzsvaru.
In taking over the main proposals put forward by the European Convention, the Lisbon Treaty reshapes the institutional balance within the Union.
Jaunais Līgums par Eiropas Savienību formāli atceļ pīlārus.
The new Treaty on European Union formally abolishes the pillar structure.
Eiropas Savienība tiek piešķirts juridiskas personas statuss.
The European Union, as a body, is given legal personality.
Kopienas iestādes kļūst par Savienības iestādēm.
The Community institutions become the Union institutions.
Līgums no jauna nosaka katras iestādes lomu un pilnvaras.
The Treaty redefines the role and competences of each of the institutions.
Līgums Eiropadomi izveido par ES iestādi, kas ir atšķirīga no Padomes.
It makes the European Council an institution of the Union, separate from the Council.
Tas padara (izņemot atsevišķus gadījumus) koplēmumu pieņemšanu par parastu likumdošanas procedūru, tajā iekļaujot, gan ar īpašu procedūru, budžeta pieņemšanu.
It makes codecision the normal legislative procedure (subject to exceptions), including for the adoption of the budget (albeit under a special procedure).
Lisabonas līgums pārveido, vienlaikus nostiprinot, tā saukto „Kopienas metodi” par „Savienības metodi”, kurā svarīgākais ir:
In so doing, the Lisbon Treaty strengthens the 'Community method' and transforms it into the 'Union method', under which, in essence:
– Eiropadome nosaka vispārējās politikas pamatnostādnes un prioritātes (dzinējspēka loma);
– the European Council defines the general political directions and priorities (driving role);
– Komisija veicina ES kopējās intereses un šajā nolūkā pieņem atbilstošas iniciatīvas (iniciatīvas tiesības);
– the Commission promotes the general interest of the Union and takes appropriate initiatives to that end (right of initiative);
– Eiropas Parlaments un Padome kopīgi veic likumdošanas un budžeta pieņemšanas funkcijas (divpalātu parlamenta modelis);
– the European Parliament and the Council jointly exercise legislative and budgetary functions (parliamentary bicameralism).
Šī metode galvenokārt attiecas uz budžeta jomu, kā arī uz tā dēvēto tieslietu un iekšlietu jomu (TI), kuras vietā jaunais līgums izveido brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.
This method is extended to cover, in particular, budgetary matters and what was known as the justice and home affairs (JHA) sphere, which is to be replaced by an area of freedom, security and justice under the new Treaty.
Vienīgi kopējā ārpolitika un drošības politika (KĀDP) paliek galvenokārt starpvaldību kompetencē.
The only area that remains essentially intergovernmental in nature is the common foreign and security policy (CFSP).
B. galveno (jauno) noteikumu analīze attiecībā uz katru iestādi
B. Analysis of the main (new) provisions by institution
Eiropas Parlaments (LES 14. pants)
European Parliament (Article 14 TEU)
Eiropas Parlaments kopīgi ar Padomi veic likumdošanas un budžeta pieņemšanas funkcijas, kā arī politiskās kontroles un padomdevēja funkcijas.
The European Parliament is to exercise legislative and budgetary functions jointly with the Council, as well as functions of political control and consultation.
Līgums par Eiropas Savienību apstiprina, ka Savienība lielā mērā darbojas pēc parlamentārā režīma principiem.
The Treaty on European Union thus confirms that the Union operates to a large extent in accordance with the principles underpinning a parliamentary system.
Šī procedūra, ar dažām niansēm, attiecas arī uz budžeta izdevumu pozīciju apstiprināšanu.
This procedure, with a few adjustments, is also to be used for the expenditure side of the budget.
Lisabonas līgums apstiprina un pastiprina arī „Kopienas” metodi, jo īpaši nostiprinot „divpalātu sistēmu” (Eiropas Parlaments – Padome).
The Lisbon Treaty reaffirms and consolidates the 'Community method' and, in particular, strengthens the 'bicameral' system (European Parliament and Council).
Eiropas Parlamenta pilnvaras tāpat tiek paplašinātas, jo tiek atcelti pīlāri.
Parliament's sphere of competence is also extended by the abolition of the pillar system.
Saistībā ar brīvības, drošības un tiesiskuma telpu praktiski vienmēr tiek piemērota parastā likumdošanas procedūra (lai gan pastāv arī īpaši noteikumi).
The ordinary legislative procedure is to be used as a general rule in the area of freedom, security and justice, although a number of special arrangements will apply.
Tāpat Lisabonas līgumā tiek precizēta ES kompetence enerģētikas jomā.
The Lisbon Treaty also specifies the Union's competences in the energy field.
Pat attiecībā uz KĀDP, kas joprojām paliek starpvaldību kompetencē, Eiropas Parlamentam būs svarīga loma (skatīt turpmāk tekstā).
Parliament will have an important role to play even in the CFSP, which remains largely intergovernmental in nature (see below).
Šajā sakarā Eiropas Parlamentam būs lielākas pilnvaras attiecībā uz starptautisko nolīgumu pieņemšanu, jo tā apstiprinājums ir nepieciešams visiem nolīgumiem, kas saistīti ar jautājumiem, uz kuriem iekšējā līmenī attiecas parastā likumdošanas procedūra.
In that regard, Parliament will have greater powers in connection with the adoption of international agreements, because its approval will be necessary for all agreements dealing with matters which come under the ordinary legislative procedure at the internal level.
Pilnīga Eiropas Parlamenta iesaistīšana vienādā līmenī ar Padomi Komisijai deleģēto pilnvaru izpildes kontrolē ir apstiprināta un precizēta.
Parliament's full involvement, on an equal footing with the Council, in scrutinising the exercise of delegated powers by the Commission is confirmed and clarified.
Lisabonas līgums ievieš atšķirību starp deleģētajiem un īstenošanas aktiem.
The Lisbon Treaty makes a distinction between delegated acts and implementing acts.
LESD 290. pantā Parlamentam tiek piešķirtas tādas pašas pilnvaras kā Padomei, proti, atsaukt deleģētos aktus, ko pieņēmusi Komisija saskaņā ar likumīgu deleģēšanu.
Article 290 TFEU empowers Parliament and the Council to revoke delegated acts adopted by the Commission on the basis of a legislative delegation.
LESD 291. pantā noteikts, ka Eiropas Parlaments un Padome, darbojoties atbilstoši noteikumiem, kas pieņemti ar parasto likumdošanas procedūru, nosaka normas un vispārējos principus saistībā ar Komisijas īstenošanas pilnvaru piemērošanas uzraudzības mehānismiem.
Article 291 TFEU stipulates that Parliament and the Council, acting by means of regulations in accordance with the ordinary legislative procedure, shall lay down in advance the rules and general principles concerning mechanisms for control of the Commission's exercise of implementing powers.
Saskaņā ar pašreizējiem EK līguma 202. panta noteikumiem tikai Padome var pieņemt šādu lēmumu (lēmums saskaņā ar „komitoloģijas” procedūru) pēc Eiropas Parlamenta viedokļa uzklausīšanas.
Under Article 202 of the current EC Treaty, the Council alone is empowered to take such decisions (known as 'commitology' decisions), after having obtained Parliament's opinion.
Eiropas Parlamenta apstiprinājums būs nepieciešams virknei Eiropadomes un Padomes lēmumu, kuriem ir liela politiska ietekme uz ES darbību, piemēram, lēmumi attiecībā uz dažādu klauzulu izmantošanu, kas ļauj pāriet no vienprātības principa uz kvalificēto vairākumu (vai no īpašām likumdošanas procedūrām uz parasto likumdošanas procedūru), lēmumi par elastības mehānismiem utt.
Parliament's consent will also be required for a whole range of European Council or Council decisions of central political importance to the operation of the Union, including decisions on the use of specific clauses enabling decisions to be taken by a qualified majority instead of unanimously (or the ordinary legislative procedure to be used in place of special legislative procedures) and decisions on flexibility mechanisms.
Eiropas Parlamentam vajadzēs pielāgot tā struktūru un procedūras, ņemot vērā tā paplašināto kompetenci.
Parliament will need to make appropriate organisational and procedural adjustments in response to the extension of its powers.
Šobrīd tiek gatavoti vairāki ziņojumi, kuros ir formulēti ieteikumi par šo jautājumu.
A number of reports setting out relevant recommendations are currently being drawn up.
Parlaments ievēlē Komisijas priekšsēdētāju.
Parliament is to elect the President of the Commission.
Šīs maina visu Komisijas priekšsēdētāja ievēlēšanas būtību.
This changes the whole nature of the appointment process.
Komisijas priekšsēdētāja ievēlēšana Eiropas Parlamentā piešķir ievēlētajam priekšsēdētājam ievērojamu demokrātisku leģitimitāti un nostiprina tā stāvokli ES iestāžu sistēmā.
The Commission President's election by Parliament will give the former substantial democratic legitimacy and strengthen his or her position within the Union's institutional setup.