natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Bijušās Dienvidslāvijas saites ar ES
Links between former Yugoslavia and the EU
No 1957. līdz 1991. gadam Eiropas Kopienām (Eiropas Savienības priekštecis) un dalībvalstīm bija pastāvīgas labas attiecības ar bijušo Dienvidslāvijas Sociālistisko Federatīvo Republiku.
Between 1957 and 1991 the European Communities (the European Union’s predecessor) and the Member States maintained good relations at all times with the former Federative Socialist Republic of Yugoslavia.
Lielā mērā šīs attiecības atšķīrās no attiecībām ar citām Viduseiropas un Austrumeiropas valstīm, kuru vadībā bija partijas, kas sevi dēvēja par Komunistiskajām, un kas bija nošķirtas no Rietumeiropas un Dienvideiropas ar „dzelzs priekškaru”.
To a significant extent, relations were different from those with other states in central and eastern Europe which were governed by parties calling themselves Communist and separated from western and southern Europe by an ‘Iron Curtain’.
Dienvidslāvija nevienam neradīja aizdomas par militāriem draudiem.
No-one expected a military threat from Yugoslavia.
Valsts palika ārpus „aukstā kara”, izveidoja ciešus kontaktus ar trešo pasauli un piesaistīja starptautisko uzmanību, aktīvi iesaistot darbiniekus rūpnieciskajā demokrātijā.
The country remained outside the ‘cold war’, developed intensive contacts with the Third World, and attracted international attention by actively involving workers in industrial democracy.
Starp Rietumeiropas un Dienvideiropas uzņēmumiem un Dienvidslāvijas uzņēmumiem notika plaša pārrobežu sadarbība.
Between firms in western and southern of Europe and firms in Yugoslavia, cross-border cooperation took place on a large scale.
Salīdzinoši lielam Dienvidslāvijas iedzīvotāju skaitam bija iespēja apmeklēt Rietumeiropas un Dienvideiropas valstis vai ilglaicīgi strādāt tajās.
A comparatively large number of Yugoslavia’s inhabitants were in a position to visit states in western and southern Europe or work there long-term.
Daudzu citu valstu cilvēkiem Dienvidslāvija (īpaši Alpu reģions, krasts un Ohrida ezers) bija ievērojams brīvdienu galamērķis.
For many people in other states, Yugoslavia (in particular the Alpine region, the coast and Lake Ohrid), was a major holiday destination.
Turklāt tirdzniecības un transporta jomā valstij bija ciešas saites ar Grieķiju un citām Eiropas Kopienu dalībvalstīm.
In the area of trade and transport, furthermore, the country was a significant link between Greece and other Member States of the European Communities.
Ja Dienvidslāvija nebūtu izjukusi, iespējams, valsts kopumā jau būtu pievienojusies ES agrāk, nekā to izdarīja vairākas no pašreizējām dalībvalstīm.
If Yugoslavia had not disintegrated, the entire country could probably have acceded to the EU, and possibly earlier than a number of current Member States.
Pievienošanos, kas agrāk bija iespējama, nopietni aizkavēja nevis valsts izjukšana, bet gan vardarbība pēc tās.
Accession, which, at an earlier stage, was likely, was seriously delayed not so much by the disintegration itself of the country, but more by the atrocities which accompanied disintegration.
Bijušās Dienvidslāvijas (un kaimiņu Albānijas) teritoriju pašlaik pilnībā ietver ES dalībvalstis.
The territory of former Yugoslavia (and neighbouring Albania) is now completely surrounded by EU Member States.
Panākumu saglabāšana kandidātvalsts statusā
Maintaining progress as a candidate country
Tikai Slovēnija (no bijušās Dienvidslāvijas republikām) pievienojās ES 2004. gada milzīgās paplašināšanās laikā.
As part of the grand enlargement in 2004, only Slovenia (of the former Yugoslav republics) acceded to the EU.
Sarunas ar kandidātvalsti Horvātiju turpinās veiksmīgi un tām vajadzētu noslēgties 2009. gadā, kā rezultātā dažu gadu laikā šī valsts kļūs par 28. dalībvalsti.
Negotiations with the candidate country Croatia are proceeding successfully and it should be possible to conclude them in 2009, as a result of which, within a few years, the country will become the 28th Member State.
Arī Bijušajai Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikai kopš 2005. gada ir piešķirts kandidātvalsts statuss un tā sagaidīja, ka pievienošanās process varētu notikt vienlaikus ar Horvātiju.
The Former Yugoslav Republic of Macedonia, too, has had candidate Member State status since 2005 and had expectations that the accession process could take place at the same time as that for Croatia.
Tikai tas, ka tā atrodas dienvidos no bijušās Dienvidslāvijas un vienmēr bija ekonomiski vājāk attīstīta nekā ziemeļi, varētu radīt sarežģījumus un aizkavēšanos sarunu noslēgšanā.
Only the fact that it lies in the south of former Yugoslavia, which always had a weaker economy than the north, could bring about complications and delays in concluding negotiations.
Kandidātvalsts status ļāva tai apsteigt bijušās Dienvidslāvijas valstis Melnkalni, Bosniju un Hercegovinu un Serbiju.
Candidate Member State status gave it a head start over the Yugoslav successor states Montenegro, Bosnia-Herzegovina and Serbia.
Pat vēl lielākā mērā tas attiecas uz Serbijas autonomo provinci Kosovu, kas ir uzskatījusi sevi par neatkarīgu kopš 1990. gadiem, netika pārvaldīta no Serbijas kopš 1999. gada kara un 2008. gadā, iespējams, saņems neatkarīgas valsts statusa starptautisku atzīšanu, pēc kuras tās ir tiekusies 17 gadus.
That holds true to an even greater extent for the Serbian autonomous province of Kosovo, which has regarded itself as independent since the 1990s, has not been governable from Serbia since the 1999 war, and in 2008 is expected to gain the international recognition as an independent state it has aspired to for 17 years.
Valstīm, kas izveidojās pēc bijušās Dienvidslāvijas, un kuras līdz nav ieguvušas kandidātvalsts statusu, līdz šim ir piedāvāti tikai Stabilizācijas un asociācijas nolīgumi, ar (kopš 2003. gada Saloniku Eiropadomes) pievienošanās izredzēm ilgtermiņā.
Yugoslavia's successor states which have not yet obtained candidate status have to date only been offered Stabilisation and Association Agreements, with (since the 2003 Thessaloniki European Council) the prospect of accession in the longer term.
Tagad rodas jautājums vai kandidātvalsts statusa iegūšana palīdzēs Bijušajai Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikai saglabāt savas priekšrocības salīdzinājumā ar citām Dienvidslāvijas pēctecēm.
The question now is whether the Former Yugoslav Republic of Macedonia can keep the advantage it has gained over other successor states as a result of candidate Member State status.
Tajā paša laikā, notiek diskusijas par kandidātvalsts statusa piešķiršanu Serbijai.
In the meantime, there is talk of granting Serbia candidate Member State status.
Minētā statusa nozīme nav skaidra, tomēr, pēdējo divu gadu laikā nav sākušās gaidītās pievienošanās sarunas ar Bijušo Dienvidslāvijas Maķedonijas Republiku.
The significance of that status is unclear, however, since, over the last two years, the expected accession negotiations with the Former Yugoslav Republic of Macedonia have not commenced.
Tas ir nostādījis valsti īpašā situācijā attiecībā pret divām pārējām kandidātvalstīm.
That has put the country in an exceptional position vis-à-vis the two other candidate Member States.
Sarunas notiek ne tikai ar Horvātiju, bet arī ar Turciju, kas sarunu sākumā nespēj izpildīt kritērijus, kuri vēlāk noteiks galīgo lēmumu.
There are negotiations not only with Croatia, but also with Turkey, which, at the start of negotiations, is unable to meet the criteria which, at a subsequent stage, will determine the final outcome.
Bijušo Dienvidslāvijas Maķedonijas Republiku ārkārtīgi sarūgtina šī kavēšanās.
The delay which has arisen is regarded as extremely disappointing in the Former Yugoslav Republic of Macedonia.
Ja sarunas neuzsāks nekavējoties, pastāv iespēja, ka tas ievērojami graus kandidātvalsts statusa nozīmi ne tikai minētajai valstij, bet arī citām valstīm, kas vēlas iegūt šo statusu.
Should negotiations not commence promptly, there is a danger that the significance of that status will be considerably eroded not only for that country, but also for other countries seeking candidate status.
ES ierobežotā uzņemšanas un integrācijas spēja
The EU's reduced absorption and integration capacity
Tūlīt pēc „aukstā kara” (1989. gads) beigām ievērojamu uzmanību un atzinību piesaistīja sadarbības paplašināšana, kas tajā laikā aprobežojās ar Rietumeiropu un Dienvideiropu, attiecinot to uz valstīm, kas tolaik tika uzskatītas par „pretējās puses” daļu.
Shortly after the end of the Cold War (1989), extending cooperation, restricted to western and southern Europe at the time, to states hitherto regarded as part of the 'other side' attracted considerable attention and approbation.
Ne tikai politiskie līderi, bet arī sabiedriskā doma bija pārliecināta, ka jāiekļauj liels skaits jaunu dalībvalstu.
Not only political leaders, but also public opinion was won over to admitting a large number of new Member States.
Prestižs, kas tajā laikā saistījās ar veiksmīgu liela mēroga paplašināšanos austrumu virzienā, vairs šobrīd neeksistē.
The considerable prestige associated at the time with successful completion of a grand-scale eastward enlargement does not exist today.
Sabiedriskā doma ir kļuvusi kritiskāka un sagaida, ka uzmanība tiks pievērsta to problēmu atrisināšanai, kuras ir radušās agrāku paplašināšanos rezultātā.
Public opinion has become more critical and expects attention to focus on resolving the problems regarded as a consequence of earlier enlargements.
Jaunpienācējus novērtē stingrāk; tagad tiem ir jāmaksā par to, kas nenoritēja veiksmīgi iepriekšējo paplašināšanos laikā.
Newcomers are assessed more strictly; they are now having to pay the price for what did not go well during the previous enlargement.
ES un tās dalībvalstīm svarīgāk nekā iepriekš ir novērtēt pozitīvos un negatīvos aspektus.
An objective assessment of the pros and cons for the EU, and its current Member States, plays a much more significant role than it used to.
Paredzamās problēmas un prognozējamās izmaksas, iespējams, ir paplašināšanās nesteidzīguma iemesls.
Anticipated problems and predictable costs may be grounds for being in no hurry to proceed with enlargement.
Vienlaikus jaunpienācēju pievienošanās termiņu nosaukšana un vienlaicīga daudzu dalībvalstu uzņemšana ir tabu.
Meanwhile, naming final dates for accession for newcomers and simultaneous admission of a large number of Member States are taboo.
Katru valsti kritiski novērtē, pamatojoties uz tās sasniegumiem.
Each state is critically assessed on its own merits.
Turklāt, pašlaik pastāv divi kontrastējošas uzskati saistībā ar valstīm, kas izveidojās pēc bijušās Dienvidslāvijas:
Moreover, there are now two contrasting schools of thought with regard to the successor states to former Yugoslavia:
a) jāatrod noturīgu risinājumu šo valstu problēmām pirms to pievienošanas ES, jo īpaši saistībā ar dažādu etnisku kopienu attiecībām valsts iekšienē un attiecībām ar kaimiņvalstīm;
(a) a lasting solution needs to be found to the problems in those countries, in particular as regards relations within the country between members of different ethnic communities and the relationship with neighbouring states, before EU accession can be granted;
b) steidzami nepieciešama pievienošanās ES un to uzskata par labāko miera, demokrātijas, stabilitātes un ekonomiskās attīstības garantiju, jo tiek sagaidīts, ka ES spēs sniegt ievērojamu ieguldījumu problēmu atrisināšanā, tostarp kopienu un kaimiņvalstu attiecības.
(b) EU accession is urgently needed and is regarded as the best guarantee of peace, democracy, stability and economic development because the EU is expected to be able to make a significant contribution towards resolving problems, including relations between communities and with neighbouring states.
Etniskā dažādība un pretējas intereses
Ethnic diversity and conflicting interests
Teritorijai, kura 20. gadsimta sākumā bija pazīstama kā „Maķedonija”, un kuru pēc Osmaņu impērijas sabrukšanas sadalīja starp Dienvidslāviju, Grieķiju un Bulgāriju, bija raksturīga liela tautu dažādība.
The area that was known at the beginning of the 20th century as Macedonia, which was divided up between Yugoslavia, Greece and Bulgaria following the disintegration of the Ottoman Empire, was characterised by a great diversity of peoples.
Maķedonijas ziemeļu daļā, Bijušās Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikas teritorijā, lielākā iedzīvotāju kopiena runā slāvu valodas grupas maķedoniešu variantā.
In the northern part of Macedonia, on the territory of the Former Yugoslav Republic of Macedonia, the largest community speaks the Macedonian variant of the Slavic language group.
Taču valsts ziemeļrietumos albāņu valodā runājošie ir vairākumā, veidojot aptuveni ceturtdaļu no iedzīvotājiem.
In the north-west of the country, however, Albanian speakers are in a majority, making up about one quarter of the population.
Sastopamas arī nelielākas mazākumtautības, piemēram, romi, turki un vlahi.
There are also smaller minorities such as Roma, Turks and Wallachians.
Citās bijušās Dienvidslāvijas valstīs mazāka mēroga etniskās dažādība 1990. gados izraisīja vardarbīgus konfliktus un etnisko tīrīšanu.
In other successor states to Yugoslavia, ethnic diversity, which exists on a smaller scale, led in the 1990s to violent conflicts and ethnic cleansing.
Salīdzinot ar Horvātiju, Bosnija un Hercegovina un Serbiju (īpaši Kosovu), Bijušās Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikas teritorijā ir saglabājies miers un kārtība.
By comparison with Croatia, Bosnia-Herzegovina and Serbia (especially Kosovo), conditions in the Former Yugoslav Republic of Macedonia have remained orderly and peaceful.
Pēc neilga bruņota konflikta Albānijas ziemeļrietumos, tika panāktas vienošanās par vietējās valdības decentralizāciju un slāvu dominēšanas vietā aizvien lielāks uzsvars tiek likts uz valsts daudzveidīgo etnisko raksturu.
Following a short-lived armed conflict in north-west Albania, agreements were concluded on local government decentralisation and, instead of Slav domination, ever increasing emphasis is being placed on the multiethnic character of the state.
Pat pirms 2001. gada konflikta, albāņu kopienas partija tika pārstāvēta Bijušās Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikas valdībā.
Even prior to the 2001 conflict, an Albanian community party was represented in the government of the Former Yugoslav Republic of Macedonia.
Iepriekšējās valdības laikā pēc 2001. gada konflikta izveidojās Demokrātiskās integrācijas partija ( DUI ).
In the previous government, that was the Party for Democratic Integration (DUI), which emerged from the 2001 conflict.
Šajos gados šī partija ir kļuvusi par lielāko, un faktiski vairākuma atbalstīto partiju albāņu balsotāju vidū.
In the meantime, that party has become the largest and, in fact, the majority party among Albanian-speaking voters.
Tas, ka šīs kopienas lielākajai partijai pašlaik ir valdības pienākumi vietējā līmenī, ir radījis tikai spriedzi.
The fact that this community’s largest party now bears government responsibility at local level only has generated tensions.
Bijušajā Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikā — pretstatā daudzvalodīgām valstīm, kā, piemēram, Beļģija, Spānija, Apvienotā Karaliste un Itālija — nepastāv administrācijas vidējais līmenis starp vietējo pašvaldību un valsts līmeni, kurā liela un reģionā ietekmīga partija var ieņemt dominējošu pozīciju.
In the Former Yugoslav Republic of Macedonia - unlike in multilingual states such as Belgium, Spain, the United Kingdom and Italy - there is no intermediate layer of administration between local authorities and national level in which a large regionally powerful party can play the dominant role.
DUI pieprasa dalību valdībā valsts līmenī un uzskata, ka albāņu intereses netiek ņemtas vērā tik lielā mērā, kā tas tika noteikts 2001. gada Ohridas pamatnolīgumā.
The DUI is demanding participation in government at national level, and takes the view that less account is being taken of Albanian interests than was provided for in the Ohrid Framework Agreement in 2001.
Paužot pret to protestu, partija kādu laiku nepiedalījās parlamenta sēdēs.
In protest at this, it boycotted parliamentary sittings for a time.
Tajā pašā laikā ir panākta vienošanās starp lielāko valdības partiju VMRO-DPMNE un DUI par 45 likumprojektu izvēli, kurus var pieņemt tikai ar Badintera vairākuma balsojumu, un parlamentārais boikots tika izbeigts.
In the meantime, agreement has been reached between the largest government party, VMRO-DPMNE, and DUI on a set of 45 draft laws which must be adopted by qualified majority (the ‘Badinter majority’), and the parliamentary boycott has been ended.
Strīda ar Grieķiju pabeigšana
Ending the dispute with Greece
ES dalībvalstij Grieķijai ir liela interese par ziemeļu kaimiņu.
The EU Member State Greece is very much interested in its northern neighbour.
Grieķijas uzņēmumi ir ievērojamākie ārvalstu ieguldītāji šajā valstī, un Grieķija atbalsta ātru ES paplašināšanos, iekļaujot kaimiņu un blakus esošās valstis.
Greeks firms are the most important foreign investors there, and Greece is a supporter of rapid EU enlargement to include neighbouring and nearby states.
Daudzus gadus Grieķija ir attiekusies lietot nosaukumu „Maķedonija” attiecībā uz ziemeļu kaimiņvalsti, kuras ieguva neatkarību 1991. gadā, jo uzskata, ka tādējādi tiek izvirzītas pretenzijas uz Grieķijas teritorijas daļu.
The use of the name ‘Macedonia’ to identify the northern neighbouring state which became independent in 1991 has been rejected by Greece for many years, since this has been regarded as making a claim on part of Greek territory.
Tiek minēta tikai Skopje (galvaspilsēta) vai „FYROM” (Bijušās Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikas saīsinājums angļu valodā), vai tiek norādīts, ka bijušajā Dienvidslāvijas Karalistē (1929-1941), teritorija tika saukta par Vardarskas provinci.
Reference has been made exclusively to ‘Skopje’ (after the capital city) or ‘FYROM’ (the English abbreviation for Former Yugoslav Republic of Macedonia), or it is pointed out that, within the former Kingdom of Yugoslavia (1929-1941), the area was referred to as the province of Vardarska.
Šī Grieķijas nostāja pašlaik tiek ievērojami mainīta.
This Greek position is now being significantly modified.
Tiek atzīts, ka ziemeļu kaimiņvalsts ir daļa no teritorijas, kas tika saukta par Maķedoniju, un ka iedzīvotāji attiecina uz sevi šo nosaukumu.
It is acknowledged that its northern neighbour is part of the area which used to be designated Macedonia and that the inhabitants identify with that name.
Grieķijas ārlietu ministre Dora Bakoyannis intervijā Atēnu laikrakstam „Kathimerini” 2007. gada 14. oktobrī paziņoja, ka viņa vēlas panākt tūlītēju un galīgu vienošanos par nosaukuma „Maķedonija” lietošanu.
In an interview with Dora Bakoyannis, Greek Minister for Foreign Affairs, the Athens newspaper 'Kathimerini' reported on 14 October 2007 that she is seeking prompt and definitive agreement involving use of the name 'Macedonia’.
Grieķijas vēlme ir atrast abpusēji pieņemamu saliktu nosaukumu, kas norāda, ka tas neattiecas uz Maķedoniju kā vienu veselumu, bet gan tikai uz ziemeļu, augstāk novietoto daļu, kuru pārvalda Bijusī Dienvidslāvijas Maķedonijas Republika.
The Greek preference is now for a mutually acceptable composite name which indicates that it does not refer to Macedonia in its entirety, but, rather, only to the northern, elevated part now governed by the Former Yugoslav Republic of Macedonia.
Diskusijas, kuras Apvienoto Nāciju Organizācijas vārdā vadīja Matthew Nimetz atsākās 2007. gada decembrī ar vizītēm abās galvaspilsētās.
The soundings by Matthew Nimetz on behalf of the United Nations resumed in December 2007, with a visit to both capital cities.
Jautājumu par nosaukumu varētu atrisināt pirms 2008. gada lēmuma par Bijušās Dienvidslāvijas Maķedonijas Republikas pievienošanos NATO, lai tas neizraisītu jaunu jutīgumu šajā jomā.
The name issue may be resolved before any decision in 2008 on NATO accession by the Former Yugoslav Republic of Macedonia could give rise to fresh sensitivities in that area.
Vienošanās varētu arī paātrināt ES paplašināšanās procesu, daļēji tādēļ, ka no tā brīža varētu cerēt, ka Grieķija kļūtu par nopietnu tā atbalstītāju.
That agreement may also speed up continuation of the EU accession process, partly because, from that point onwards, Greece can be expected to become an important advocate of it.
– ņemot vērā Komisijas paziņojumu par kopējās zivsaimniecības politikas reformu („Ceļvedis”) ( COM(2002)0181 ),
– having regard to the Communication from the Commission on the reform of the Common Fisheries Policy ("Roadmap") ( COM(2002)0181 ),
– ņemot vērā Zivsaimniecības komitejas ziņojumu ( A6-0060/2008 ),
– having regard to the report of the Committee on Fisheries ( A6‑0060/2008 ),
A. tā kā Zaļajā grāmatā par kopējās zivsaimniecības politikas (KZP) reformu Komisija pauž viedokli, ka alternatīviem pārvaldības mehānismiem var būt ievērojama papildinoša nozīme Kopienas zivsaimniecības pārvaldībā;
A. whereas, in its Green Paper on the reform of the Common Fisheries Policy (CFP), the Commission expressed the opinion that alternative management mechanisms can play a significant complementary role in Community fisheries management,
B. tā kā Komisija ierosināja diskusiju par zivsaimniecības tiesībpamatotu pārvaldību (TPP);
B. whereas the Commission has initiated a debate on Rights-Based Management (RBM) fisheries,
C. tā kā vairākas ieinteresētās puses jau izteikušas savu viedokli diskusijā;
C. whereas a number of stakeholders have already submitted contributions to the debate,
D. tā kā iepriekš vairākkārt ir veikta izpēte par TPP, taču tajā netika ietvertas visas ES piekrastes dalībvalstis;
D. whereas there have previously been a number of studies of RBM but none of them has covered all the coastal Member States of the EU,
E. tā kā tomēr vairākos pētījumos ir apsvērta tādu sistēmu darbība un tās sekas gan Kopienas, gan ārpus Kopienas ūdeņos, kas pieļauj zvejas tiesību tālāknodošanas iespēju ekonomiskās vērtības iegūšanai;
E. whereas, however, a number of studies have considered the operation and effects of systems both within and outside the EU that allow the transfer of fishing rights for economic value,
F. tā kā Komisija patlaban ir izsludinājusi uzaicinājumu uz konkursu saistībā ar pētījumu;
F. whereas the Commission has now issued a call for tender for a study,
G. tā kā Komisija ir paziņojusi, ka tā patlaban neplāno mainīt pastāvošās pārvaldības sistēmas, taču vienlaikus paudusi nodomu ieviest izmaiņas KZP darbībā un tāpēc cenšas atrast būtiskas alternatīvas;
G. whereas the Commission has said that it has no current plans for altering existing management systems but has, equally, expressed its intention to introduce changes in the operation of the CFP and is therefore seeking valid alternatives,
H . tā kā pašreizējās zivsaimniecības pārvaldības sistēmas Eiropas Savienībā, it īpaši kopējās pieļaujamās nozvejas ( TAC ) un kvotu sistēma, nesniedz risinājumu nozares problēmām un tā kā ir nepieciešams un ir būtiski svarīgi rīkot plašas debates par šo jautājumu, novērtējot to iespējamās pieņemšanas pozitīvos un negatīvos aspektus;
H . whereas the current fisheries management systems in the European Union, specifically the system of TACs and quotas, do not provide an answer to the sector's problems, and it is necessary and fundamental to hold a wide-ranging debate on this question, assessing the positive and negative aspects of their possible adoption,
I. tā kā tāpēc ir svarīgi apsvērt veidus, kā varētu veikt uzlabojumus KZP darbībā, jo īpaši izmantojot zivsaimniecības pārvaldības politiku, kuras pašreizējie trūkumi ir acīmredzami;
I. whereas it is therefore important to consider ways in which improvements might be made in the operation of the CFP, in particular through the fisheries management policy, whose current shortcomings are evident,
1. atzinīgi vērtē to, ka Komisija ir uzsākusi diskusiju par zivsaimniecības tiesībpamatotu pārvaldību (TPP), paredzot, ka būs nepieciešams grozīt pašreizējo pārvaldības politiku;
Welcomes the fact that the Commission has opened a debate on Rights-Based Management (RBM) in fisheries in anticipation of the necessary modification of the existing management policy;