natgillin/translations-raw huggingface dataset:
41. konstatē, ka tādas valstis kā Burundi, Burkinafaso, Kapverde, Senegāla, Benina, Ruanda, Tanzānija, Gana, Nigērija, Gvineja vai Kamerūna veido dažkārt ļoti atšķirīgas, bet efektīvas sistēmas;
Notes that various countries such as Burundi, Burkina Faso, Cape Verde, Senegal, Benin, Rwanda, Tanzania, Ghana, Nigeria, Guinea and Cameroon are introducing systems which sometimes differ widely, but which are bearing fruit;
49. aicina Komisiju sniegt pārredzamus veselības aprūpes finansēšanas rādītājus par dažādām valstīm: izdevumi, kurus rada slimību ārstēšana un darba nespēja, zīdaiņu un māšu mirstības līmenis, iedzīvotāju skaits, valsts ienākumu līmenis u. c.;
Calls on the Commission to provide transparent financial health indicators for the different countries, including the cost of disease in terms of treatment and incapacity for work, child and maternal mortality rates, population size, income levels, etc.;
53. aicina Komisiju palīdzību vertikāliem fondiem papildināt ar ieteikumiem, kam jāveicina „diagonāls” atbalsts pamatpakalpojumiem attiecīgajās valstīs; turklāt aicina Komisiju sagatavot ieteikumus vertikālajiem fondiem, lai tos mudinātu izstrādāt partnervalstīm paredzētas vidēja termiņa izejas stratēģijas, ņemot vērā valstu panākumus noteikto mērķu sasniegšanā;
Calls on the Commission to supplement its aid for vertical funds with recommendations designed to encourage ‘diagonal’ measures to support basic health care in the countries concerned; calls likewise on the Commission to make recommendations to the vertical funds with a view to their drawing up medium-term exit strategies for partner countries in line with the progress made in achieving the objectives for which they were set up;
55. aicina Komisiju atbalstīt veselības karšu izveidošanu ES partnervalstīs un kopā ar attiecīgajām valstīm — vajadzības gadījumā reģionālā līmenī — nodrošināt vajadzību un līdzekļu saskaņošanu šajā jomā;
Asks the Commission to support the introduction of health cards in the EU’s partner countries and to work with the countries concerned – at regional level if necessary – to ensure that resources are available to meet the needs in this field;
58. lūdz dalībvalstis, ņemot vērā to dažādās kompetences jomas, sniegt lielāku tehnisko un finansiālo atbalstu jaunattīstības valstīm nolūkā ieviest un paplašināt sociālās aizsardzības sistēmas;
Calls on EU Member States, according to their varying areas of expertise, to provide more technical and financial support to developing country governments for the implementation and extension of social protection systems;
61. aicina Eiropas Savienību aktīvi veicināt veselības aprūpes pastāvīgās pamata infrastruktūras — slimnīcu, dispanseru un aptieku — attīstību, kvalificētu medicīnas darbinieku apmācību un piekļuvi zālēm;
Calls on the EU actively to support the development of permanent basic health infrastructure – hospitals, dispensaries and pharmacies – as well as the training of qualified health workers and access to medicines;
65. aicina Komisiju ievērot piezīmes un ieteikumus, kurus tai ir adresējusi Revīzijas palāta (dokuments Nr. 10/2008) par attīstības sadarbības atbalstu, ko tā sniedz veselības aprūpes pakalpojumiem Subsahāras Āfrikā, ievērojot saistības līdz 2015. gadam obligāti īstenojamo Tūkstošgades mērķu sasniegšanas jomā;
Calls on the Commission to comply with the remarks and recommendations addressed to it by the Court of Auditors (Report 10/2008) with regard to the development aid it provides for health services in sub-Saharan Africa as part of its commitments aimed at achieving the Millennium Goals, which must under all circumstances be attained by 2015;
Veselības problēmas Subsahāras Āfrikā ir pārbaudījums Ziemeļu–Dienvidu solidaritātei.
The health problems existing in sub-Saharan Africa are a severe test of the solidarity between North and South.
Fakts, ka paredzamais dzīves ilgums Āfrikā var par trīsdesmit vai četrdesmit gadiem atšķirties no paredzamā dzīves ilguma Eiropā, nevar atstāt vienaldzīgu.
The fact that the life expectancy of an African or a European can differ by 30 or 40 years can only be seen as striking.
Šī plaisa liecina par vesela kontinenta nespēju atgūties no kā ar dzelzi iededzinātās koloniālās pagātnes.
This disparity reflects the problems faced by an entire continent still marked by its colonial past when it comes to making progress today.
Dažu valstu sliktā pārvaldība, dramatiskās finanšu krīzes sekas, klimata pārmaiņas, dabas katastrofas, ārkārtējā nabadzība, kari, Āfriku noplicinošās nodokļu paradīzes, lielo multinacionālo uzņēmumu ultrakapitālisms, etniskie konflikti, iekāre, ko izraisa apbrīnojamie dabas resursi, lielās epidēmijas, piemēram, AIDS, — visi šie faktori kopā un savstarpēji mijiedarbojoties rada sarežģītu stāvokli.
Bad governance in some countries, the drastic effects of the financial crisis, climate change, natural disasters, extreme poverty, wars, tax havens draining the continent’s resources, the ultra capitalism practised by the big multinationals, ethnic conflicts, the greed inspired by extraordinary natural resources, the major epidemics such as aids - all these factors combine and interact to create a complex situation.
ES un citu starptautisku kopienu finansētā un NVO sniegtā ārkārtas palīdzība ir tikai daļējs šo problēmu risinājums.
The emergency aid provided by NGOs funded by the EU and the international community as a whole is a very piecemeal response to this complex situation.
Tā dod iespēju tikt galā ar pašu steidzamāko un bez maksas ārstēt visnabadzīgākos.
It makes it possible to deal with the most urgent cases and provide free care for those most in need.
Bet tā nav pieejama visiem, un šāda veida palīdzība nevar kļūt par pamatu ilgtspējīgam nākotnes modelim.
Yet not everyone is lucky enough to benefit from such aid, which does not offer a sustainable model for the future.
Bez tam dažos reģionos tā paradoksālā kārtā liedz valstij vai papildstruktūrām un uz solidaritātes principu balstītām alternatīvām struktūrām uzņemties gādību par veselības aprūpi.
On the contrary, in some regions it acts, paradoxically, as a brake preventing responsibility for health care being assumed by the state, by complementary structures or even other alternatives operating on the basis of solidarity.
Veselības rādītāji Āfrikā ir tik satraucoši, ka veselības aprūpes privatizācija tikai palielinātu kliedzošo līdztiesības trūkumu.
Health indicators in Africa are so alarming that health care privatisation can only increase these blatant disparities.
Tāpēc šajā ziņojumā ir ietverts aicinājums izveidot ilgtspējīgas veselības aprūpes sistēmas, neskatoties uz to, ka pēc Pasaules Bankas aplēsēm jaunattīstības valstis vēl ilgi nespēs, balstoties uz nodokļu ieņēmumiem, finansēt savas valsts sistēmas.
That is why this report calls for sustainable health systems, even if it is unlikely, according to the World Bank, that developing countries will be able in the near future to finance their own national systems from their tax revenue.
Sistēmas, kuru mērķis nav gūt peļņu un kuras finansē vienlaikus no valsts, starptautiskās solidaritātes resursiem un no iedzīvotāju iemaksām, ir vispiemērotākā atbilde uz ārkārtējo veselības aprūpes trūkumu Subsahāras Āfrikā.
Non-profit-making systems with mixed financing from state resources, international support and public participation are the best way to meet the immense challenge posed by health care in sub-Saharan Africa.
2006. gadā starptautiskā palīdzība sedza 0,25 līdz 0,5 % no šā pasaules reģiona veselības aprūpes budžeta.
In 2006, international aid covered 0.25 to 0.5 % of health budgets in this region.
Pat ar šādu palīdzības apjomu problēma joprojām ir milzīga.
Yet, even with this level of aid, the problem remains vast.
Pirmām kārtām tāpēc, ka pasauli pārņēmusī finanšu krīze nemudina Eiropas valstis pildīt solījumus — 2010. gadā panākt, lai vismaz 0,7 % NKP tiktu pārskaitīti sadarbībai.
First of all, because the global financial crisis does not encourage European countries to keep their promises, in other words to give at least 0.7 % of GDP in development assistance by 2010.
Pat nepārspīlējot šīs jomas nozīmi, šī atšķirība pasaka visu.
While the importance of this latter sector should not be underestimated, this disparity tells its own story.
Joprojām pastāv arī finansējuma virzīšanas problēma.
Finally, because the problem still remains of how funding is to be targeted.
Beidzamo desmitgažu laikā spēcīgāki ir kļuvuši tā sauktie vertikālie fondi, kas paredzēti konkrētām slimībām — AIDS, tuberkulozei, malārijai, poliomielītam u. c., un tām tiek novirzīta starptautiskā palīdzība un pievērsta privātā iniciatīva.
Recent decades have seen a growing prevalence of so called ‘vertical’ funds targeting specific diseases - AIDS, Tuberculosis, Malaria, Poliomyelitis, etc. siphoning resources away from international aid and private initiatives.
Ir sasniegti vērā ņemami rezultāti pētniecības, vakcinācijas un profilakses jomā, taču kaitējumu ir nodarījusi palīdzības vājināšanās veselības aprūpes pamata sistēmām, kuras sauc arī par horizontālajām sistēmām.
The result in terms of research, vaccination and prevention has been remarkable, yet it has had the perverse effect of weakening aid for basic ‘horizontal’ health care systems.
Šīs horizontālās sistēmas attiecas uz veselību kopumā — uz piekļuvi veselības aprūpei un medikamentiem visiem iedzīvotājiem bez diskriminācijas, zīdaiņu un māšu mirstību, vienkāršām slimībām ar letālām sekām, piemēram, dizentēriju, kuras parasti izraisa nabadzība, higiēnas neievērošana, dzeramā ūdens trūkums u. c.
These horizontal systems relate to general health: access to treatment and medicines for the entire population without discrimination, the challenges posed by child and maternal mortality, commonplace yet fatal diseases such as dysentery, often caused by poverty, lack of hygiene, absence of drinking water, etc.
Āfrikā pastāvošo vai iespējamo veselības aprūpes sistēmu daudzveidību var analizēt bezgalīgi.
The variety of health systems existing - or striving to exist - in Africa can be endlessly analysed.
Šis ļoti vispārīgais jēdziens nozīmē pamata infrastruktūras, veselības aprūpes darbiniekus, aprūpes sniegšanu, medikamentus un farmācijas uzņēmumus, kas tos pārdod, starptautisko kopienu, NVO, baznīcas, dažreiz sektas un arī vienkāršos iedzīvotājus — slimus vai veselus.
This very general term includes basic infrastructure, health actors, care provision, drugs and the pharmaceutical companies which sell them, the international community, NGOs, churches, sometimes sects ... and ordinary citizens, whether sick or healthy.
Donoriem vieglāk šķiet finansēt skaidrus mērķus un ar to arī ir skaidrojuma vertikālo fondu pievilcība.
As a donor, it may seem safer and simpler to finance clear targets and this is one of the reasons that vertical funds have proved attractive.
Bet daudzi veselības aprūpes eksperti, raizējoties par finansējuma līdzsvara trūkumu starp vertikālajām un horizontālajām sistēmām, ir pauduši kritisku vērtējumu, un tā rezultātā daži vertikālie fondi tagad izvēlas tā saukto „diagonālo” politiku.
However, the growing criticism from health experts concerned at the financial imbalance between vertical and horizontal systems is leading to a solution whereby some vertical funds now opt for what is known as a diagonal policy.
Daļu līdzekļu viņi velta veselības aprūpes pamata sistēmas atbalstam.
They devote part of their funding to supporting basic health systems.
Bet veselības aprūpes sistēmu nepilnības rada arī citas negatīvas sekas.
Yet the weakness of basic health systems leads to other perverse effects.
Bet daļēja veselības aprūpes sistēmu finansēšana atklāj arī kādu ļoti interesantu elementu — iesaistās pilsoniskā sabiedrība un iedzīvotāji uzņemas atbildību par veselības aprūpi interesantos un solidāros veidos.
However, one aspect of this partial funding of health systems is of great interest, namely the participation of civil society and the assuming of responsibility for health by citizens in original forms based on solidarity.
Kopš 90. gadiem Āfrikā ir vērojama pakāpeniska dažādu — kopienu, zemnieku, jauniešu, sieviešu savstarpējas apdrošināšanas struktūru ar sindikālu un kooperatīvu raksturu rašanās un nostiprināšanās
Since the 1990s, Africa has seen the emergence and gradual growth of a wide variety of mutual health structures, including community organisations, or organisations of farmers, young people and women with trade union- or mutual- style structures
Coheur Alain „ Structures mutualistes en Afrique.
COHEUR Alain (2009) Structures mutualistes en Afrique.
Les mutuelles de santé, actrices de changement social ”, Žurnāls „Politique”, 2009. gada 13. novembra speciālizdevums Nr. 13, 27.-29. lpp. .
Les mutuelles de santé, actrices de changement social, Politique, HS13, November 2009, pp. 27-29. .
Mikroapdrošināšana ir vesels veselības aprūpes finansēšanas mehānisku kopums, kas ietver savstarpējo veselības apdrošināšanu, priekšapmaksas sistēmas, solidāru kasi, kreditēšanas un veselības aprūpes apvienošanu. ir izraisījusi pieaugošu interesi un savstarpējas apdrošināšanas centienus gan ar valdības atbalstu, gan bez tā.
Micro-insurance brings together a number of health care funding mechanisms including mutual health organisations, pre-payment systems, solidarity funds, credit/health combinations. has aroused growing interest and efforts to develop mutual structures, in some cases encouraged by governments, have started to develop.
Šie savstarpējās apdrošināšanas centieni nosaka nepieciešamību pēc iekļaujošas pārvaldības, jo šā procesa centrā ir iedzīvotāju uzklausīšana un viņu vajadzību novērtēšana.
These efforts call for participatory governance, since listening to and assessing the needs of the people are at the heart of the process.
Regards Nord-Sud ”.
Regards Nord-Sud.
Žurnāls „Politique”, 2009. gada novembra speciālizdevums Nr. 13, 25.-26. lpp. .
Politique , HS 13, November 2009, pp. 25-26.
Bet tie ir mēģinājums dažādos veidos atkarībā no konteksta veicināt piekļuvi kvalitatīviem aprūpes pakalpojumiem, balstoties uz solidaritāti, neatstumšanu, demokrātiju un bez nolūka gūt peļņu.
Yet they are attempting, in a variety of different ways closely linked to local circumstances to promote access to quality health care based on solidarity, non-exclusion, democracy and non-profit-making.
Pastāv gan privātas, gan publiskas iniciatīvas — šo darbu uzsāk baznīcas, ārpuskonfesiju filozofiski un politiski tīkli un dažas asociācijas.
We have seen both public and private initiatives, with churches, non-denominational philosophical and political networks, and other associations entering the fray.
Taču tam ir arī daudzi šķēršļi:
There are, however, many obstacles:
– lai veselības apdrošināšanu būtu iespējams finansēt un lai šāda vēlme varētu rasties, iedzīvotājiem ir nepieciešami vismaz minimāli resursi.
- to be able and willing to pay for health insurance, populations need to have a modicum of resources.
Paši trūcīgākie iesaistīties nevar;
The poorest cannot afford it;
– cilvēkiem ir jābūt tuvumā pieejamām medicīniskām infrastruktūrām un personālam — kāda nozīme iesaistīties, ja nav ārstu, dispanseru, slimnīcu un aptieku?
- the necessary infrastructures and medical practitioners must be available.
Savstarpējās apdrošināšanas galvenais priekšnoteikums ir veselības aprūpes pamata infrastruktūras.
There is no point taking out insurance if there is no doctor, no dispensary, no hospital, no pharmacy Basic health infrastructures are a precondition for any mutual health system.
Pilsētās un vēl jo vairāk lauku teritorijās iedzīvotāji, kuriem nav līdzekļu, lai dotos uz veselības aprūpes centriem, vēršas pie dziednieka vai medikamentus iegādājas tirgū, vai tos pērk no ceļojošajiem medikamentu tirgotājiem.
In urban areas, and even more so in rural ones, those who cannot afford to attend health centres turn to traditional healers and buy medicines from markets or from itinerant drug sellers.
Bet pat ja infrastruktūras pastāv, veselības aprūpes iestāžu apmeklējums joprojām ir ļoti neliels — 0,24 gadā Mali, 0,34 — Burkinafaso un 0,30 — Beninā;
Yet even where such infrastructures exist, health centre attendance rates are very low (O.24 per year in Mali ,O.34 in Burkina Faso and O.3O in Benin);
– ir nepieciešama arī politiska stabilitāte — konfliktu, represiju un kara laikā ir nepieciešams alternatīvs modelis un īpašas struktūras;
- political stability is also required, since alternative models and specific infrastructures are needed in times of conflicts, violence and war;
– visbeidzot ir jāatrod tādi apdrošināšanas un savstarpējās apdrošināšanas veidi, kas atbilst Āfrikas kontekstam un tās vērtībām — nav iespējams uz Āfriku pārnest rietumu modeli.
- finally, types of insurance and mutual systems must be found which are tailored to local African conditions and values and do not attempt to transpose a western model to the continent.
Dažas Āfrikas valstis ar starptautiskās kopienas palīdzību ir uzsākušas daudzsološas iniciatīvas.
Various African countries have launched promising initiatives with the help of the international community.
Piemēram, Burkinafaso, Senegāla, Burundi, Kongo Demokrātiskā Republika un Kapverde ir iesaistījušās kādas NVO atbalstītā programmā.
For example, Burkina Faso, Senegal, Burundi, the Democratic Republic of the Congo and Cape Verde have embarked on a programme supported by an NGO.
Šīs tālejošās programmas nosaukums ir „Tiesības uz veselību”.
This ambitious programme is entitled ‘The Right to Health’.
Tajā priekšroka dota kopienas pieejai un minētajās valstīs tā piesaista 153 kopienas organizācijas.
It gives priority to a community-based approach and involves 153 community organisations in the countries concerned.
To papildina arī citas programmas — „Pienācīgs darbs, cieņas pilna dzīve”, „Pārtikas nekaitīgums un suverenitāte” — veselību nevar skatīt atrauti no nabadzības izskaušanas, pārtikas trūkuma un sociālās nevienlīdzības novēršanas.
It also works in combination with other programmes, such as ‘Decent Work, Decent Life’ and ‘Food Security and Sovereignty’, since health cannot be divorced from the need to eradicate poverty, and combat hunger and social inequalities.
To pamatideja ir saskaņots darbs, kura rezultātā dažādas savstarpējās apdrošināšanas organizācijas sniedz atbalstu un stiprina viena otru vietējā, valsts un starptautiskā līmenī.
Its key idea is a system of networking where various mutual organisations support and sustain each other at local, national and international level.
Tādējādi tās var ne vien rīkoties daudz efektīvāk attiecīgajā līmenī, bet arī ietekmēt sociālās drošības un sabiedrības veselības politiku tajās valstīs, kurās tās darbojas.
In this way, not only are they able to act more effectively at their respective levels, but they can also influence social security and health policies in the countries where they operate.
Burkinafaso valdība izskata vispārējas veselības apdrošināšanas projektu.
In Burkina Faso, the government has studied a project for universal sickness insurance.
Burundi savstarpējās apdrošināšanas projekts var balstīties uz sistēmu, kas ir ļoti strukturēta no pašiem pamatiem līdz virsotnei.
In Burundi, the plans to develop mutual structures are backed up by a highly-structured system from bottom to top.
Šajā valstī Kafijas ražotāju valsts konfederācijā ir iesaistīti 100 000 ražotāji, un mērķis ir izveidot 25 veselības savstarpējās apdrošināšanas organizācijas un tās apvienot 5 savienībās, kas būtu pakļautas valsts mēroga federācijai.
The country’s National Confederation of Coffee-Growers brings together more than 100 000 producers and the goal is to establish 25 mutual health organisations, divided into 5 unions with a national federation.
Kongo Demokrātiskajā Republikā tādas savstarpējās apdrošināšanas struktūras kā Kongo austrumu daļas savstarpējās apdrošināšanas organizācija Musuru pūlas izdzīvot, „konkurējot” ar NVO, kuras sniedz bezmaksas aprūpi, īpaši konfliktu skartajās teritorijās.
In the Democratic Republic of the Congo, mutual structures such as the Musaru Mutual Health Organisation in East Congo are struggling to survive in the face of competition from NGOs providing free services, particularly in conflict zones.
Bet šajā reģionā tieši baznīcas ir galvenais dzenulis, kas atbalsta dažāda veida savstarpēju apdrošināšanu, jo tām ir ļoti labi izveidots un efektīvs tīkls.
In this region, however, it is churches which are a driving force behind the development of mutual structures, operating through a well-established and efficient network.
Āfrikā debatēs par savstarpējo apdrošināšanu dominē pamatjautājumi.
A number of essential questions underlie the debate on mutual health structures in Africa.
Kāda ir savstarpējās apdrošināšanas organizāciju vieta valstī, kura tiecas izveidot veselības aprūpes struktūras?
What role do such structures play compared to the efforts pursued by states seeking to establish health care structures?
Kā līdzsvarot darbu, ko veic savstarpējās apdrošināšanas organizācijas un NVO, kas nodrošina visus aprūpes pasākumus bez maksas?
What role do mutual structures play in relation to NGOs providing a full range of services free of charge?
Cik lielā mērā Āfrikas savstarpējās apdrošināšanas organizācijas, kuru modeļu skaits mērāms simtos, spēj pārvarēt korporatīvu, reliģisku vai pat etnisku noslēgtību un kļūt par sociālu kustību?
To what extent can African mutual organisations, of which there are hundreds of different models, be something more than a corporate, religious or even ethnic sideline and emerge as a social movement?
Kā starptautiskā sabiedrība var sniegt atbalstu vai uzņemties iniciatīvu, lai vienlaikus arī Āfrikas struktūras iegūtu autonomiju un pašas varētu sevi finansēt?
How can the international community play a supporting role, or even take initiatives, while allowing the African structures to develop autonomy and take responsibility for themselves?
Savstarpējās apdrošināšanas modelis ir alternatīva valsts darbam, bet tas nevar pastāvēt bez dalībnieku solidaritātes.
The mutual model offers an alternative to the efforts of the state, but requires solidarity on the part of its members.
Un bagāti dalībnieki?
It may be that it needs wealthy members too.
Nesen Rietumāfrikas Ekonomikas un monetārās savienības līmenī tika pieņemts starptautisks veselības savstarpējās apdrošināšanas regulējums un vairākas valstis cenšas izveidot obligātu veselības apdrošināšanas sistēmu.
The West African Economic and Monetary Union recently adopted a supra-national regulation on mutual health organisations and several countries are attempting to introduce a compulsory sickness insurance scheme.
Vai tā neapdraudēs solidaritātes, dinamisma un elastības vērtības, pēc kurām būtu jāvadās Āfrikas savstarpējās apdrošināšanas organizācijām, kas veidojas ļoti sarežģītos apstākļos?
Will it be possible to maintain the values of solidarity, dynamism and a flexibility which should guide African mutual organisations, which are developing against a background of highly complex circumstances?
Šķiet, ka mēs esam nonākuši krustcelēs.
It seems that we are now at a crossroads.
Ilgtspējīgam savstarpējās apdrošināšanas modelim ir jābūt vairākām pozitīvām īpašībām.
A sustainable mutual model should possess different qualities.
Tā pamatā vajadzētu būt solidaritātei — gan Ziemeļu–Dienvidu solidaritātei, gan solidaritātei starp tās biedriem, bet ilgtermiņā tam jātiecas uz autonomiju un pašfinansēšanu.
It should be based on solidarity - between north and south and among its members - but in the long term should aim to gain its autonomy and become self-financing.
Tam jābūt elastīgam un jāpiemērojas dažādiem apstākļiem.
It should be flexible and adapt to different circumstances.
Tam jāvirzās uz vienlīdzību nevis, domājot par ieguldījumu, kas no katra dalībnieka ir nepieciešams tā ekonomiskās dzīvotspējas nodrošināšanai, bet par piekļuvi tā nodrošinātajai aprūpei.
It should aim for equality, not in the individual’s contribution to its economic survival, but in the access to health care it provides.
Tam ir jābūt iesaistošam un sociālu dinamiku radošam, lai varētu ietekmēt vai pat vadīt veselības aprūpes politiku un izdarīt spiedienu uz valdību.
It should be participatory and embody a social dynamic, so as to be able to influence and even guide health policies and bring pressure to bear on governments.