natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Lai gan valdības pasākumi finanšu sistēmas atbalstam ir bijuši efektīvi un novērsuši finanšu krīzes padziļināšanos, pastāv bažas, ka atbalsta pasākumi paši par sevi varētu radīt ievērojamus konkurences izkropļojumus 1) valstīs, jo valdības atbalsts un glābšanas shēmas tām bankām, kuras saņem atbalstu, sniedz priekšrocības attiecībā pret tām bankām, kurām nav piekļuves atbalsta shēmām, un 2) starp valstīm, ja valsts sektora sniegtais atbalsts vienā valstī ir izdevīgāks par atbalstu, kas tiek sniegts citās valstīs.
Although government measures in support of the financial system have been effective in averting an escalation of the financial crisis, a concern exists that support measures could themselves create considerable distortions of competition (i) within countries, as government support and rescue schemes provide an advantage to benefiting banks relative to banks without access to support schemes and (ii) across countries when public support by one country is more favourable than in other countries.
Kaut arī atbalsta pasākumu saskaņošanas centieniem Eiropas Savienībā ir bijusi kropļojoša ietekme, ir atklājušies daži fakti, kas norāda uz konkurences izkropļojumiem.
Although the efforts for harmonisation of support measures in the EU have contained the distortionary effects, some evidence pointing to distortions of competition has appeared.
Eiropas Komisija, kas atbildīga par tirgus stāvokļa uzraudzību un dalībvalstu publisko atbalsta pasākumu pārskatīšanu, līdz šim nav ziņojusi ne par vienu būtisku izkropļojuma gadījumu.
The European Commission, which is responsible for monitoring the situation in the market and reviewing Member States’ public support measures, has thus far not reported any instances of significant distortion.
Tai pat laikā viens potenciālu izkropļojumu rādītājs izriet no valsts garantēto obligāciju izplatīšanas.
At the same time, one indication of potential distortions emerges from spreads of government guaranteed bonds.
Šī izplatīšana atšķiras starp bankām, kurām ir vienāds reitings, bet kuru galvenās pārvaldes atrodas dažādās valstīs.
These spreads diverge for banks with the same rating but which are head-quartered in different countries.
Tas liek domāt, ka suverēnais risks ir bijis šo izplatīšanu galvenais dzinējspēks, tomēr tas arī norāda uz izkropļojumu, sakarā ar ko „vājās bankas no stiprajām valstīm iegūst lētāku finansējumu.”
This suggests that sovereign risk has been a key driver of these spreads but it also points to a distortion whereby ‘weak banks from strong countries obtain cheaper funding’.
Arī palielināta noguldījumu apdrošināšana, iespējams, atstās kropļojošu ietekmi uz pārrobežu konkurenci.
Enhanced deposit insurance is also likely to have distortionary effects on cross-border competition.
Tomēr valsts garantētās obligāciju programmas un palielinātā noguldījumu apdrošināšana nākamo mēnešu laikā visdrīzāk tiks pārtrauktas, tādējādi likvidējot galvenos konkurences traucējumu cēloņus, lai gan nevar izslēgt, ka īslaicīga ietekme uz konkurences faktoriem var atstāt ilglaicīgu ietekmi uz tirgus konkurenci.
However, both government guaranteed bond programmes and enhanced deposit insurance are likely to be phased out over the coming months, thereby eliminating the main sources of competitive disturbances, while it cannot be ruled out that temporary impacts on factors of competition could have a long-lasting impact on market competition.
Citu aptuvenu rādītāju tam, ka konkurences līmenis banku nozarē euro zonas valstīs, iespējams, ir mainījies, var novērtēt pēc fakta, ka banku kredītu un noguldījumu starpvalstu dekoncentrācija ievērojami palielinājās 2008. gada otrajā pusē un palika augsta (vēsturiskā skatījumā) 2009. gada laikā.
Another tentative indication that the degree of competition in the banking sector across euro area countries may have changed can be gauged from the fact that cross-country dispersion of retail bank loan and deposit rates markedly increased in the second half of 2008 and have remained high (from a historical perspective) throughout 2009.
Nerunājot par specifisku faktoru atspoguļošanu, kas ietekmē atsevišķas bankas, nevar izslēgt, ka šī attīstība zināmā mērā atspoguļo arī to ietekmi uz pārrobežu konkurenci, kuru rada valsts atbalsta pasākumu atšķirības, kas caur to ietekmi uz atsevišķu banku finansēšanas izmaksām tiek pārnestas uz procentu likmēm, ko piedāvā banku klientiem.
Apart from reflecting idiosyncratic factors affecting individual banks, it cannot be excluded that this development to some extent also reflects effects on cross-border competition triggered by differences in government support measures, which, via their effects on individual banks’ cost of funding, are being transmitted to the interest rates offered to banks’ retail customers.
No otras puses, empīriskie pierādījumi liecina, ka arī finanšu krīzes laikā politikas rādītāju pārnešana uz banku procentu likmēm euro zonā ir bijusi plaši izplatīta atbilstīgi vēsturiskajai pieredzei.
That being said, empirical evidence suggests that even during the financial crisis the pass-through of policy rates to retail bank interest rates in the euro area has functioned broadly in line with historical experiences.
Turklāt arī Eurosistēmas banku kreditēšanas pārskatā atrodamā informācija neliecina, ka konkurence (vai tās trūkums) būtu bijis nozīmīgākais faktors novērotajiem stingrākiem euro zonas banku kredītu standartiem kopš 2007. gada trešā ceturkšņa.
In addition, information from the Eurosystem’s Bank Lending Survey also does not suggest that competition (or lack thereof) has been a major factor in the observed net tightening of euro area banks’ credit standards since Q3 2007.
Centrālās bankas atbalsta pasākumi Eurosistēmas ietvaros ir paredzēti visai banku nozarei kopumā un kā tādi rada mazāku risku diskriminējošai pieejai.
Central bank support measures within the Eurosystem aim at the banking sector as a whole and as such entail fewer risks of entailing discriminatory treatment.
Lai gan nav izslēgts, ka tie var izraisīt zināmus tirgus izkropļojumus, tomēr risks, ka šie pasākumi radīs izkropļojumus banku konkurences jomā, vismaz īstermiņā, ir minimāls.
Although they are not necessarily free from risks of introducing certain market distortions, the risk of these measures introducing distortions in the field of bank competition is limited, at least in the short run.
Tas attiecas gan uz standarta pārfinansēšanas operācijām, ko Eurosistēma piedāvā euro zonas monetārajām finanšu iestādēm (MFI), gan arī uz nestandarta pasākumiem, kas tika ieviesti finanšu krīzes laikā.
This applies to both the standard refinancing operations offered by the Eurosystem to euro area Monetary Financial Institutions (MFIs) and to the non-standard measures introduced during the financial crisis.
Tā vietā, raugoties no starptautiskās perspektīvas, nestandarta monetārās politikas pasākumi, ko Eurosistēma ieviesa no 2008. gada oktobra, nedaudz atšķiras no tiem pasākumiem, kurus centrālās bankas ieviesa citās jomās, un tas, iespējams, ir ietekmējis vienlīdzīgus spēles noteikumus starp pasaules bankām (kā arī starp euro zonas bankām un bankām ārpus šīs zonas).
Taking instead an international perspective, the non-standard monetary policy measures introduced by the Eurosystem since October 2008 differ somewhat from measures introduced by central banks in other jurisdictions and hence the level-playing field across global banks (and also between euro area and non-euro area banks) might have been affected.
Tomēr ir jāņem vērā, ka pasākumi, kurus visā pasaulē krīzes kontekstā veica centrālās bankas, tika pielāgoti attiecīgo valstu ekonomikā valdošo finanšu un ekonomisko struktūru specifikai.
However, it has to be borne in mind that the measures undertaken by central banks around the world in the context of the crisis were tailored to the specificities of the financial and economic structures prevailing in their economies.
Bez tam pasaules centrālo banku darbības struktūras atšķīrās arī pirms finanšu krīzes.
Moreover, operational frameworks across global central banks differed also prior to the financial crisis.
Visbeidzot, visiem starptautiskā līmeņa vienlīdzīgo spēles noteikumu izkropļojumiem, ko izraisījuši centrālās bankas krīzes pasākumi, ir jāpazūd līdz ar šo pasākumu izbeigšanu, un tādējādi tiem nevajadzētu atstāt ilglaicīgu ietekmi uz banku konkurenci.
Finally, any distortions to the international level-playing field implied by the central bank crisis-measures should evaporate once these measures are terminated and thus should not be expected to have any long-lasting impact on bank competition.
Lai gan šķiet, ka principā konkurences izkropļojumi ir ietverti lielā mērā, citas nozīmīgas bažas, ko rada atbalsta pasākumi, ir saistītas ar stimulu izkropļojumiem.
While competitive distortions appear in principle to have been largely contained, the distortions of incentives present another important concern arising from the support measures.
Konkrētāk, glābšanas pasākumi galvenokārt bija paredzēti lielo un sistēmiski svarīgo banku atbalstam, kuru bankrots varētu apdraudēt finanšu sistēmas stabilitāti.
More specifically, the rescue measures have been primarily in support of large and systemically important banks whose failure may have threatened the stability of the financial system.
Rezultātā šīs bankas varbūt ir guvušas labumu no tirgus uztveres, kas saistīta ar netiešām glābšanas garantijām no valsts puses, ļaujot tām turpināt ienesīgu, bet riskantu biznesu, neievērojot atbilstošu tirgus disciplīnu.
Consequently, these banks may be benefiting from market perceptions of an implicit bail-out guarantee from the government, allowing them to pursue profitable but risky business without the appropriate market discipline.
Ir izvirzīti vairāki priekšlikumi, lai risinātu t. s. „pārāk liels, lai bankrotētu” problēmu.
Several proposal have been put forward to deal with this so-called ‘too-big to fail’ issue.
Kā var piespiest/motivēt finanšu iestādes samazināt to vēlmi veikt riskantus darījumus?
How can financial institutions be forced/ incentivised to reduce their risk appetite?
Pašreiz notiekošajā tiesību normu reformā, kas paredzēta finanšu sistēmas elastīguma stiprināšanai, ir iekļauti vairāki elementi, kas dos bankām stimulu saprātīgai risku pārvaldībai.
The ongoing regulatory reform on strengthening the resilience of the financial system will contain several elements that will provide incentives for prudent risk management for banks.
Šajā sakarā ar 2009. gadā izdotajiem Bāzeles komitejas priekšlikumiem tiks vēl vairāk mazināta vēlme pēc riskantiem darījumiem, pieprasot veikt risku visaptverošu apdrošināšanu (piem., papildu saistību nepildīšanas risks tirdzniecības grāmatā un darījumu starpnieku kredītriska kapitāla maksas ieviešana par sekundārajiem vērtspapīriem, repo līgumiem un vērtspapīru finansēšanu) ar augstākas kvalitātes kapitālu, kas maksā dārgāk.
In this context the Basel Committee proposals issued in 2009 will increase incentives for reduced risk appetite by requiring a more comprehensive coverage of risks (e.g. incremental default risk in the trading book and the introduction of a counterparty credit risk capital charge for derivatives, repos and securities financing) to be covered by higher quality capital, which is more costly.
Turklāt saskaņotas likviditātes ietvara ieviešana noteiks nepieciešamību bankām finansēt pašām sevi, izmantojot stabilākus finansējuma avotus uz strukturāla pamata.
Moreover, the introduction of a harmonised liquidity framework will require banks to finance themselves using more stable funding sources on a structural basis.
Visbeidzot, tika panākta vienošanās par drošas kompensācijas principiem, kas novērsīs motivāciju uzņemties pārmērīgu risku uz ilgtermiņa rentabilitātes un saprātīgas risku pārvaldības rēķina.
Finally, principles of sound compensation have been agreed that will discourage excessive risk-taking at the expense of long-term profitability and prudent risk management.
Šie pasākumi, ja tie ir apvienoti un pareizi ieviesti, var būtiski veicināt atturēšanos no īstermiņa domāšanas un novērst kļūdainu risku pārvaldības praksi, kas bija vērojama pagātnē.
These measures if taken together and properly implemented can significantly contribute to deterring short-termism and eliminating the flawed risk management practices we observed in the past.
Kādas, jūsuprāt, ir aktuālākās problēmas tiesību aktos finanšu pakalpojumu jomā, kuras būtu jāatrisina saskaņā ar Finanšu pakalpojumu rīcības plānu?
What do you see as the most pressing issues in financial services legislation which remain to be completed after the Financial Services Action Plan?
Viena no galvenajām mācībām, kas gūta no finanšu krīzes, ir tāda, ka ciešā savstarpējā saistība starp finanšu tirgiem visā pasaulē rada kopīgas problēmas, kuras jārisina atbilstīgā veidā ar saskaņotu rīcību.
One of the main lessons from the financial crisis is that the close interconnections existing between financial markets across the globe pose common problems that have to be addressed in an appropriate way with a concerted action.
Tāpēc, kā tas jau bijis iepriekš, regulatīvajai ES darba kārtībai ir jāatbilst starptautiskā līmenī (īpaši G20 sanāksmēs) izvirzītajām iniciatīvām un ieteikumiem, kuru nozīme ir atklājusies finanšu krīzes laikā.
Therefore, as it has been already the case, the regulatory agenda for the EU should properly respond to the initiatives and recommendations being put forward at international level, and in particular by the G20, whose importance has emerged during the financial crisis.
G20 valstu rīcības plāni un ieteikumi ir jau devuši ierosmi tādām starptautiskām struktūrām kā, piemēram, Finansiālās stabilitātes padome un Bāzeles Banku uzraudzības komiteja uzsākt apjomīgu un svarīgu darbu regulatīvās uzraudzības un finanšu stabilitātes pasākumu jomā banku nozarē, kas ir īpaši svarīga ES kontekstā.
The action plans and recommendations by the G20 have already triggered a substantive amount of important work on the regulatory supervisory and financial stability arrangements from international bodies such as the Financial Stability Board and the Basel Committee on Banking Supervision for the banking sector which is of particular relevance in the EU context.
Apspriežot svarīgākas problēmas, kas būtu jārisina, izmantojot likumdošanas iniciatīvas, var izšķirt divus galvenos virzienus.
When considering the more important issues that should be addressed through regulatory initiatives we can distinguish between two main set of issues.
Pirmkārt, likumdošanas iniciatīvas saistībā ar uzlabojumiem konsultatīvajā struktūrā, kas izriet no starptautiskajām iniciatīvām.
First, regulatory initiatives related to the enhancement of the prudential framework stemming from international initiatives.
Bāzeles komitejas reformu programmas izstrāde un ieviešana Eiropā ir nozīmīgs solis ceļā uz elastīgāku banku sistēmu, kas ilgtermiņā varētu atbalstīt stabilu ekonomisko izaugsmi, neierobežojot tirgus darbību un ekonomikas atveseļošanos.
The completion of the Basel Committee reform programme, and the subsequent implementation in Europe, is critical to achieving a more resilient banking system that can support sound economic growth over the longer term, without impinging on the functioning of the market and economic recovery.
Turklāt starptautisko reformu kontekstā es vēlos uzsvērt četru jautājumu nozīmi:
Moreover, within the context of international reforms I wish to underline the importance of four issues:
a) nepieciešamība panākt starptautisku vienprātību attiecībā uz to problēmu risinājumiem, ko radījušas sistēmiski nozīmīgas finanšu iestādes (SNFI).
a) The need to reach an international consensus related to the solutions to the problems created by the systemically important financial institutions (SIFIs).
Ir jāvienojas par konkrētu regulatīvo pieeju, kas jāpieņem SNFI, un par papildu uzraudzības procedūrām, lai nodrošinātu efektīvu to darbības un risku uzraudzību.
There is a need to agree on the specific regulatory approach that should be adopted for the SIFIs and what should be the additional supervisory procedures in order to ensure an effective monitoring of their activities and risks.
Nesenajā ECB komentārā par SNFI, kas tika sagatavots kā raksts Finanšu pakalpojumu komitejai, ir vispusīgi aplūkoti galvenie mērķi attiecībā uz SNFI regulēšanu, un pasākumi, kurus varētu pieņemt, lai samazinātu SNFI bankrotu risku un novērtētu šādu bankrotu sekas: „Regulēšanai ir divi galvenie mērķi: 1) palielināt iestāžu amortizācijas spējas un samazināt SNFI ietekmi attiecībā uz sistēmiskā riska veicināšanu, ar īpašu norādi uz kaitīgas ietekmes un blakusefektu iespēju; 2) mazināt morāla rakstura problēmas un ar tām saistītās glābšanas garantijas.
A recent ECB note on SIFIs, elaborated as a contribution to the Financial Services Committee, addresses comprehensively the main objectives for the regulation on SIFIs and the measures that could be adopted to reduces the risk of failure of a SIFI and to measure the consequence of such failures: “There are two objectives of regulation: (i) increasing the shock-absorbing capacity of institutions and lowering a SIFI’s contribution to systemic risk, with special reference to the potential for contagion and spill-over effects; (ii) mitigating the moral hazard problem and the associated bail-out guarantee.
Tas tiešām ir pierādāms, ka darbības viena mērķa labā ir noderīgas arī cita mērķa sasniegšanai.”;
Indeed, it can be argued that actions addressing one objective are instrumental in achieving the other as well.»
b) pievēršanās uzraudzības analīzes riskiem, kurus ir radījuši ārzonu finanšu centri un nekooperatīvās jurisdikcijas.
b) Addressing prudential risks presented by offshore financial centres and non-cooperative jurisdictions.
Eiropas Savienībā 3L3 uzraudzības komitejas ir veikušas papildu plānošanu, izveidojot apvienotu sarakstu ar nekooperatīvajām jurisdikcijām, saistībā ar kurām vairāki ES uzraugi ir ziņojuši par pastāvīgām problēmām.
Within the European Union, the 3L3 supervisory committees have carried out complementary mapping, identifying a consolidated list of non-cooperative jurisdictions, on which several EU supervisors have reported the existence of persistent problems.
Tomēr ES tiesiskajā regulējumā ir jāpievērš uzmanība uzraudzības analīzes riskiem, kurus radījušas nekooperatīvās jurisdikcijas, lai nodrošinātu, ka visas dalībvalstis risina šo problēmu saskaņoti un konsekventi, lai izvairītos no regulējuma arbitrāžas un starp finanšu iestādēm saglabātu vienlīdzīgus spēles noteikumus.
Nevertheless, the EU legal framework should address prudential risks presented by non-cooperative jurisdictions, in order to ensure all Member States deal with this issue in a harmonised and consistent way, in order to avoid regulatory arbitrage and to maintain the level playing field between financial institutions.
Kapitāla prasību direktīvā, MiFID , kā arī Maksātspējas II direktīvā ir jābūt iekļautiem principiem attiecībā uz darbībām nekooperatīvās jurisdikcijās, šādu darbību ierobežošanu (vai pat aizliegšanu), ja jurisdikcija nesadarbojas ar dalībvalstu kompetentajām iestādēm vai ja tā kavē informācijas apmaiņu apvienotas uzraudzības nolūkos par ārzonu filiālēm.
The Capital Requirement Directive, the MiFID, as well as the Solvency II Directive, should include principles concerning activities in non-cooperative jurisdictions, restricting (or even forbidding) such activities whenever a jurisdiction does not cooperate with Member States competent authorities or if they obstruct the sharing of information on off-shores subsidiaries for consolidated supervision purposes.
Papildus Bāzeles, IOSCO un IAIS standartiem šajā sakarā ir vērts pieminēt arī ieteikumus attiecībā uz „Apvienotu klientu vajadzību apzināšanas (KVA) risku pārvaldību”, ko izdeva Bāzeles komiteja 2004. gada oktobrī un kas veido pamatu visaptverošam ieteikumu kopumam, kā rīkoties ar tām jurisdikcijām, kurām ir stingri banku slepenības vai datu aizsardzības likumi, kas traucē veikt (vai var tikt interpretēti kā traucējoši) būtiskas informācijas pārsūtīšanu risku pārvaldības nolūkos.
Besides the Basel, IOSCO and IAIS Standards, it is also worth mentioning in this regard the recommendations concerning 'Consolidated know-your-customer (KYC) risk management', issued by the Basel Committee on October 2004, which establishes a comprehensive set of recommendations to deal with jurisdictions that have rigorous bank secrecy or data protection laws that prevent, or can be interpreted as preventing, the transfer of relevant information for risk management purposes.
Šie ieteikumi paredz to, ka, ja šķēršļi informācijas apmaiņai izrādās nepārvarami un nav piemērotu alternatīvu pasākumu, vietējais uzraugs paskaidro īpašniekam, ka vai nu banka pati var izlemt, vai arī tās vietējais uzraugs var pieprasīt pārtraukt attiecīgo darbību.
These recommendations foresee that if impediments to information sharing prove to be insurmountable, and there are no satisfactory alternative arrangements, the home supervisor should make it clear to the host that the bank may decide for itself, or be required by its home supervisor, to close down the operation in question.
Turklāt ir svarīgi nodrošināt, ka gadījumos, ja tiesību akti ierobežo informācijas izpaušanu „trešām pusēm”, uz galveno biroju vai mātes banku šī trešās puses definīcija neattiecas.
Furthermore, it is important to ensure that if the law restricts disclosure of information to “third parties”, the head office or parent bank is excluded from the definition of a third party.
Visos šajos principos, kas pamatoti uz starptautiskajiem standartiem un darbu FSB un ES līmeņos, ir jāparedz instrumentu kopuma izveidošana izpildes nodrošināšanai.
All these principles grounded on international standards and on work being developed at the FSB and EU levels, should include the establishment of a toolbox for prudential enforcement.
Šis instrumentu kopums var ietvert pakāpenisko pieeju, sākot no intensīvāka dialoga un sarunām ar problemātiskajām jurisdikcijām un beidzot ar pienācīgas darbības uzlabošanu iestādēs, kuras darbojas šajās jurisdikcijās, prasībām veidot lielākus pašu līdzekļu uzkrājumus un/vai aktivitāšu ierobežošanu vai pat darbības pārtraukšanu;
This toolbox could include a step-by-step approach, going from the intensification of dialogue and negotiations with problematic jurisdictions to the intensification of due diligence by institutions operating in those jurisdictions and/or requirements for higher own funds and/or restriction on activities or even closure of operations.
c) saskaņotāku sankciju režīmu izveidošana Eiropas līmenī, ņemot vērā „ Larosière grupas ziņojuma” ieteikumus (20. ieteikums): „Eiropas iestādēm ir arī jāierosina process, kā rezultātā tiks izveidoti daudz savienojamāki sankciju režīmi visā vienotajā tirgū.
c) The development of more harmonised sanctioning regimes at the European level, in the light of recommendations of the “de Larosière Report” (recommendation 20): “The European Institutions should also set in motion a process which will lead to far more consistent sanctioning regimes across the Single Market.
Uzraudzība nevar būt efektīva ar vājiem, ļoti atšķirīgiem sankciju režīmiem.
Supervision cannot be effective with weak, highly variant sanctioning regimes.
Ir svarīgi, lai Eiropas Savienībā un citos reģionos visi uzraugi spētu ieviest pietiekami konverģentus un stingrus sankciju režīmus, kuriem būtu atturoša ietekme.
It is essential that within the EU and elsewhere, all supervisors are able to deploy sanctions regimes that are sufficiently convergent, strict, resulting in deterrence.
Pašlaik mēs vēl esam tālu no šā mērķa.
This is far from being the case now.
Tas pats pasākums ir jāievieš attiecībā uz uzraudzības pilnvarām, lai veicinātu saskaņotu un efektīvu uzraudzību vienotajā tirgū.”;
The same exercise should be initiated with respect to supervisory powers in order to foster a coherent and effective supervision in the Single Market.”