natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tādējādi, pretēji laiku pa laikam dzirdētam viedoklim, ka, īstenojot uz cenu stabilitātes saglabāšanu vērstu monetāro politiku, tiks noteiktas pārāk augstas reālās procentu likmes, šāda politika patiesībā veicinās reālo procentu likmju pazemināšanos, tādējādi palielinot stimulus veikt ieguldījumus.
Thus, contrary to the view, heard occasionally, that a monetary policy geared to price stability will result in excessively high real interest rates, a price stability-oriented monetary policy will actually lead to lower real interest rates and thus increase the incentives to invest.
Turklāt cenu stabilitāte ļauj izvairīties no progresīvā nominālā nodokļa likmes paaugstināšanas laika gaitā, kas tieši ietekmē nodokļus un sociālā nodrošinājuma maksājumus un kas var mazināt ieinteresētību nodrošināt darbaspēku un kapitālu un tādējādi ierobežot ekonomikas ilgtermiņa izaugsmes perspektīvas.
Also, price stability avoids that progressive nominal tax brackets increase over time the real incidence of taxes and social security contributions, which would induce a diminished incentive to supply labour and capital and thereby curtail the economy’s long-run growth perspectives.
Visi iepriekš minētie argumenti ļauj saprast, kāpēc nav iespējams kompromiss starp cenu stabilitāti un izaugsmi ilgtermiņā, bet situācija ir atšķirīga īstermiņā, un to var redzēt laikā, kad ir vērojamas piedāvājuma vai izmaksu radītas svārstības, uz kurām monetārai politikai nevajadzētu reaģēt nekavējoties, neskatoties uz īslaicīgu nominālās inflācijas pieaugumu.
All the previous arguments indicate why there is no long term trade-off between price stability and growth, but the situation is different in the short term, a fact which is clear when there is a supply or cost-push shock to which monetary policy should not respond immediately in spite of the temporary increase in headline inflation.
Cenu stabilitātes ticamie panākumi vēl vairāk veicina vispārējo makroekonomikas stabilitāti, jo pārliecinoši nostabilizējas inflācijas prognozes.
The credible achievement of price stability further fosters overall macroeconomic stability since inflation expectations are firmly anchored.
Tādējādi negatīvas piedāvājuma svārstības, piemēram, naftas cenu pieaugums, mazāk ietekmē inflāciju, un, sastopoties ar šādām svārstībām, monetārā politika var būt mērenāka un stabilāka.
As a result, adverse supply shocks, such as an increase in oil prices, have less effect on inflation and monetary policy can afford a more moderate and steady course of policy in face of such shocks.
Vispārīgāk runājot, pat ja pieņemam viedokli, ka ekonomikā ir vērojama spontāna tendence atgriezties pie ilgtermiņa attīstības virziena, īstermiņā ir iespējams kompromiss, jo makroekonomikas politika ietekmē konverģences tempu un var palīdzēt izvairīties no lielākas produkcijas izlaides nepastāvības, tādējādi uzlabojot vispārējo labklājību.
More generally, even if one accepts the notion that the economy has a spontaneous tendency to go back to its long-term path, there is a short term trade-off because macroeconomic policy affects the speed of that convergence and may avoid higher output volatility, thus increasing the general welfare.
Taču ir sarežģīti izmantot šo kompromisu, īstenojot hierarhisku mandātu.
Nonetheless, it is difficult to exploit this trade-off in a hierarchical mandate.
Es izturos nopietni pret Līgumā noteikto sekundāro mērķi, kuru ECB pašreizējās krīzes laikā noteikti cenšas sasniegt.
I take seriously the secondary objective defined by the Treaty, which the ECB has been clearly addressing in the present crisis.
Piemēram, pēc tam, kad sākās Lehman krīze, mēs rīkojāmies ātri un pārliecinoši, lai izvairītos no banku sistēmas sabrukuma un novērstu tās sekas attiecībā uz recesiju un deflāciju.
For instance, after the outbreak of the Lehman crisis, we acted quickly and forcefully to avoid the collapse of the banking system and to prevent its recessionary and deflationary consequences.
Eurosistēma ir ne tikai krasi pazeminājusi procentu likmes, bet arī veikusi savu ieguldījumu, uzlabojot atbalstu kredītu jomā, proti, nodrošinot pietiekamu banku sistēmas likviditāti, iepērkot nodrošinātas ķīlas zīmes, tādējādi veicinot šī nozīmīgā tirgus darbības atsākšanu, un pieņemot Eiropas Investīciju banku kā partneri monetārās politikas darījumos.
Beyond dramatically lowering interest rates, the Eurosystem has also done its fair part in the enhanced credit support, namely in providing ample liquidity to the banking system, buying covered bonds thereby contributing to a revival of this important market and by accepting the European Investment Bank as counterparty to the monetary policy operations.
Manuprāt, nav šaubu, ka šie pasākumi palīdzēja mazināt recesijas dziļumu.
I think there are few doubts that these actions have helped minimise the depth of the recession.
Kā jūs vērtējat ECB stratēģiju krīzes pārvarēšanai?
How do you assess the ECB’s exit-strategy?
Vai monetārās stratēģijas krīzes pārvarēšanai būtu jāsaskaņo globālā līmenī?
Should monetary exit strategies be concerted globally?
Vai būtu jāsaskaņo monetārās un fiskālās stratēģijas krīzes pārvarēšanai?
Should there be concertation between monetary and fiscal exit strategies?
ECB stratēģija krīzes pārvarēšanai paredz pakāpenisku nestandarta pasākumu pārtraukšanu, kurus ieviesa, reaģējot uz finanšu krīzi.
The ECB’s exit strategy comprises a gradual phasing-out of the non-standard measures introduced in response to the financial crisis.
Pakāpeniska pieeja krīzes pārvarēšanai ir vajadzīga, ņemot vērā reālās ekonomikas un finanšu sistēmas neaizsargātību.
The gradual approach to the exit is necessary given the vulnerabilities of the real economy and of the financial system.
Tieši tāds ir mērķis 2009. gada decembrī sniegtajam ECB paziņojumam par pirmajiem spertajiem soļiem, lai pakāpeniski pārtrauktu nestandarta pasākumus.
The ECB announcement on the first steps of the phasing out of non-standard measures made in December 2009 precisely aims at this.
Es pilnībā atbalstu šo stratēģiju.
I fully support this strategy.
Pakāpeniska pasākumu pārtraukšana ļauj visām iesaistītajām pusēm pielāgoties jaunajiem apstākļiem, vienlaicīgi nodrošinot iespēju ECB saņemt atsauksmes par pasākumu pakāpenisku pārtraukšanu, pirms lēmumu pieņemšanas par turpmākajām darbībām.
A gradual phasing-out allows all parties involved to adjust to the new conditions, while giving the ECB the possibility of receiving feedback on the phasing-out before deciding on the next steps.
Es vēlos uzsvērt, ka pasākumu pakāpenisku pārtraukšanu noteikti veicinās nestandarta pasākumu struktūra, kas nodrošina to vienmērīgu pārtraukšanu.
Let me underline that the phasing-out will certainly benefit from the design of the non-standard measures, which facilitates a smooth phasing out.
G20 valstu finanšu ministru un centrālo banku vadītāju 2009. gada 7. septembra sanāksmes (Sentendrjūsā) paziņojumā ir pausta skaidra nostāja attiecībā uz ārkārtas makroekonomikas un finanšu atbalsta pasākumu atcelšanu. „Mēs piekritām sadarbībai un koordinācijai, ņemot vērā mūsu stratēģiju izraisīto negatīvo ietekmi, un piekritām organizēt apspriedes un apmainīties ar informāciju, kad vien tas ir iespējams.”
The Communiqué of the G20 Meeting of Finance Ministers and Central Bank Governors from 7 November 2009 (St Andrews) speaks a clear language as concerns the withdrawal from the extraordinary macroeconomic and financial support measures: “We agreed to cooperate and coordinate, taking into account any spillovers caused by our strategies, and consulting and sharing information where possible.”
Šajā paziņojumā paustā nostāja atbilst ECB stratēģijai.
The spirit of this statement is in line with the ECB’s strategy.
Kā jau vairākkārt ir uzsvērusi ECB Padome, stūrakmens ECB stratēģijā krīzes pārvarēšanai ir nepārprotama saikne ar primāro mērķi saglabāt cenu stabilitāti.
As repeatedly stressed by the Governing Council, the cornerstone of the ECB’s exit strategy is the clear link to the primary objective of price stability.
Krīzes laikā visas darbības tika veiktas, stingri ievērojot šo primāro mērķi.
All actions throughout the crisis have been taken resolutely with this primary objective in mind.
Izstrādājot reālā laika novērtējumu par apdraudējumiem cenu stabilitātei, tiek ņemti vērā citu centrālo banku veiktie pasākumi.
When forming the real-time assessment of the risks to price stability, actions by other central banks are taken into account.
Tādējādi, lai gan informācijas apmaiņa un cita veida operatīvā palīdzība ir vēlama, monetārās politikas saskaņošana nav obligāta.
Thus, while sharing information and other operational assistance may be desirable, no concertation of monetary policy appears warranted.
Turklāt, lai gan krīzes laikā notika saskaņošana globālā līmenī, atlabšana, visticamāk, būs neviendabīgāka, pati par sevi nosakot vajadzību piemērot dažādus labvēlīgās monetārās politikas atcelšanas termiņus.
In addition, while the crisis was synchronised at a global level, the recovery is likely to be more heterogeneous which by itself would call for different speeds in removing the degree of monetary accommodation.
Pastāv vispārēja vienprātība, ka visām lielākajām centrālajām bankām būtu jāizstrādā stratēģija ārkārtas politikas pasākumu atcelšanai saskaņā ar īpašiem noteikumiem, kas atbilst attiecīgajai ekonomikai.
There exists a broad consensus that all major central banks should tailor the exit from the extraordinary policy measures to the specific conditions that apply to the respective economy.
Tajā pašā laikā ir skaidrs, ka starptautiskā sadarbība, piemēram, G20 valstu apspriedes vai regulāras banku vadītāju sanāksmes, ko organizē Starptautisko norēķinu banka, bija ļoti noderīga pagātnē un tāda būs arī nākotnē.
At the same time, it is clear that international cooperation, such as in the form of the G20 consultations or regular Governors’ meetings organised by the Bank for International Settlements, has been very useful in the past and will remain so in the future.
Attiecībā uz stratēģijas saskaņošanu ar fiskālo politiku ir jānorāda, ka nevajadzētu ieviest ex ante koordināciju.
Regarding coordination with fiscal policy, it should be mentioned that there should not be ex ante coordination.
Visiem politikas veidotājiem ir jākoncentrējas uz savu atbildības jomu, un tādējādi tiktu nodrošināta iespēja izstrādāt efektīvu politiku.
Each policy maker should concentrate on its own area of responsibility and this should deliver the right policies.
Sagatavojot reālā laika novērtējumu par apdraudējumiem cenu stabilitātei, bez šaubām, tiek ņemti vērā euro zonas valdību fiskālās saskaņošanas centieni.
Of course, fiscal consolidation efforts by euro area governments are taken into account when forming the real-time assessment of the risks to price stability.
Taču, pieņemot lēmumus par fiskālās politikas virzienu, valdības zina, ka Eurosistēma reaģē uz visiem apdraudējumiem, kas var veicināt inflācijas līmeņa paaugstināšanos, pārsniedzot oficiāli noteikto monetārās politikas mērķi.
On the other hand, when deciding on the fiscal policy stance Governments know that the Eurosystem reacts to any risk to the inflation rate exceeding the official objective for monetary policy.
Mūsdienu ekonomikas modeļos tādiem mainīgajiem lielumiem kā ražošanas apjoma starpība ir būtiska nozīme, skaidrojot īstermiņa apdraudējumus cenu stabilitātei, un šīs zināšanas būtu jāizmanto kā pamats, spontāni un autonomi īstenojot atbilstīgu komplekso politiku.
In modern economic models variables such as the output gap play a pivotal role to explain short term risks to price stability and this knowledge should act as a vehicle for spontaneous and autonomous implementation of the appropriate policy mix.
Bet nevar noteikt un arī netiks noteiktas iepriekšējas apņemšanās īstenot noteiktu monetārās politikas darbības virzienu.
But there cannot and will not be any pre-commitment to a particular course of monetary policy action.
Notiek regulāra informācijas apmaiņa starp ECB un euro zonas valstu valdībām.
There is a regular exchange of information between the ECB and the governments of the euro area countries.
Taču koordinācijai starp ECB un euro zonas valdībām nevajadzētu pārsniegt Līgumā noteiktās robežas.
Yet, coordination between the ECB and euro area governments should not go beyond what is foreseen in the Treaty.
Kāda ir jūsu nostāja par ECB stratēģijas krīzes pārvarēšanai nevienādo piemērošanu dalībvalstīm?
What is your perspective on the asymmetrical exposure of Member States to an ECB exit strategy?
Kas ir jādara, lai to novērstu?
What should be done in order to mitigate it?
Neviendabīgums ir pielāgošanās mehānisma neatņemama komponente euro zonā.
Heterogeneity is an integral feature of the mechanics of adjustment in the euro area.
Tomēr, kopš euro ieviešanas un pretēji dažiem populāriem pieņēmumiem, IKP pieauguma un inflācijas rādītāju atšķirības euro zonas valstīs saglabājušās vēsturiski zemā līmenī.
Nevertheless, since the beginning of the euro, and contrary to some popular perceptions, GDP growth and inflation differentials across euro area countries have stood at historically low levels.
Ir skaidrs, ka monetārā politika kā tāda nevar mazināt šīs atšķirības un tai arī nevajadzētu to darīt.
Naturally, monetary policy per se cannot and should not aim at reducing these differentials.
Ekonomikas un monetārās savienības darbības priekšnoteikums ir skaidra atbildības pārdale starp politikas veidotājiem, monetārās un nemonetārās politikas veidotāju (tostarp jo īpaši fiskālo iestāžu) apņemšanās nodrošināt kārtību „savā saimniecībā” un drošības pasākumu noteikšana, lai nodrošinātu, ka visas iesaistītās puses ievēro noteikumus.
The premise of Economic and Monetary Union is a clear allocation of responsibilities among policy-makers; a commitment of both monetary and non-monetary policy-makers (including, in particular, fiscal authorities) to keep their own houses in order; and a set of safeguards to ensure that all parties abides by the rules.
Euro zonas makroekonomikas politikai būtu jābalstās uz šiem pamatprincipiem, kuri tika noteikti, parakstot vienošanos par EMS izveidi.
Euro area macroeconomic policies should be guided by these basic principles on which the EMU contract was signed.
Ņemot vērā šos principus, ECB monetārās stratēģijas krīzes pārvarēšanai būtiskākais mērķis ir un tam būtu jābūt saglabāt cenu stabilitāti euro zonā kopumā.
In view of these principles, the overriding concern for the ECB’s monetary exit considerations is and should be to maintain price stability in the euro area as a whole.
Šī Eurosistēmas apņemšanās nodrošina stabilu pamatu, kas tiek izmantots kā vienīgais būtiskākais netiešais koordinācijas instruments attiecībā uz visiem pārējiem dalībniekiem, tostarp fiskālās politikas veidotājiem, ņemot vērā viņu dažādās atbildības jomas, jo īpaši izstrādājot viņu stratēģiju krīzes pārvarēšanai un pielāgošanās politiku.
This commitment of the Eurosystem provides the nominal anchor which acts as the single most important implicit coordination device for all other actors, including fiscal policy-makers, with their various responsibilities, in particular when forming their own exit and adjustment policies.
Šo pamatu nedrīkst apdraudēt, jo īpaši ņemot vērā finanšu stabilitātes risku.
This anchor must not be put at risk, especially not in a context of financial stability risk.
Krīzes laikā valdības rīkojās pareizi, ļaujot pieaugt deficītam, lai fiskālā politika varētu nodrošināt atbalstu ekonomikai īstermiņā.
During the crisis, governments were right to allow deficits to expand so that fiscal policy provided support to the economy in the short run.
Bet tagad valstu budžeta deficīts ir augsts — vairākās valstīs patiešām ļoti augsts ,— valstu parādsaistību attiecība pret IKP lielākoties ir augsta un arvien pieaug, un finanšu tirgu uzmanība arvien biežāk tiek pievērsta valstu maksātspējas jautājumiem.
But now, government deficits are high – and indeed very high in many countries - government debt-to-GDP ratios are mostly high and rising; and the attention of financial markets is increasingly turning to issues of government solvency.
Tāpēc ir jāveic atbilstīgi pasākumi, lai savestu kārtībā fiskālo saimniecību.
Hence, prompt action to bring the fiscal house in order is necessary.
Būtiskākais jautājums attiecībā uz fiskālo politiku šajās krustcelēs nav „vai”, bet gan „cik lielā apmērā” un „cik drīz” sākt īstenot fiskālos ierobežojumus.
The key issue for fiscal policy at this juncture is not “whether” but “how much” and “how soon” to start fiscal tightening.
Atbilstīga politikas darbība katrā gadījumā būs atkarīga no privātā sektora ekonomikas atveseļošanās ātruma.
The proper conduct of policy will depend in each case on the speed of the recovery of the private sector economy.
Ja fiskālās politikas īstenošana saglabāsies nestabila un valstu parādsaistības turpinās pieaugt, pielāgošanās atlikšanas izmaksas pārsniegs izmaksas, kas radīsies, rīkojoties pēc iespējas drīzāk.
As long as fiscal policy is on an unsustainable course with government debt ratios still rising, the costs of further delaying adjustment will exceed the costs of acting sooner.
Papildus fiskālai politikai vēl viena būtiska pielāgošanās politika paredz, ka finanšu uzraudzības iestādēm ir jāuzrauga situācija to attiecīgajā finanšu sistēmā un decentralizētā veidā jārisina problēmas, ar kurām tās laiku pa laikam sastopas.
In addition to fiscal policy, other important policy of adjustment implies that financial supervisory authorities should monitor the situation in their financial system and deal, in a decentralised way, with occasional problems they may encounter.
11. „Kādi pasākumi būtu jāveic ECB, lai izvairītos no netiešās subsidēšanas un traucējumiem, kas saistīti ar nodrošinājuma veidu dažādošanu, palielinot atbalstu kreditēšanas jomā pēc 2008. gada oktobra?”
“What measures should be taken by the ECB in order to avoid implicit subsidies and distortions related to the acceptance of a wider set of collateral through the enhanced credit support after October 2008?”
Plaša nodrošinājuma sistēma ir jāīsteno kopā ar atbilstīgiem pasākumiem, lai, pirmkārt un galvenokārt, nodrošinātu Eurosistēmas aizsardzību pret finanšu riskiem un lai tiktu saglabāta banku motivācija piesardzīgi pārvaldīt to likviditātes risku.
A broad collateral framework needs to be combined with appropriate measures to ensure, first and foremost, that the Eurosystem is protected from financial risks and also that incentives are preserved for banks to manage prudently their liquidity risk.
Pirmais pasākums, ko var īstenot centrālā banka, ir nodrošināt nelikvīdo aktīvu precīzu novērtējumu un piemērot atbilstīgas diskonta likmes, lai ņemtu vērā aktīvu nelikviditāti.
The first measure, at the disposal of the central bank, is to ensure an accurate valuation of illiquid assets and the application of appropriate haircuts to account for the asset’s illiquidity.
Lai to veiktu, regulāri ir jāuzlabo riska kontroles pasākumi — un to Eurosistēma īstenoja jau pirms finanšu tirgus krīzes un pastiprināja pēc tās.
This requires a constant refinement of risk control measures, an avenue the Eurosystem has followed already before the outbreak of the financial market crisis, and with a heightened pace since then.
Otrais pasākums ir saistīts ar monetārās politikas darbībā piemērotajām konkursa procedūrām.
The second measure relates to tender procedures applied in monetary policy operations.
Konkurenci veicinošas konkursa procedūras, kādas Eurosistēma īstenoja pirms krīzes sākuma, nodrošina to, ka par aktīvu pārfinansēšanu centrālajā bankā tiek noteikta atbilstīga cena.
Competitive tender procedures, as applied by the Eurosystem before the outbreak of the crisis, ensure that the ability to refinance an asset with the central bank is appropriately priced.
Trešais pasākums, ko pašlaik izstrādā Bāzeles komiteja, pārskatot likviditātes riska regulējumu, ir saistīts ar stingrāku uzraudzības un kontroles politiku īstenošanu attiecībā uz likviditātes riska pārvaldību.
The third measure, which is currently prepared by the Basel Committee in the context of revising the regulation on liquidity risk, relates to imposing tighter supervisory and prudential policies concerning the management of liquidity risk.
Kopā šiem pasākumiem būtu jānodrošina darījumu partneru centienu saglabāšana piesardzīgi pārvaldīt un novērtēt likviditātes risku.
In combination, these measures should ensure that incentives for counterparties to manage and measure liquidity risk prudently are preserved.
Attiecībā uz izvairīšanos no subsidēšanas vai traucējumiem ir jāuzsver, ka Eurosistēmā tiek izmantota atbilstīga riska kontroles sistēma, kas mazina šo risku.
As regards the avoidance of subsidies or distortions it should be stressed that the Eurosystem has in place an adequate risk control framework that minimizes this risk.
Vairāku aktīvu riska profils tiek rūpīgi uzraudzīts, un aktīviem, kas saistīti ar zemāku likviditāti un augstāku risku, tiek piemērota augstāka diskonta likme nekā drošākiem un likvīdākiem aktīviem.
The risk profile of the several assets is carefully monitored and less liquid and riskier assets are subjected to higher haircuts than safer, more liquid ones.
Turklāt Eurosistēma nepārtraukti uzrauga nodrošinājuma vērtību un var pieprasīt papildu segumu, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinājums atbilstu pamatnostādnēm.
In addition, the Eurosystem constantly monitors the value of the collateral and may make margin calls if it is deemed necessary in order to keep the collateral in line with the guidelines.
Eurosistēmas darījumu partneri kā nodrošinājumu darījumos ar ECB var izmantot tirgojamu un netirgojamu aktīvu plašu klāstu.
The Eurosystem’s counterparties can use a wide set of marketable and non-marketable assets as collateral in ECB's operations.
Tirgojamie aktīvi ietver dažādus vērtspapīrus, piemēram, valsts, centrālo banku, korporāciju un kredītiestāžu izdotus parāda instrumentus
The marketable assets include a varied range of securities such as debt instruments issued by government, by central banks, corporations, and credit institutions
Lai iegūtu plašāku informāciju, skatīt „Vispārīgs dokuments par Eurosistēmas monetārās politikas instrumentiem un procedūrām”, ECB, 2009. .
For details see "General Documentation on Eurosystem monetary policy instruments and procedures", ECB, 2009. .
Tādējādi uz aktīviem balstīti vērtspapīri (ABS) ir tikai viens instrumentu veids, ko var izmantot kā nodrošinājumu darījumos ar ECB.
Asset backed securities (ABS) are thus only one type of instrument that can be used as collateral in ECB operations.
Līdz šim un pat pašreizējās krīzes laikā ECB darījumiem pieejamais nodrošinājuma apmērs ir bijis pietiekams, lai garantētu darījumu partneru pieeju Eurosistēmas likviditātei.
So far the amount of collateral available for ECB operations has been sufficient, even under the current crisis, to guarantee the counterparties' access to Eurosystem's liquidity.
Dažos pēdējos gados piedāvātais nodrošinājums patiešām ir bijis atbilstīgs salīdzinoši nelielai kopējo atbilstošo aktīvu daļai un vairāk kā divas reizes pārsniedzis Eurosistēmas neatmaksāto kredītu apjomu.
Indeed, during the last few years, the collateral put forward has corresponded to a relatively small share of total eligible assets and to more than double of the outstanding credit by the Eurosystem.
Jo īpaši attiecībā uz ABS es vēlos atgādināt, ka ECB Padome, pieņemot lēmumu par atbilstošo aktīvu saraksta paplašināšanu, saglabāja stingrākus noteikumus attiecībā uz ABS , ņemot vērā šo aktīvu kredītrisku un likviditātes risku.
With regard to ABS in particular, I would like to recall that when the Governing Council decided on the enlargement of the eligible assets list, it maintained stricter rules on ABS, given the credit and liquidity risk of these assets.