natgillin/translations-raw huggingface dataset:
c)Eiropadome kļūs par pilntiesīgu Eiropas Savienības iestādi, un tās sešu mēnešu rotējošo prezidentūru aizstās ar tās locekļu vēlēta priekšsēdētāja amatu ar divarpus gadu pilnvaru termiņu, tādējādi ļaujot ieviest lielāku konsekvenci sanāksmju sagatavošanā un nodrošināt darbības nepārtrauktību;
(c) the European Council will become a fully-fledged institution of the European Union, and its six-month rotating presidency will be replaced by a President elected by its members for a two-and-a-half-year term, thus allowing for more coherence in the preparation and continuity of its work;
d) Komisijas locekļu skaits no 2014. gada būs mazāks un atbildīs divām trešdaļām dalībvalstu skaita, tādējādi palielinot Komisijas spēju rīkoties un skaidrāk norādot, ka komisāri pārstāv Eiropas Savienību, nevis savu dalībvalsti, savukārt rotācijas sistēma joprojām nodrošinās līdzvērtīgas dalības iespējas visām dalībvalstīm;
(d) the number of members of the Commission will be reduced, as of 2014, to 2/3 of the number of Member States, thus making it easier for the Commission to act and making it even clearer that Commissioners are representatives of European interests and not of those of their countries of origin, while a rotation system will continue to ensure equal participation of all Member States;
e) ievērojami palielināsies Eiropas Savienības redzamība un spējas pasaules mērogā:
(e) the Union's visibility and capacity as a global actor will be significantly enhanced:
– apvienos Eiropas Savienības Augstā pārstāvja un Eiropas Komisijas Ārlietu komisāra amatus, kas iepriekš ir pārklājušies un radījuši neskaidrības, izveidojot amatu „Komisijas priekšsēdētāja vietnieks/Augstais pārstāvis kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā”; šis Augstais pārstāvis vadīs Padomes ārlietu ministru sanāksmes un pārstāvēs Eiropas Savienību tajos jautājumos, kuros tai ir kopēja nostāja, tādējādi nodrošinot saskaņotu ES ārējo darbību veikšanu;
– the Union's Foreign policy High Representative and the Commissioner for External Relations - two posts causing duplication and confusion - will be merged, creating a Vice President of the Commission/High Representative for Foreign Affairs and Security Policy who will chair the Foreign Affairs Council, and be able to speak for the Union on those subjects where the latter has a common position, thus ensuring more coherence in the external action of the Union;
– tiks izveidots vienots Ārējās darbības dienests, kuru veidos Komisijas un Padomes un dalībvalstu diplomātisko dienestu ierēdņi un kuru var izveidot tikai Padome ar Komisijas piekrišanu pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu; Ārējās darbības dienestu vadīs Augstais pārstāvis un tas nodrošinās saskaņotu Eiropas Savienības ārpolitikas izstrādi un īstenošanu;
– there will be a single external action service composed of civil servants of the Commission and the Council and of the national diplomatic services, which can be established by the Council only with the assent of the Commission and after consulting Parliament; this external service will be headed by the High Representative and is intended to ensure greater consistency in the development and implementation of the Union's foreign policy;
– tiks nodrošināta lielāka ES spēja veidot kopīgas struktūrvienības drošības un aizsardzības politikas jomā, cita starpā iekļaujot klauzulu par savstarpēju atbalstu un palīdzību bruņota uzbrukuma gadījumā, tādējādi nodrošinot vajadzīgo elastību, lai ņemtu vērā dažādās pieejas dalībvalstīs šādu jautājumu risināšanā;
– the Union's capacity to develop common structures in the field of security and defence policy will be reinforced, inter alia by the insertion of a clause providing for mutual aid and assistance in the event of armed aggression, thereby enhancing citizens' sense of security, while ensuring the necessary flexibility to cater for differing approaches of Member States to such matters;
(f) tiks precizētas atšķirības starp likumdošanas un izpildes instrumentiem, jauna deleģēto tiesību aktu definīcija ļaus vienkāršot un racionalizēt Eiropas Savienības tiesību aktus;
(f) the distinction between legislative and executive instruments will be clarified, and a new definition of delegated acts will make it possible to simplify and streamline the legislation of the Union;
g) pīlāru struktūra tiks atcelta, ļaujot labāk saskaņot darbības dažādās Eiropas Savienības jomās, izmantojot vienkāršotus mehānismus un instrumentus, kaut gan ārlietu un drošības politika savā jomā paredz īpašas procedūras;
(g) the pillars structure is abandoned, allowing for unity of action in the different fields of activity of the Union with simplified mechanisms and instruments, although the specific nature of foreign and security policy implies specific procedures in these domains;
h) darbībām brīvības, drošības un tieslietu jomā būs augstāki mērķi un efektīvākas procedūras; šajā jomā vairs neizmantos atsevišķus starpvaldību instrumentus un procedūras, bet gan juridisku kontroli, tādējādi ļaujot gūt faktiskus panākumus tieslietu, drošības un imigrācijas jomā;
(h) action in the area of freedom, security and justice will have more ambitious goals and more effective procedures, no longer using separate intergovernmental instruments and procedures, and will be subject to judicial review, thus promising tangible progress with regard to justice, security and immigration issues;
i) ir skaidrāk noteikti Eiropas Savienības mērķi un kompetences klimata pārmaiņu, bērnu tiesību, Eiropas Kaimiņattiecību politikas, humanitārās palīdzības, enerģētikas (tostarp Līgumā iekļaujot atsauci uz dalībvalstu solidaritāti šajā jomā), kosmosa izpētes, pētījumu, tūrisma, sporta, sabiedrības veselības un civilās aizsardzības jomā; kopējā tirdzniecības politika atzīta par Eiropas Savienības ekskluzīvo kompetenci;
(i) the Union’s objectives and competencies in the fields of climate change, children’s rights, European Neighbourhood Policy, humanitarian aid, energy (including a reference in the Treaty to solidarity between Member States in this domain), space, research, tourism, sport, public health and civil protection are defined in a clearer way; common commercial policy is recognised as an exclusive competence of the Union;
j) vairākās citās jomās varēs izmantot efektīvākas lēmumu pieņemšanas metodes, ja vien būs politiskā griba;
(j) for a number of other matters, it will become possible to apply more efficient methods of decision-making as soon as there is the political will to do so;
k) paredzētas lielākas iespējas noteikt elastīgus noteikumus gadījumos, kad ne visas dalībvalstis vēlas vai spēj vienlaicīgi īstenot noteiktus politikas virzienus;
(k) there is more room for flexible arrangements when not all Member States are willing or able to go ahead with certain policies at the same time;
– atteikties no konstitucionālās pieejas un tās noteiktiem aspektiem, piemēram, idejas par Eiropas Savienību, kas pamatojas uz pilsoņu un dalībvalstu brīvprātības principa, jauna, vienota un strukturēta teksta, skaidrākas likumdošanas instrumentu terminoloģijas, Eiropas Savienības karoga un himnas iekļaušanas un Augstā pārstāvja amata pārdēvēšanas par „Ārlietu ministru”;
– abandon the constitutional approach and certain of its features, such as the notion of a Union based on the will of its citizens and Member States, a single and structured text, the clearer terminology to designate legislative instruments, the anchoring in the Treaty of the flag and the anthem and the use of the title “Foreign Minister” instead of “High Representative”;
– atlikt svarīgu jaunā Līguma elementu īstenošanu, piemēram, Padomes jaunās balsošanas sistēmas stāšanos spēkā (kopā ar īpašiem noteikumiem par balsošanas atlikšanu, kas pazīstami ar nosaukumu „Janinas kompromiss”), un parastajā likumdošanas procedūrā noteiktās kompetences jomās iekļaut ierobežojošus mehānismus, piemēram, „avārijas bremzes”;
– postpone the implementation of important elements of the new Treaty, such as the entry into force of the new voting system in the Council (accompanied by special provisions for postponing votes known as the “Ioannina compromise”), and add restrictive mechanisms like “emergency brakes” to the ordinary legislative procedure in some areas of competence;
– Līgumā iekļaut pasākumus, kas ir īpaši paredzēti atsevišķu dalībvalstu interešu aizsardzībai, tostarp piekrišanas klauzulu („opt-in”) piemērošanas paplašināšana divām dalībvalstīm policiju sadarbības un krimināltiesību jomā, protokolu, ar ko ierobežo hartas ietekmi uz divu dalībvalstu tiesību aktiem un papildu deputāta vietas piešķiršanu vienai dalībvalstij, atkāpjoties no degresīvās proporcionalitātes principa;
– incorporate into the Treaty measures specific to particular individual Member States, such as the extension of the opt-in arrangements in relation to cooperation in police and criminal matters for two Member States, the protocol limiting the effect of the Charter on the domestic law of two Member States and the extra parliamentary seat attributed to a Member State in derogation of the principle of degressive proportionality;
– grozīt vairāku Līguma vai tam pievienoto protokolu vai deklarāciju punktu formulējumu ar nepamatoti negatīvu toni, kas radīja iespaidu par neuzticēšanos Eiropas Savienībai un tās iestādēm un tādējādi sniedza sabiedrībai nepareizu priekšstatu;
– modify the wording of several passages of the Treaty, or of the protocols and declarations annexed to it, entailing an unjustified shift to a negative tone, which gives an impression of mistrust vis-à-vis the Union and its institutions and thus sends a wrong signal to the public;
10. atkārtoti prasa ES iestādēm un dalībvalstu iestādēm izmantot visus iespējamos līdzekļus, lai atbilstīgi godīgas sadarbības principiem skaidri un objektīvi informētu Eiropas Savienības pilsoņus par Līguma saturu;
Reiterates its request that all possible efforts be deployed, both by EU institutions and national authorities in accordance with the principle of sincere cooperation, in order to inform European citizens clearly and objectively about the content of the Treaty;
Jo ļaužu darbos paisums ir un bēgums —
There is a tide in the affairs of men,
Kas trauc ar paisumu, var sasniegt laimi,
Which, taken at the flood, leads on to fortune;
Kas nokavē, tam mūža brauciens viss
Omitted, all the voyage of their life
Pa sēkļiem un pa briesmām maldās.
Is bound in shallows and in miseries.
Un tagad peldam mēs ar paisumu,
On such a full sea are we now afloat;
Mums labvēlīgai straumei jātrauc līdz
And we must take the current when it serves,
Vai kuģis jāzaudē.
Or lose our ventures.
Eiropas integrācijas process ir ļoti sarežģīts.
The European integration process is anything but plain sailing.
2004. gadā līdzreferentiem bija tas gods izstrādāt Parlamenta ziņojumu attiecībā uz Līgumu par Konstitūciju Eiropai, un tagad, pēc trīs gadiem, šiem pašiem referentiem ir dots tāds pats pienākums attiecībā uz Lisabonas līgumu.
In 2004 we co-rapporteurs had the privilege of drafting Parliament's report on the Treaty establishing a Constitution for Europe and now, three years later, we have been given the same responsibility for the Lisbon Treaty that has taken its place.
Tādējādi līdzreferenti atrodas vienreizējā situācijā, mēģinot atbildēt uz mūžveco jautājumu par to, vai iespējams divreiz iebrist vienā un tajā pašā upē.
We thus find ourselves in the singular position of having to answer the age-old question of whether one can step into the same river twice.
Un atbilde ir „jā”, jo tas ir vienīgais veids, kā līdzreferenti var Parlamentam dot ieteikumus par to, kā, Viljama Šekspīra vārdiem runājot, „mums labvēlīgai straumei traukties līdz”, lai „kuģis” nebūtu „jāzaudē”.
And the answer must be 'yes', as this is the only way that we will be able to provide Parliament with guidance in how, in the words of William Shakespeare, to 'take the current when it serves', so as not to 'lose our ventures'.
Līdzreferentiem uzticētais uzdevums pēc savas būtības ir didaktisks: tāpat kā 2004. gadā, arī tagad līdzreferenti ierosina salīdzināt pašreiz spēkā esošos Līgumus ar 2007. gada 13. decembrī Lisabonā parakstīto Līgumu, kurš pašlaik atrodas ratifikācijas procesā visās 27 dalībvalstīs.
The task entrusted to the co-rapporteurs is necessarily didactic in nature: as we did in 2004, we now propose to compare the Treaties currently in force with the Treaty signed in Lisbon on 13 December 2007, which is currently undergoing ratification in the 27 Member States.
Lai zinātu, kurp doties, ir svarīgi zināt, no kurienes nākam: pirms vairāk nekā pusgadsimta Šūmaņa deklarācija aizsāka vērienīgu pasākumu — kopējā projektā apvienot eiropiešus, kurus gadsimtiem ilgi šķīra dažādi konflikti.
In order to know where we are going, it is a good idea to consider where we are coming from: more than half a century ago, the Schuman Declaration set in train an ambitious undertaking: that of uniting Europeans, who had been divided for centuries by fratricidal conflicts, around a common project.
Kopš pirmās Eiropas Kopienas nodibināšanas (Eiropas Ogļu un tērauda kopiena: 1951. gada 18. aprīļa Parīzes līgums
Since the first European Community (Coal and Steel: Paris Treaty of 18 April 1951
Stājās spēkā 1951. gada 23. jūlijā. ), kas lika kopā sanākt sešām Rietumeiropas valstīm
Entry into force: 23 July 1951. ), which brought together six Western European countries
Beļģija, Vācija, Francija, Itālija, Luksemburga un Nīderlande. , Eiropas integrācijas process ir spējis apvienot 27 Eiropas valstis
Belgium, Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands. , was established, the European integration process has been extended to embrace 27 European States
Pirmajām sešām valstīm pievienojās: Dānija, Īrija un Apvienotā Karaliste — 1973. g., Grieķija — 1981. g., Spānija un Portugāle — 1986. g., Austrija, Somija un Zviedrija — 1995. g., Čehija, Igaunija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Malta, Polija, Slovēnija un Slovākija — 2004. g., Bulgārija un Rumānija — 2007. g. un paplašināt savu darbību, aptverot jaunus reģionus, nodibinot Eiropas Ekonomikas kopienu un Eiropas Atomenerģijas kopienu (Euratom) (1957. gada 25. marta Romas līgumi
The following countries have joined the first six: Denmark, Ireland and the United Kingdom in 1973, Greece in 1981, Spain and Portugal in 1986, Austria, Finland and Sweden in 1995, the Czech Republic, Estonia, Cyprus, Latvia, Lithuania, Hungary, Malta, Poland, Slovenia and Slovakia in 2004, and Bulgaria and Romania in 2007. and has seen its scope expand to cover new areas through the establishment of the Economic Community and the Atomic Energy Community/Euratom (Treaties of Rome of 25 March 1957
Stājās spēkā 1958. gada 1. janvārī. ) un tai sekojošo Eiropas Savienību (1992. gada 7. februāra Māstrihtas līgums).
Entry into force: 1 January 1958. ) and, subsequently, the European Union (Maastricht Treaty of 7 February 1992).
Pieņemot 1984. gada 14. februārī pirmo projektu par Eiropas Savienības dibināšanas līgumu (pazīstams kā A. Spinelli projekts, jo nosaukts referenta vārdā), pēc Parlamenta iniciatīvas tika uzsākts reformu process, kas turpinājās nākamos divdesmit gadus un kā rezultātā tika izstrādāts Vienotais Eiropas akts
By adopting, on 14 February 1984, the first draft Treaty establishing the European Union (known as the ‘Spinelli’ draft, after its rapporteur), Parliament initiated a reform process which was to continue for the following 20 years and lead to the drafting of the Single European Act
1986. gada 17. februāra Luksemburgas līgums, kas stājās spēkā 1987. gada 1. jūlijā. , Māstrihtas līgums
Luxembourg Treaty of 17 February 1986, which came into force on 1 July 1987. , the Maastricht Treaty
Parakstīts 1992. gada 7. februārī, stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī. , Amsterdamas līgums
Signed on 7 February 1992, came into force on 1 November 1993. , the Treaty of Amsterdam
Parakstīts 1997. gada 2. oktobrī, stājās spēkā 1999. gada 1. maijā. , Nicas līgums
Signed on 2 October 1997, came into force on 1 May 1999. , the Treaty of Nice
Parakstīts 2001. gada 26. februārī, stājās spēkā 2003. gada 1. februārī. , Līgums par Konstitūciju Eiropai
Signed on 26 February 2001, came into force on 1 February 2003. , the Treaty establishing a Constitution for Europe
Parakstīts Lisabonā 2007. gada 13. decembrī. .
Signed in Lisbon on 13 December 2007. .
Katrā posmā, kurā Institucionālo jautājumu komiteja, kas 1999. gadā kļuva par Konstitucionālo jautājumu komiteju, bija virzošais spēks, ar kuru saskaņā Eiropas Parlaments aktīvi piedalījās sagatavošanās sarunās un novērtēja dažādu starpvaldību konferenču (SVK)
At each stage, with the Committee on Institutional Affairs, which in 1999 became the Committee on Constitutional Affairs, providing the driving force, Parliament played an active part in the preparatory talks and assessed the outcome of the various Intergovernmental Conferences (IGCs)
Rezolūcijas par Starpvaldību konferences sagatavošanu, no vienas puses, un rezolūcijas par to rezultātu novērtējumu, no otras puses.
Resolutions on the preparations for the IGCs and assessing their outcomes:
1986. gada 16. janvāra rezolūcijas: Planas ziņojums (OV C 36, 17.02.1986., 144. lpp.)
. resolutions of 16 January 1986: Planas report (OJ C 36, 17.2.1986, p.
- Māstrihtas līgums
- Maastricht Treaty
un 1990. gada 22. novembrī (OV C 324, 24.12.1990., 219. lpp.)
and 22 November 1990 (OJ C 324, 24.12.1990, p.
- Amsterdamas līgums
- Treaty of Amsterdam
- Nicas līgums
- Treaty of Nice
2001. gada 31. maija rezolūcija: I. Méndez de Vigo/A. J. Seguro ziņojums (OV C 47E, 21.02.2002., 108. lpp.).
. resolution of 31 May 2001: Méndez de Vigo/Seguro report (OJ C 47E, 21.2.2002, p.
Jau no paša šī procesa sākuma tas atbalstīja Eiropas Savienības konstitucionālā pamata precizēšanu un nostiprināšanu, kas, ņemot vērā turpmāko paplašināšanos, bija arvien vairāk nepieciešama, lai nepakļautu riskam integrācijas procesa politiskos mērķus.
Right from the start of this process, it advocated clarifying and enhancing the constitutional basis for the European Union, a need which became more and more acute under the pressure of successive enlargements, given their capacity to jeopardise the political dimension of the integration process.
Šajā nolūkā Parlaments izvēlējās trīs skaidri noteiktus, bet savstarpēji saistītus mērķus.
Three distinct but related objectives have been pursued by Parliament to this end:
Pirmkārt, Parlaments meklēja iespējas precizēt un nepieciešamības gadījumā nostiprināt Eiropas Savienības pilnvaras un pienākumus.
First, it has sought to clarify and where necessary strengthen the competences and responsibilities of the European Union itself.
Parlaments ir neatlaidīgi cīnījies par to, lai kompetenci piešķirtu Savienībai, kas to izmantotu, pamatojoties uz „subsidiaritātes principu”, kas nozīmē, ka tai jāuzņemas tikai tie pienākumi, kurus efektīvāk var veikt ar kopējas un nevis atsevišķu dalībvalstu politikas palīdzību.
Parliament has consistently argued that powers should be attributed to, and exercised by, the Union on the basis of the ‘principle of subsidiarity’, i.e. it should exercise those responsibilities - but only those responsibilities - that can be carried out more effectively by common policies than by the Member States acting separately.
It īpaši tas kritizēja Padomes vienbalsīgo lēmumu pieņemšanas praksi, uzskatot, ka nav jēgas piešķirt katrai Eiropas Savienības dalībvalstij veto tiesības, ja reiz nolemts veidot kopīgu politiku.
Parliament was particularly critical of the practice of unanimity in the Council, arguing that, where agreement has been reached to run a policy jointly, it makes no sense to give a blocking power to each of the component States of the Union.
Treškārt, Parlaments pieprasīja nodrošināt demokrātiskāku kontroli un lielāku atbildību Eiropas līmenī.
Third, it has made the case for better democratic control and accountability at European level.
Pilnvaras, ko dalībvalstu parlamenti, ratificējot Līgumus, ir nodevuši Savienībai, nav jāīsteno Padomei (t.i., dalībvalstu ministriem) vienai pašai.
Those responsibilities which national parliaments, in ratifying the Treaties, have transferred to the Union should not be exercised by the Council (i.e. national ministers) alone.
Ņemot vērā Amsterdamas un Nicas līgumu acīmredzami nepietiekamos un nepārliecinošos rezultātus un problēmas, kas radās, dubultojoties dalībvalstu skaitam un Eiropas Savienības saitēm kļūstot ciešākām, tapa arvien skaidrāks, ka pastāvošā līgumu pārskatīšanas metode nespēj vairs sniegt apmierinošas atbildes uz jautājumiem, kas rodas Eiropas attīstības gaitā.
In the light of the mixed and clearly inadequate results achieved by the Treaties of Amsterdam and Nice, when set against the challenge posed by the doubling in the number of Member States, but also that of the further deepening of the Union, it became more and more apparent that the established method of revising the Treaties was no longer able to provide genuine responses to the issues raised by the development of Europe.
Parlaments nonāca pie šāda secinājuma un skaidri to izteica savā 1997. gada 19. novembra rezolūcijā (kas sniegta par Íñigo Mendez de Vigo un Dimitris Tsatsos ziņojumu, sk. iepriekšminēto 8. zemsvītras piezīmi ), kas bija politikas pārskatīšanas īstais sākums, kurš savu kulmināciju sasniedza 1999. gadā Padomes Vācijas prezidentūras laikā, kad pēc tās iniciatīvas tika izveidots Konventa modelis, ko pirmo reizi izmantoja Eiropas Savienības Pamattiesību hartas izstrādē.
Parliament had already reached that conclusion, and outlined it clearly, in its resolution of 19 November 1997 (based on the report by Íñigo Méndez de Vigo and Dimitris Tsatsos, see footnote 8 above ) which marked the real starting point of the political review process which was to culminate, in 1999, in the establishment, at the instigation of the German Council Presidency, of the Convention model, one first employed in connection with the drafting of the Charter of Fundamental Rights of the European Union.
Nicas līguma parakstītāji, apzinoties savas darbības nepilnības, cita starpā pievienoja deklarāciju Nr. 23 „par Eiropas Savienības nākotni”
The signatories to the Treaty of Nice, being aware of its imperfections, in fact annexed to it a Declaration No 23 'on the future of the Union'
OV C 80, 10.3.2001., 85. un 86. lpp. , kas pavēra ceļu līgumu reformai, ko sākotnēji paredzēja īstenot 2004. gadā.
OJ C 80, 10.3.2001, pp. 85 and 86. which paved the way for further reform of the Treaties, originally scheduled for 2004.
Šīs reformas sagatavošanā vajadzēja noorganizēt „plašas debates, kurās iesaistītas visas ieinteresētās puses — dalībvalstu parlamentu pārstāvji, visi viedokļu veidotāji (..) pilsoniskās sabiedrības pārstāvji utt.”; tām vajadzēja notikt 2001. gadā, lai Lākenes Eiropadomes sanāksmē pieņemtu deklarāciju, kurā „ietvertas atbilstīgas iniciatīvas procesa turpināšanai”.
This reform was to be prepared for by 'wide-ranging discussions with all interested parties: representatives of national parliaments and all those reflecting public opinion (...) representatives of civil society, etc.', which was to take place in 2001 with a view to the adoption of a declaration 'containing appropriate initiatives for the continuation of this process' at the European Council in Laeken.
Pēc lēmuma sadarboties ar dalībvalstu parlamentiem, lai veiksmīgi sagatavotos starpvaldību konferencēm
Parliament, for its part, after having sought to work in partnership with the national parliaments during the preparations for successive IGCs