natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tiesneši atsaucās uz atsevišķiem punktiem sniegtajā informācijā, piemēram, uz ES aģentūras informatīvo izdevumu ( OHMI
Several specific items of information were finally referred to, such as the newsletter of an EU agency (the OHMI
Informatīvais izdevums ir pieejams
The newsletter is available at
http://oami.europa.eu/en/office/press/default.htm . ) vai arī uz Komisijas paskaidrojumiem par likumdošanas priekšlikumiem.
http://oami.europa.eu/en/office/press/default.htm . ) or certain explanations provided by the Commission of legislative proposals.
Ja neņem vērā tulkošanas jautājumu, daudzi tiesneši uzskatīja, ka pieeju Kopienas tiesību aktiem par patiešām sarežģītu padara tas, kā šī pieeja ir izveidota.
Setting aside the issue of translation, many judges considered that what made access to Community law the most difficult was the way it was framed.
Viens tiesnesis pauda viedokli, ka Kopienas tiesību aktu neskaidrība padara tos kopumā par grūti piemērojamiem dalībvalstu tiesās.
One judge commented that the obscurity of Community law in general made it difficult to apply in national courts.
Līdzīgs komentārs tika minēts vēl biežāk saistībā uz EKT tiesas spriedumu stilu un jo īpaši attiecībā uz pamatojumu un attaisnojumu, ko dalībvalstu tiesneši ne vienmēr pilnībā izprata (skatīt turpmāk 7. sadaļu).
A similar comment was made more insistently in respect of the style of the ECJ's judgments, and in particular the reasoning or justification which was not always clearly understood by national judges (see section 7 below).
Vidēji tikai 20 % respondentu bija piedalījušies vismaz vienas valodas kursos, kuros mācīja juridisko terminoloģiju.
On average, only 20% of respondents had participated in at least one language course covering legal issues.
Šķiet, ka šis rādītājs slēpj zināmas pretrunas dalībvalstu starpā, kā to var redzēt nākamajā diagrammā.
This figure would seem to hide certain discrepancies between Member States, as can be seen in the chart below.
Iepriekšējā diagrammā tika ņemtas vērā vienpadsmit dalībvalstis, jo atbildes no citām dalībvalstīm netika uzskatītas par pietiekamām, lai nodrošinātu ticamus datus.
Eleven Member States were taken into account in the above chart, as the number of responses from the remaining Member States was not considered sufficient to provide reliable data.
Pēc pieejamajiem datiem ir redzams, ka rādītāji par dalību šādos valodas kursos ir diezgan ierobežoti visās dalībvalstīs (mazāk nekā 40 %), tie ir zemi vairumā dalībvalstu, bet ne visās tajās, kuras pievienojās 2004. gadā, un tie ir ļoti zemi (mazāk nekā 10 %) Rumānijai un Bulgārijai.
It appears from the data available that participation rates at such legal linguistic courses remains relatively limited in all Member States (below 40%), that it is low for most but not all Member States having acceded in 2004, and that it is very low (less than 10%) for Romania and Bulgaria.
Iepriekšējā diagramma parāda, ka lielākais vairums no respondentiem, kas ir studējuši ārvalstu juridisko terminoloģiju, to ir darījuši savās tieslietu studijās universitātēs.
The above chart shows that a large majority of respondents who studied foreign legal terminology did so at university, generally during their law studies.
Proporcionāli liela daļa no šiem cilvēkiem mācījās šādos kursos, kad studēja kādā citas universitātē Erasmus vai LLM programmās.
A substantial proportion of these people studied such courses whilst at a university in a Member State other than their own, for example, as part of the Erasmus programme or on an LLM programme.
Neliels skaits (6 %) apmeklēja kursus, kurus nepiedāvāja ne universitāte, ne dalībvalsts ministrija vai cita tiesiskās apmācības struktūra.
A small minority (6%) attended courses which were not provided by a University, their national ministry or a judicial training body.
Šos citus kursus piedāvāja Lielbritānijas Padome, Gētes Institūts, Eiropas Tiesību akadēmija, Eiropas Tiesiskās apmācības tīkls, PHARE vai privātie pasniedzēji.
Such "other" courses were provided by the British Council, the Goethe Institute, the European Law Academy, the European Judicial Training Network, PHARE, and in one case, by a private teacher.
Vispieprasītākā valoda bija angļu valoda (53 %), tai sekoja franču valoda kā otra pieprasītākā valoda (37 %).
English was the most sought-after language (53%), with French being the other major language (37%).
Daži tiesneši piedalījās spāņu un vācu valodu kursos (4 % katrā valodā), kamēr citas valodas tika norādītas ļoti reti. (skatīt turpmāk).
Some judges took courses in Spanish and German (4% each), with other languages appearing only very rarely (see below).
61 % respondentu nekad nebija apmeklējuši Eiropas Savienības vai dalībvalsts apmācības programmas par Kopienas tiesībām.
61% of respondents had never attended a European training programme or any national training programme concerning Community law.
33 % respondentu bija apmeklējuši valsts apmācības programmu par Kopienas tiesībām.
33% of respondents had attended a national training programme concerning Community law.
14 % respondentu bija apmeklējuši kādas Eiropas Savienības struktūras organizēto programmu.
14% of respondents had attended a programme organised by a European body.
Visbeidzot, 10 % respondentu bija apmeklējuši gan dalībvalstu iestāžu organizētos kursus, gan Eiropas Savienības struktūras organizētos kursus.
Finally, 10% of respondents had attended courses organised both by national authorities and courses organised by a European body.
Bija redzama skaidri izteikta saistība starp valsts un Eiropas Savienības apmācības kursu apmeklēšanu.
A clear link existed between the attendance of national and European training courses.
Tiesneši, kuri bija apmeklējuši dalībvalsts iestāžu organizētos kursus, ļoti iespējams, apmeklēja arī Eiropas Savienības struktūru organizētos kursus.
Judges that had attended a course organised by a national authority were more likely to also have attended courses organised by European bodies.
Visbiežāk minētie bija Eiropas Tiesību akadēmijas semināri un apmācības kursi Trīrē.
Seminars and training courses organised by the European Law Academy in Trier were most cited.
Arī Eiropas Tiesiskās apmācības tīkls un tā apmaiņas programma tika pieminēta diezgan bieži, kamēr citi tiesneši no jaunajām dalībvalstīm apmeklēja TAIEX un PHARE programmu piedāvātos kursus (skatīt turpmāk).
The European Judicial Training Network and its exchange programme for judges came up often, whilst several judges from "new" Member States attended TAIEX and PHARE programmes (see below).
Vairāki tiesneši izvirzīja jautājumu par izmaksām, un lielākais vairums uzskatīja, ka tiesnešiem šādu kursu dalības maksa nav jāsedz no personiskiem līdzekļiem.
Several judges raised the question of cost, and a large majority considered that such courses must not entail any personal financial burden for the judges concerned.
Viens Vācijas tiesnesis uzskatīja, ka nepietiek ar ceļošanas un apmešanās izdevumu segšanu, jo šie apmācību kursi ir dārgi.
One German judge considered that covering travel and accommodation costs alone was insufficient as the training course itself was expensive.
Piezīme: Šis klasifikācija ir tikai indikatīva, ņemot vērā, ka, piemēram, Eiropas Tiesību akadēmija ( ERA ) ir organizējusi vairākumu no semināriem TAIEX un PHARE programmās jaunajām dalībvalstīm.
Note: this classification is purely indicative, given that ERA has organised a large number of seminars on behalf of TAIEX and PHARE for the “new” Member States, for example.
Izteikts vairākums no atbildējušajiem tiesnešiem (54 %) uzskatīja, ka ir iepazinušies ar šo tiesvedību, kas paredz iesniegt pieprasījumu Eiropas Kopienu Tiesā.
A clear majority of responding judges (54%) considered themselves familiar with the procedure to refer to the European Court of Justice.
Tomēr aptauja arī parādīja, ka divreiz vairāk ir to respondentu, kas uzskatīja, ka nepārzina šo tiesvedību (32 %), nekā tie, kuri uzskatīja, ka pārzina šo tiesvedību ļoti labi (14 %)..
However, it also appears that respondents were twice as likely to consider themselves unfamiliar with the procedure (32%), as they were to consider themselves very familiar with it (14%).
Šeit parādījās lielas atšķirības starp dažādām dalībvalstīm.
There would appear to exist wide discrepancies between the different Member States.
Bulgārijā, Beļģijā un Francijā lielākais vairums respondentu (attiecīgi 84 %, 87 % un 94 %) uzskatīja, ka viņi nepārzina prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
In Bulgaria, Belgium and France for instance, the vast majority of respondents (84%, 87% and 94% respectively) considered themselves unfamiliar with the preliminary ruling procedure.
Austrijā, Čehijā un Vācijā respondenti sevi uzskatīja par visvairāk šo tiesvedību nepārzinošiem (attiecīgi 12 %, 13 %, un 18 % atbildēja, ka nepārzina šo procesu ).
Austrian, Czech and German respondents considered themselves the least unfamiliar with the procedure (12%, 13% and 18% of "unfamiliar" responses respectively).
ES 27, Dānija, Austrija, Zviedrija, Vācija, Somija, Čehijas Republika, Rumānija, Polija, Bulgārija, Slovēnija, Portugāle, Lietuva, Francija, Beļģija
Denmark, Austria and Sweden, ie. not founding Member States (see the chart below).
123 no atbildes sniegušajiem tiesnešiem apgalvoja, ka savā profesionālajā karjerā ir nosūtījuši vismaz vienu prejudiciālā nolēmuma pieprasījumu.
123 responding judges claimed to have made at least one reference for a preliminary ruling in the course of their professional career.
Tas atbilst mazliet vairāk nekā pieciem procentiem no kopējā respondentu skaita.
This equates to slightly more than 5% of the total number of responses.
Šis skaitlis nevienmērīgi sadalījās pa dalībvalstīm, Ungārija bija vienīgā no jaunajām dalībvalstīm, kas bija iesniegusi sešus pieprasījumus.
This figure was divided unequally amongst the Member States, with Hungary being the only "new" Member State represented, with six references.
Daži tiesneši bija apsvēruši iespēju iesniegt pieprasījumu, un viens tiesnesis sociālajā tiesā no tā atturējās, jo puses bija pārliecinātas, ka tas kopumā paildzinās tiesvedības procesu.
Several judges had considered making a reference, and one judge in a social court had refrained from doing so because the parties were concerned that this would unduly lengthen the proceedings.
Divi citi tiesneši pirmās instances tiesā bija nodomājuši nosūtīt pieprasījumus EKT, bet nevarēja to izdarīt EKT jurisdikcijas ierobežojumu dēļ saskaņā ar EK līguma IV sadaļu, jo īpaši attiecībā uz imigrācijas jautājumiem.
Two other judges in a first instance court were keen to make a reference to the ECJ, but could not do so because of the limitations on the ECJ's jurisdiction under Title IV EC, in particular concerning questions of immigration.
Vairākums no respondentiem samērā sīki izklāstīja savas atbildes par šo jautājumu, kā to var redzēt nākamajā diagrammā.
Most respondents were relatively detailed in their answers on this point, as can be seen in the chart below.
Prejudiciālā nolēmuma tiesvedības vidējais ilgums bija 18,5 mēneši.
The average length of the preliminary ruling procedure was 18,5 months.
Šo skaitli ir neiespējami salīdzināt ar EKT statistiku tās ikgadējos ziņojumos, jo daži no konkrētajiem gadījumiem, kurus minēja tiesneši, no pašreizējā aptaujas datuma bija līdz pat 1980. gadam vai arī vēl agrākam laikam.
This figure is impossible to compare to the ECJ's own statistics, as contained in its annual reports, because some of the references taken into account by judges in their responses to the present survey date back to the 1980s and beyond.
Šeit iegūtais vidējais rādītājs ir aptuveni par pusotru mēnesi mazāks nekā pieejamais vidējais rādītājs par pabeigtajām lietām no EKT (19,8 mēneši 2006. gadā).
The average obtained here is about one and a half months less than the latest available average for completed cases from the ECJ (19,8 months in 2006).
Eiropas Kopienu Tiesa, 2006. gada ziņojums, 8. tabula, 87. lpp.
Court of Justice, Annual report 2006, table 8 at p.87.
Kāda pieprasījuma izskatīšana ilga vairāk nekā 35 mēnešus, kamēr astoņas lietas tika pabeigtas gada laikā.
One referral lasted more than 35 months, whereas in eight cases was completed within a year.
Kad tiesnešiem jautāja, vai viņi kādu konkrētu daļu no prejudiciālā nolēmuma tiesvedības uzskata par pārmērīgi ilgu, tiesnešu vairākums (43 %) atbildēja negatīvi.
When asked whether they considered any specific part of the preliminary reference procedure to be excessively long, most judges (43%) responded negatively.
Nozīmīgs tiesnešu skaits (36 %) uzskatīja, ka procedūra ir pārāk ilga kopumā, viens tiesnesis no Apvienotās Karalistes uzskatīja, ka to varētu izskaidrot ar faktu, ka EKT ir pārslogota.
A substantial number of judges (36%) considered that the procedure as a whole was too lengthy, one judge from the United Kingdom stating that this could be explained by the fact that the ECJ was overworked.
Gan Zviedrijas, gan Vācijas tiesnesis uzskatīja, ka pieprasījuma izskatīšana ir ilgstoša, jo izskatāmie jautājumi ir laikietilpīgi un sarežģīti.
Both a Swedish and a German judge expected the reference to be lengthy because the questions asked were themselves very long and complex.
Visbeidzot, divi tieneši uzskatīja, ka šī tiesvedība viņu gadījumā būtu ātra, ja spriedums EKT būtu pieņemts bez mutvārdu tiesvedības vai ģenerāladvokāta secinājumiem.
Finally, two judges considered the procedure in their case to be fast, one of the judgments having been handed down by the ECJ without oral proceedings or an Advocate General Opinion.
Pievēršoties jautājumam par konkrētām šīs tiesvedības daļām, visvairāk kritizētā daļa bija mutvārdu paskaidrojumu sniegšana, ko īpaši izcēla gan Somijas, gan Vācijas tiesnesis.
Turning to the answers relating to specific parts of the procedure, the most criticised part was the oral procedure, highlighted both by a Finnish and by a German judge.
Kāds Vācijas administratīvās tiesas tiesnesis kritizēja tā perioda ilgumu, kurā dalībvalstis var iesniegt savus rakstveida apsvērumus.
One German administrative judge criticised the length of the period within which Member States can present their written observations.
Visbeidzot, kāda respondenta pieprasījuma izskatīšana tika pagarināta, jo divreiz pēc kārtas viņa lieta tika nodota citai Eiropas Kopienu Tiesas palātai
Finally, one respondent's reference was delayed by two successive changes in the allocation of his case within the Court of Justice's chamber structure.
Vienīgi nelielam tiesnešu skaitam (11 %) bija pieredze, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedības laikā Eiropas Kopienu Tiesa kaut kādā mērā bija pārformulējusi jautājumus.
Only a small minority of judges (11%) who had experienced a preliminary ruling procedure stated that their questions were reformulated to some extent by the Court of Justice.
Divu tiesnešu jautājumi tika pilnībā pārformulēti, un viens tiesnesis no Apvienotās Karalistes uzskatīja, ka šis pārformulējums ir bijis pārspīlēts.
Two judges' questions were completely reformulated, and one judge from the United Kingdom considered this reformulation excessive.
Četru citu pieprasījumu gadījumā jautājumi tika pārformulēti tikai nedaudz.
Four further references were only slightly reformulated.
Vienā gadījumā tiesnesis uzskatīja, ka jautājuma būtība EKT pārformulējumā tika vairāk izcelta.
In one case, the judge considered that the meaning of the question was further highlighted by the ECJ's reformulation.
Citā gadījumā EKT divus jautājumus apvienoja vienā.
In another case, the ECJ combined two questions into one.
60 % no tiesnešiem, kuri iesniedza pieprasījumus, uzskatīja, ka viņiem bija nepieciešamās norādes, lai formulētu savu pieprasījumu, kamēr 40 % uzskatīja, ka viņiem tādu nebija.
60% of referring judges considered that they had guidance to formulate their reference whereas 40% did not.
Starp tiem, kuriem nebija nepieciešamo norāžu, četri tiesneši uzskatīja, ka šādas norādes nebija ne nepieciešamas, ne piemērotas.
Among those who had no guidance, four judges considered that guidance was neither necessary nor appropriate.
Tie respondenti, kuri meklēja norādes, to darīja dažādos veidos.
Those respondents who did seek guidance did so in a number of ways.
Starp citiem minētajiem avotiem bija EKT judikatūra (10 %), pušu iesniegumi (6 %), valstu augstāko tiesu judikatūra (4 %), iepriekšēja personiskā pieredze (4 %), specializējies tiesnesis vai padomnieks tiesā (4 %), un, visbeidzot, Tieslietu ministrija (2 %).
Further sources cited were the ECJ's own case-law (10%), the parties' submissions (6%), case-law from national supreme courts (4%), past personal experience (4%), a specialised judge or advisor in the court (4%), and finally the justice ministry (2%).
Nozīmīgs tiesnešu skaits ieguva norādes, no vairākiem iepriekš minētajiem avotiem.
A substantial number of judges sought guidance from a combination of the above sources.
Vairākums no respondentiem (89 %) uzskatīja, ka EKT nolēmums ir bijis gatavs piemērošanai konkrētās lietas faktiem, tādējādi nodrošinot pamatotu neproblemātisku prejudiciālā nolēmuma tiesvedības noslēgumu.
A large majority of respondents (89%) found the ECJ's ruling readily applicable to the facts of the case, thus enabling a reasonably unproblematic conclusion to the preliminary reference procedure.
Viens tiesnesis uzskatīja, ka spriedums bijis tik skaidrs, ka valsts līmenī atlicis izlemt tikai par izmaksām.
One judge considered that the judgment was so clear that only the costs were left to be decided at national level.
Mazākums (11 %) uzskatīja, ka spriedums nenodrošināja skaidru lēmumu valsts līmenī.
A minority (11%) did not feel that the judgment enabled a clear decision at national level.
Viens tiesnesis atbildi uzskatīja par pilnībā neizmantojamu, cits uzskatīja, ka svarīgais un precīzi formulētais jautājums EKT speciāli nobīdīts malā.
One judge considered the answer completely unusable, and another stated that a crucial and explicit question had specifically been left aside by the ECJ.
Cits tiesnesis uzskatīja, ka EKT vislabāk prasīt tiešus jautājumus (jautājumi, kas ietver jā/nē atbildes), lai novērstu tādas atbildes, kuras būtu grūti piemērot konkrētajiem faktiem lietā.
Another judge considered that it was best to ask straightforward questions to the ECJ ("yes/no" questions) in order to avoid ambiguous answers which would be difficult to apply to the facts of the case.
Trijos gadījumos nolēmums radīja izmaiņas dalībvalsts tiesību aktos vai tā dēļ tika ignorēta kāda nacionālās likumdošanas norma, kamēr attiecībā uz divām citām lietām dalībvalstu tiesneši uzskatīja, ka viņu pareizā prejudiciālā nolēmuma piemērošana pārvērtās par apelāciju.
In three cases, the ruling led to a change in, or abolition of, national legislation, whereas in two other cases, the national judges considered that their correct application of the preliminary ruling was later overturned on appeal.
Viens tiesnesis uzskatīja, ka tā ir „paaudžu problēma", kad apelācijas vai augstākā tiesa nav pietiekami atzinusi Kopienas tiesību aktu pārākumu.
One judge considered this to be a "generational problem", with appeal or supreme courts not giving sufficient recognition to the primacy of Community law.
Cits tiesnesis uzskatīja, ka konkrētajā lietā bija nepieciešama ārpus tiesas vienošanās, kas tādejādi izslēdza jebkuru nepieciešamību piemērot prejudiciālo nolēmumu.
One further case saw an out-of-court settlement which removed any need to apply the preliminary ruling.
Visbeidzot, puses divās citās lietās iesniedza nākamos faktus jau pēc EKT nolēmuma, tādejādi padarot to nepiemērojamu konkrētajiem faktiem.
Finally, the parties in two further cases submitted further facts after the ECJ's ruling, making it inapplicable on the facts.
Šī sadaļa jānošķir no iepriekšējām sadaļām (4. sadaļas b) līdz f) apakšpunkti).
This section must be distinguished from the sections above (4(b)-(f)).
Šeit minētie ieteikumi par tiesvedības uzlabošanu, ir apkopoti no visiem atbildes sniegušajiem tiesnešiem neatkarīgi no tā, vai viņi bija iesnieguši pieprasījumus sniegt prejudiciālo nolēmumu vai nebija.
Indeed here, suggestions for improvement to the procedure were sought from all responding judges, irrespective of whether they had made a reference or not.
210 saņemtās atbildes tika sakārtotas pa dažādiem tematiem, kas tiks aplūkoti turpmāk.
The 210 answers received have been classified in different themes which are further developed below.
Kā to var redzēt diagrammā 19. lpp., tiesneši galvenokārt vēlas vairāk apmācību un labāku pieeju informācijai par tiesvedību (42 %).
As can be seen in the chart on p.19, judges mainly called for more training and better access to information on the procedure (42%).
Liels skaits respondentu (24 %) kritizēja tiesvedības ilgumu.
A very large number of respondents (24%) criticised the length of the procedure.
EKT stilu un spriešanu kritizēja 10 % respondentu.
The style and reasoning of ECJ judgments was criticised by 10% of respondents.
Turklāt vairāki tiesneši (6 %) ieteica vairākas iekšējās reformas EKT.
Furthermore, a number of judges (6%) suggested various internal reforms concerning the ECJ.
Visbeidzot, tāds pats tiesnešu skaits ierosināja iesaistīt daudz ciešāk tos tiesnešus, kuri iesnieguši konkrētus pieprasījumus, attiecīgajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā.
Finally, an equal number of judges proposed to involve referring judges more closely in the preliminary reference procedure.
Visbiežāk ieteiktais uzlabojums prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā (42 %) bija saistīts ar dalībvalstu tiesnešu apmācību un labāku pieeju informācijai par tiesvedību.
The most frequently recommended improvement to the preliminary ruling procedure (42%) was related to the training of national judges and better access to information on the procedure.
Francijas tiesnesis konstatēja, ka noteikts apjoms ekspertīzes par jautājumu un tiesvedību, ir būtisks priekšnoteikumus, lai sāktu apsvērt iespēju iesniegt pieprasījumu par prejudiciālo nolēmumu.
A French judge stated that a certain amount of expertise on the subject-matter and the procedure was an essential precondition to be able even to consider making a reference.
Tāpēc pirmie ieteikumi bija par to, lai samazinātu „bailes no nezināmā”, kā izteicās Vācijas tiesnesis.
The first series of suggestions therefore sought to remedy the “fear of the unknown”, as expressed by one German judge.
Tas attiecās uz situācijām, kurās tiesneši atturējās pat izskatīt iespēju iesniegt pieprasījumu prejudiciālam nolēmumam ekspertīzes trūkuma dēļ, kā arī uz situācijām, kurās pieprasījums netika iesniegts, baidoties, ka EKT to pasludinās par nepieņemamu.
This would include situations in which judges were deterred from even considering making a reference because of a lack of expertise, but also where a reference is not made for fear of the ECJ declaring it inadmissible.
Daži respondenti lūdza jaunāko pamatinformāciju vai regulāru elektronisku izdevumu par iesniegtajiem un pabeigtajiem prejudiciālajiem spriedumiem.
Some respondents asked for basic up-to-date information or a regular e-newsletter on pending and completed preliminary rulings.
Daudzi aicināja izveidot oficiālu formu, veidlapu vai labas praktiskās pamatnostādnes, ko viņi varētu izmantot, lai iesniegtu pieprasījumus.
Many called for an official form, template or good practice guidelines which they could use to make a reference.
Pirmās instances tiesas tiesnesis Vācijā ieteica izveidot metodisko līdzekli par prejudiciālajiem nolēmumiem sadarbībā ar dalībvalstu iestādēm, kas būtu līdzīgs tam metodiskajam līdzeklim, kas tiek izmantots direktīvā par pierādījumu vākšanu.
A first instance judge in Germany recommended the drafting of a guide on preliminary references, in cooperation with national authorities, along the lines of the practice guide used for the Directive on the Taking of Evidence.
Padomes 2001. gada 28. maija Regula (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās; prakses metodiskais līdzeklis pieejams šeit:
Council Regulation (EC) No 1206/2001 of 28 May 2001 on cooperation between the courts of the Member States in the taking of evidence in civil or commercial matters; the guide is available at: