natgillin/translations-raw huggingface dataset:
par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par pacienta tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē
on the proposal for a European Parliament and Council directive on the application of patients' rights in cross-border healthcare
Veselības aprūpes pakalpojumi netika ietverti direktīvā par pakalpojumiem, jo tie attiecas uz vispārējas nozīmes uzdevumiem, tāpēc šajā jomā nepieciešami īpaši tiesību akti, kas nodrošinātu vienlīdzīgas piekļuves, universāluma, kvalitātes, drošuma un solidaritātes principa pilnīgu ievērošanu.
Healthcare services were excluded from the services directive as they involve tasks carried out in the public interest and must be covered by specific legislation which ensures absolute compliance with the principles of equal access, universality, quality, safety and solidarity.
Veselība nav uzskatāma par parastu iekšējā tirgus preci, jo veselības aprūpes pakalpojumiem ir liela nozīme Eiropas Savienības ekonomiskajā, sociālajā un teritoriālajā kohēzijā.
Healthcare cannot be considered an ordinary product in the internal market because healthcare services make a strong contribution to the economic, social and territorial cohesion of the European Union.
Tāpēc jāpanāk, ka direktīva par pacientu tiesībām pārrobežu aprūpes aspektā nav „medicīnas tūrisma” veicināšanas līdzeklis, kas ar laiku varētu izraisīt reālu nevienlīdzību attiecībā uz piekļuvi veselības aprūpei, radot divu līmeņu veselības aprūpes sistēmu, no kuras labumu gūtu tikai tie pacienti, kas ir labāk informēti un kam ir vairāk līdzekļu.
A directive on patients’ rights in cross-border healthcare must therefore take care not to be a tool for promoting ‘medical tourism’, which if it were to develop could create genuine inequality of access to care, leading to a two-speed healthcare system which would benefit only the best informed and better-off patients.
Ņemot vērā līgumus, kas garantē pārvietošanās pamatbrīvību, un ievērojot subsidiaritātes principu, kas atzīst katras dalībvalsts kompetenci organizēt, pārvaldīt un finansēt savu veselības aprūpes un sociālās aizsardzības sistēmu, pacientu mobilitātes jautājumā Eiropas Savienība tomēr var dot būtisku pievienoto vērtību.
In accordance with the Treaties guaranteeing basic freedoms of movement, and in compliance with the subsidiarity principle acknowledging each Member State’s authority to organise, manage and finance their own system of healthcare and social protection, the European Union can provide vital added value in the context of patient mobility.
Veselības aprūpes sistēmu sarežģītās struktūras, daudzveidības un īpatnību dēļ ir vajadzīga optimāla dalībvalstu sadarbība pētniecības, medicīniskās informācijas un administratīvajā jomā, kā arī padziļinātas pārdomas par to, kā rast līdzsvaru starp šiem īpašajiem aspektiem, lai panāktu tiesisko drošību gan pacientiem, gan veselības nozares speciālistiem un aprūpes pakalpojumu sniedzējiem.
The complexity, variety and specific features of healthcare systems necessitate optimum cooperation between countries on research and medical and administrative information, as well as in-depth consideration as to how these specific features should be structured in order to ensure legal certainty, for patients and for health professionals and care providers.
Šī dilemma Komisijas priekšlikumā risināta tikai daļēji, aprobežojoties ar Tiesas spriedumu kodificēšanu, lai gan šie spriedumi ir nepārprotamā tiesiskā vakuuma tiešas sekas!
The Commission proposal provides only a very partial answer to this equation, by merely codifying the decisions of the Court of Justice, which are precisely the consequence of an acknowledged legal vacuum.
Teksts ir nepārprotami nepilnīgs attiecībā uz svarīgāko jēdzienu definēšanu (stacionārā un ambulatorā aprūpe, aprūpes pakalpojumu sniedzēji, saprātīgs termiņš, kaitējums utt.), skaidru saistību starp šo direktīvu un spēkā esošajām regulām (Nr. 1408/71 un 883/2004), aprūpes nepārtrauktības nodrošināšanu un atbildību iespējamo pēcoperācijas komplikāciju gadījumā vai recepšu savstarpēju atzīšanu, tādējādi tiesiskā nedrošība tiek palielināta nevis novērsta.
As regards defining the key concepts (hospital and non-hospital care, healthcare provision, reasonable waiting times, harm, etc.), details as to how the directive links in with the existing regulations (1408/71 and 883/2004), assuming the costs of continuing care and responsibilities in the event of post-operation complications, and the mutual recognition of prescriptions, the text is totally insufficient, and increases the legal uncertainty rather than removing it.
Ir svarīgi precizēt cenas noteikšanas un atlīdzības noteikumus, kā arī dalībvalstu iepriekšējas atļaujas pieprasīšanas nosacījumus, lai garantētu aprūpes nodrošināšanu un tādējādi neradītu nevienlīdzību pacientu vidū.
It is important to clarify the rules on tariffs and reimbursement, as well as the conditions governing the system of requiring prior authorisation by the Member States for guaranteeing that healthcare costs are assumed, and thus not create inequalities between patients.
Iepriekšēja atļauja ir jāuzskata nevis par šķērsli mobilitātei, bet gan par iespēju labāk informēt un konsultēt pacientus vispiemērotākās veselības aprūpes meklējumos, nepieļaujot diskrimināciju.
Prior authorisation should be viewed as an opportunity for patients to be better informed and advised when seeking the most appropriate care, in line with the principle of non-discrimination, rather than an obstruction to mobility.
Turklāt tādējādi tiek nodrošināta būtisku veselības aprūpes funkciju saglabāšana, proti, sociālā un teritoriālā kohēzija, kā arī sabiedrības sociālās drošības shēmu finansiālais līdzsvars, kas garantē patiesi vienotu veselības aprūpes politiku.
Moreover, it ensures that the essential functions of public health services are preserved: social and territorial cohesion and maintaining the financial equilibrium of public social security systems, which are what guarantees a genuine policy of solidarity on healthcare.
Veselības aprūpes pakalpojumiem, kam nav vajadzīga atļauja, iepriekšēja pieteikšanās ļautu garantēt, ka pacients pirms došanās ceļā ir saņēmis visu nepieciešamo informāciju.
For care which is not subject to authorisation, a prior declaration would make it possible to verify that the patient had received all the necessary information before departure.
Saistībā ar sabiedrības novecošanu nav viegli nošķirt medicīnisko aspektu no sociālā, šķiet svarīgi izstrādāt ilgtermiņa aprūpes koncepciju, jo šīs problēmas ir aktuālas daudzās valstīs.
In the context of an ageing population, which makes it difficult to distinguish the medical from the social, it is important to provide for the concept of long-term care, as many Member States are affected by this problem.
Lai no vienas puses garantētu drošu un kvalitatīvu veselības aprūpi un no otras puses neapdraudētu demogrāfisko līdzsvaru medicīnas jomā atsevišķās dalībvalstīs, noteikti vajadzīga gan saistība starp pacientu mobilitāti un veselības aprūpes speciālistu problēmām, gan noturīga saikne starp abām šīm pusēm.
It is vital to structure the relationship between patient mobility and the issue of healthcare professionals, given the strong link which exists between the two parties, in order to ensure the quality and safety of care while ensuring that imbalances are not created in the medical demography of certain Member States.
Šāda vienota skatījuma trūkums attiecībā uz speciālistu situāciju, viņu apmācību un kvalifikācijas atzīšanu nodara ievērojamu kaitējumu arī pacientiem, jo 2005. gada direktīvu par profesionālās kvalifikācijas atzīšanu nevar piemērot veselības aprūpes nozarē.
This absence of simultaneous reflection on the situation of professionals, their training and the recognition of their qualifications is a shortcoming which is damaging to the patients themselves, as the 2005 Directive on the recognition of professional qualifications is not appropriate for the healthcare sector.
Sabiedrības veselība ir ekonomiskās attīstības stūrakmens.
Public health is key to economic development.
Ļaut iedzīvotājiem saņemt vairāk informācijas un labāku aprūpi, neveicinot nedz patērnieciskumu, nedz medicīnas tūrismu, izstrādāt vienotu redzējumu, ietverot tajā pacientu tiesības, taču nepalielinot sociālo un teritoriālo nevienlīdzību, nodrošināt tiesisko noteiktību gan pacientiem, gan speciālistiem, nostiprināt sociālās aizsardzības sistēmas, kā arī uzlabot un apkopot zinātnes sasniegumus — tādi ir ES uzdevumi jomā, kurai ir būtiska nozīme saistībā ar Eiropas sociālo modeli, lai ikviens pilsonis ikdienā uzskatītu, ka vienotā Eiropa nevis rada problēmas, bet palīdz tās risināt.
Enabling citizens to better inform themselves and seek better care, without promoting consumerism or medical tourism, in a vision which is more mutually supportive and more aligned with the rights of patients, without increasing social and territorial inequalities, and providing a degree of legal certainty for both patients and professionals, maintaining our social protection systems and optimising and pooling advances in research: these are the challenges facing the EU in an area which is fundamental to the European social model, so that in their everyday life every citizen looks upon Europe as a solution, not a problem.
(3) Šī direktīva ievēro pamattiesības un ir saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, ko it īpaši atzīst Eiropas Savienības Pamattiesību harta, proti, tiesības uz veselības aprūpi un tiesības uz ārstniecību saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti dalībvalstu tiesību aktos un praksē, ir atzītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 35. pantā.
(3) This Directive respects the fundamental rights and observes the general principles of law as recognised in particular by the Charter of Fundamental Rights of the European Union The right of access to healthcare and the right to benefit from medical treatment under conditions established by national law and practices are recognised by Article 35 of the Charter of Fundamental Rights of the European Union..
Direktīvas īstenošanā un piemērošanā jo īpaši jāievēro tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi, personas datu aizsardzība, vienlīdzība likuma priekšā un nediskriminācijas princips, tiesības uz iedarbīgiem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas iekļauti Hartas 7., 8., 20., 21. un 47. punktā.
Specifically, this Directive has to be implemented and applied with due respect for the rights to private and family life, protection of personal data, equality before the law and the principle of non-discrimination and the right to an effective remedy and to a fair trial, in accordance with the general principles of law, as enshrined in Articles 7, 8, 20, 21, 47 of the Charter.
Direktīvas īstenošanā un piemērošanā jo īpaši jāievēro tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi, personas datu aizsardzība, vienlīdzība likuma priekšā un nediskriminācijas princips, dalībvalstu ļoti svarīgā ētiskā izvēle un tiesības uz iedarbīgiem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas iekļauti Hartas 7., 8., 20., 21. un 47. punktā.
Specifically, this Directive has to be implemented and applied with due respect for the rights to private and family life, protection of personal data, equality before the law and the principle of non-discrimination , the fundamental ethical choices of Member States and the right to an effective remedy and to a fair trial, in accordance with the general principles of law, as enshrined in Articles 7, 8, 20, 21, 47 of the Charter.
(5a) Šajā direktīvā ir ievērotas katras dalībvalsts tiesības izvēlēties sev piemērotu veselības aprūpes veidu, un tā neierobežo šīs tiesības.
(5a) This Directive respects and does not prejudice the freedom of each Member State to decide what type of health care it considers appropriate.
Nevienu šīs direktīvas noteikumu nedrīkst interpretēt tā, lai apšaubītu dalībvalstu ļoti svarīgo ētisko izvēli, jo īpaši aizsargājot ikviena cilvēka tiesības uz dzīvību.
No provision of this Directive shall be interpreted in a way as to undermine the fundamental ethical choices of Member States, in particular as regards the protection of the right to life of every human being.
(5b) Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru pacientiem un aprūpes nodrošinātājiem ir tiesības doties uz jebkuru dalībvalsti, lai saņemtu medicīnisko palīdzību.
(5b) In accordance with the case law of the Court of Justice of the EU, patients and care providers have the right to go to any Member State for medical assistance.
Tāpēc ir ārkārtīgi svarīgi, lai radītu pēc iespējas mazāk šķēršļu pacientu un pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumu apritei Eiropas Savienībā.
It is therefore of the utmost importance that cross-border movement of patients and cross-border health services should be hampered as little as possible within the European Union.
Priekšroka vienmēr ir jādod iekšējā tirgus kopīgajiem standartiem.
The common standards of the internal market must always take priority.
Lai arī aprūpes sistēmas ir dalībvalstu pārziņā, pacienti un aprūpes darbinieki šķērso robežas, tādēļ Eiropas Savienībai ir jābūt aktīvai šajās jomās.
Although care systems are a matter for the Member States, patients and care workers move across borders, so that the European Union needs to be active in these fields.
Vienlaikus ir jācenšas iespējami mazāk ierobežot pacientu un aprūpes darbinieku pārvietošanos, tādējādi nodrošinot personu brīvu kustību Eiropas Savienībā.
At the same time, this movement of patients and care workers should be hampered as little as possible by restrictions in order to be able to guarantee the free movement of persons in the European Union .
(8) Šīs direktīvas mērķis ir izveidot kopīgu regulējumu, lai Kopienā sniegtu drošu, kvalitatīvu un efektīvu veselības pārrobežu aprūpi , nodrošinātu pacientu mobilitāti un veselības aprūpes brīvību un augsta līmeņa veselības aizsardzību, kā arī veicināt pārrobežu veselības aprūpes sniegšanu, vienlaikus pilnībā ievērojot to, ka dalībvalstu pienākumos ietilpst noteikt sociālā nodrošinājuma pabalstu apmēru veselības jomā un organizēt un sniegt veselības pakalpojumus un medicīnas aprūpi, kā arī izmaksāt sociālā nodrošinājuma pabalstus, jo īpaši slimības pabalstus.
(8) This directive aims to establish a general framework for provision of safe, high quality and efficient cross-border healthcare in the Community , to ensure patients mobility and freedom to provide healthcare and high level of protection of health and to facilitate the provision of cross-border healthcare , whilst fully respecting the responsibilities of the Member States for the definition of social security benefits related to health and the organisation and delivery of healthcare and medical care and social security benefits in particular for sickness.
Tiesību aktos, kuru mērķis ir risināt jautājumus par pacientu tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpei, ir skaidri jānorāda, ka noteiktos apstākļos pārrobežu veselības aprūpei var būt priekšrocības.
Legislation which aims to address the application of patients' rights to cross-border healthcare should be clear in recognising the benefits, in certain circumstances, of cross-border healthcare.
Tas īpaši attiecas uz retām slimībām, kuru kvalitatīva ārstēšana ir neiespējama kādā dalībvalstī.
This is especially the case in the area of rare diseases, quality treatment for which may not be available within the boundaries of a particular member state.
(10) Šajā direktīvā jēdziens “pārrobežu veselības aprūpe” attiecas uz šādiem veselības aprūpes sniegšanas veidiem :
(10) For the purpose of this Directive, the concept of "cross-border healthcare" covers the following modes of supply of healthcare :
(10) Šajā direktīvā jēdziens “pārrobežu veselības aprūpe” nozīmē :
(10) For the purpose of this Directive, the concept of "cross-border healthcare" shall mean :
– veselības aprūpes izmantošana ārvalstīs (proti, pacients dodas uz citu dalībvalsti, lai ārstētos pie veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēja tur) ; to sauc par „pacientu mobilitāti”;
- Use of healthcare abroad (i.e.: a patient moving to a healthcare provider in another Member State for treatment); this is what is referred to as 'patient mobility';
– ka pacients fiziski apmeklē veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēju dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurai ir piederīga viņa sociālā drošība, lai saņemtu tur veselības aprūpes pakalpojumus ; to sauc par „pacientu mobilitāti”;
- The patient physically visits a healthcare provider in a Member State other than that where he has social security affiliation with the intention of seeking health services there; this is what is referred to as 'patient mobility';
– pārrobežu veselības aprūpes sniegšana (proti, pakalpojuma piegāde no vienas dalībvalsts teritorijas uz citas dalībvalsts teritoriju); piemēram, tālmedicīnas pakalpojumi, diagnosticēšana un recepšu izrakstīšana no attāluma, laboratorijas pakalpojumi ;
- Cross-border provision of healthcare (i.e.: delivery of service from the territory of one Member State into the territory of another); such as telemedicine services, remote diagnosis and prescription , laboratory services;
– ka veselības aprūpes pakalpojums pats šķērso robežas, virtuāli vai citādi : pacients fiziski nedodas uz citu dalībvalsti, bet tik un tā saņem veselības aprūpes pakalpojumus no tādas dalībvalsts teritorijas , kurai nav piederīga viņa sociālā drošība, piemēram, teleķirurģiju, medicīnisku konsultāciju, saņem recepti un laboratoriskos pakalpojumus no attāluma; to sauc par „tālmedicīnu”;
- The health service itself crosses borders, virtually or otherwise: the patient does not physically go to another Member State but nonetheless receives health services from the territory of a Member State other than that where he has social security affiliation, such as telesurgery, a medical consultation, issuing of a prescription and remote laboratory services; this is what is referred to as 'telemedicine';
– veselības aprūpes sniedzēja pastāvīga uzturēšanās (proti, veselības aprūpes sniedzējs veic uzņēmējdarbību arī citā dalībvalstī) un
- Permanent presence of a healthcare provider (i.e.: establishment of a healthcare provider in another Member State); and,
– veselības aprūpes sniedzēja pastāvīgu uzturēšanos (proti, veselības aprūpes sniedzējs veic uzņēmējdarbību arī citā dalībvalstī) un
- Permanent presence of a healthcare provider (i.e.: establishment of a healthcare provider in another Member State); and,
– personu pagaidu uzturēšanās (proti, medicīnas speciālistu mobilitāte, piemēram, īslaicīga uzturēšanās pacienta dalībvalstī, lai sniegtu pakalpojumus).
- Temporary presence of persons (i.e.: mobility of health professionals, for example moving temporarily to the Member State of the patient to provide services) .
– personu pagaidu uzturēšanos (proti, veselības aprūpes speciālistu mobilitāte, piemēram, īslaicīga uzturēšanās pacienta dalībvalstī, lai sniegtu pakalpojumus) ;
- Temporary presence of persons (i.e.: mobility of health professionals, for example moving temporarily to the Member State of the patient to provide services) ;
– ar veselības aprūpi saistītu preču iegādi, piemēram, medicīnas ierīču un zāļu iegāde dalībvalstī, kurai nav piederīga pircēja sociālā drošība; tas var būt, bet var arī nebūt saistīts ar pacienta fizisku pārvietošanos uz citu dalībvalsti.
- The purchase of goods connected with health care, such as medical devices and medicines, in a Member State other than that where the purchaser has social security affiliation; this may be, but is not necessarily, accompanied by physical movement of the patient to the latter Member State.
Grozījuma pirmās daļas mērķis ir uzlabot formulējumu.
The first part of the amendment is intended to improve the formulation.
Otrā daļa attiecas uz veselības aprūpes preču iegādi, kas bija, cita starpā, galvenais jautājums spriedumā Decker lietā, kas būtu jāiekļauj direktīvā, kuras mērķis ir kodificēt spriedumu Kohll un Decker lietā.
The second part refers to the purchase of goods connected with health care which were the subject, inter alia, of the Decker judgment, which should be incorporated into a directive intended to codify the Kohll and Decker judgments.
Paturot prātā šīs kopīgās vērtības, tomēr tiek pieļauts, ka dalībvalstis ētisku apsvērumu dēļ pieņem atšķirīgus lēmumus par dažu ārstēšanas veidu pieejamību un konkrētiem piekļuves nosacījumiem.
In view of these common values it is nevertheless accepted that Member States take different decisions on ethical grounds as regards the availability of certain treatments and the concrete access conditions.
Šī direktīva neskar dažādus ētikas apsvērumus.
This Directive is without prejudice to the ethical diversity.
Tā neuzliek par pienākumu dalībvalstīm nodrošināt savā teritorijā tādus ārstniecības pakalpojumus vai atlīdzināt attiecīgos izdevumus (ja pakalpojumi saņemti citā dalībvalstī), kas nav atļauti saskaņā ar valsts tiesību aktiem, noteikumiem un medicīnas profesiju rīcības kodeksu.
It does not impose on Member States to make treatments and services accessible their territory or to reimburse costs for those treatments (received in another Member State) which are not allowed according to national laws, regulations and codes of conduct of the medical professions.
Eiropas Kopienu Tiesa ir nolēmusi, ka Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību nozīmē arī veselības aprūpes saņēmēju, tostarp personu, kam nepieciešama ārstniecība, brīvību pārvietoties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu šo aprūpi .
The Court of Justice has held that the Treaty provisions on the freedom to provide services includes the freedom for the recipients of healthcare, including persons in need of medical treatment, to go to another Member Sate in order to receive it there .
Tas pats attiecas uz veselības aprūpes saņēmējiem, kas vēlas saņemt veselības aprūpi citā dalībvalstī citā veidā, piemēram, izmantojot e-veselības pakalpojumus .
The same applies to recipients of healthcare seeking to receive healthcare provided in another Member State through other means, for example through e-health services .
Lai gan Kopienas tiesību akti neierobežo dalībvalstu tiesības organizēt savas veselības aprūpes un sociālā nodrošinājuma sistēmas , izmantojot minētās tiesības, dalībvalstīm jāievēro Kopienas tiesību aktu noteikumi, jo īpaši Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību.
Whilst Community law does not detract from the power of the Member States to organise their healthcare and social security systems, Member States must when exercising that power comply with Community law, in particular with the Treaty provisions on the freedom to provide services.
Šie noteikumi dalībvalstīm neļauj radīt vai saglabāt nepamatotus ierobežojumus, izmantojot šo brīvību veselības aprūpes jomā .
Those provisions prohibit the Member States from introducing or maintaining unjustified restrictions on the exercise of that freedom in the healthcare sector .
(18) Eiropas Kopienu Tiesa vairākos spriedumos ir atzinusi pacientu tiesības saņemt citā dalībvalstī sniegtas aprūpes vai iegādātu veselības aprūpes preču izdevumu atlīdzību no piederības valsts sociālās drošības sistēmas.
(18) The right to reimbursement of the costs of healthcare provided or goods purchased in connection with health care in another Member State from the statutory social security scheme to which patients are affiliated was recognised by the Court of Justice in several judgements.
Eiropas Kopienu Tiesa ir nolēmusi, ka Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas un preču iegādes brīvību nozīmē arī pacientu tiesības apzināti saņemt veselības aprūpes pakalpojumus un apzināti iegādāties veselības aprūpes preces citā dalībvalstī .
The Court of Justice has held that the Treaty provisions on the freedom to provide services and goods include the freedom for patients deliberately to receive health care services and deliberately to purchase goods connected with health care in another Member State .
Tas pats attiecas uz veselības aprūpes saņēmējiem, kas vēlas saņemt veselības aprūpes pakalpojumus ar tālmedicīnas starpniecību no citas dalībvalsts , kas nav pacienta sociālās drošības piederības dalībvalsts .
The same applies to recipients of healthcare seeking to receive health care services by means of telemedicine from a Member State other than that where they have social security affiliation .