natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Diemžēl, kā liecina ombuda pieredze, Komisija bieži neievēro Regulā Nr. 1049/2001 noteiktos termiņus attiecībā uz pieprasījumiem nodrošināt publisku piekļuvi.
Unfortunately, it is the experience of the Ombudsman that the Commission too often fails to respect the deadlines established by Regulation 1049/2001 for dealing with public access requests.
Komisijas rīcība attiecībā uz ombudam iesniegtajām pilsoņu sūdzībām par piekļuvi dokumentiem ir vēl negatīvāk vērtējama.
Even worse is the Commission’s performance when citizens complain to the Ombudsman in access to documents cases.
No 22 šādām lietām, ko ombuds izskatīja 2009. gadā, Komisija tikai 4 no tām ievēroja sākotnēji noteikto termiņu atbildes sniegšanai, t.i., mazāk nekā vienā piektdaļā gadījumu.
Out of 22 such cases dealt with by the Ombudsman in 2009, the Commission respected the original deadline for reply to the complaint in only 4, i.e. less than one fifth.
Vairumā lietu (14 no 22) kavēšanās pārsniedza 30 dienas.
In the majority of cases (14 out of 22) there was a delay of more than 30 days.
Vairāk nekā ceturtdaļā visu lietu (6 no 22) kavēšanās ilga 80 dienas vai ilgāk.
In more than a quarter of the total cases (6 out of 22), the delay was of 80 days or more.
2010. gada 4. maijā ombuds apmeklēja Lūgumrakstu komitejas sanāksmi un sniedza skaidrojumus par īpašo ziņojumu.
On 4 May 2010, the Ombudsman attended a meeting of the Committee on Petitions and explained the special report.
Savā uzrunā viņš minēja, ka vēl vienā lietā (355/2007(TN)FOR) par piekļuvi dokumentiem Komisija trīs reizes ir kavējusi termiņu sīki izstrādāta atzinuma iesniegšanai par ieteikuma projektu.
During his speech, he mentioned that there was another access to documents case (355/2007(TN)FOR) in which the Commission had delayed its detailed opinion on a draft recommendation three times.
Šo sūdzību ir iesniegusi NVO Eiropas Vides birojs.
This is a complaint submitted by an NGO - the European Environmental Bureau.
Ombuds 2009. gada 29. jūnijā iesniedza ziņojuma projektu par šo lietu.
The Ombudsman made a draft recommendation in this case on 29 June 2009.
Komisijai bija pienākums 2009. gada 31. oktobrī nosūtīt savu atzinumu.
The Commission should have sent its opinion on 31 October 2009.
Komisija 2010. gada 27. maijā paziņoja, ka tai ir nepieciešams laiks līdz 2010. gada 31. jūlijam, lai nosūtītu sīki izstrādātu atzinumu, jo „juridiskā situācija joprojām ir neskaidra”.
On 27 May 2010, the Commission announced that it needed until 31 July 2010 to send its detailed opinion because ‘an unclear legal situation still prevails’.
Tas, ka saistībā ar lietu 676/2008/RT Komisija tomēr piešķīra piekļuvi vēstulēm pēc tam, kad ombuds bija iesniedzis savu īpašo ziņojumu, būtu jāuzskata par sekmīgu parlamentārā procesa īstenošanu attiecībā uz Komisijas darba uzraudzību, veicot ombuda izmeklēšanu.
The fact that the Commission did indeed grant access to the letters in case 676/2008/RT after the Ombudsman submitted his special report should be considered a success for the Parliamentary process of supervising the work of the Commission through the operation of the Ombudsman’s inquiries.
Tomēr Eiropas Parlaments var vienīgi secināt to, ka, 15 mēnešus kavējot termiņu, kas paredzēts, lai sniegtu atbildi uz ieteikuma projektu, un nepildot savas saistības paziņot Porsche par publiskošanas nodomu, Eiropas Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu lojāli un godprātīgi sadarboties ar Eiropas ombudu un ka šāda Komisijas attieksme negatīvi ietekmē ne tikai iestāžu dialogu, bet arī ES publisko tēlu.
Nevertheless the European Parliament can only conclude that, by delaying its reply to the draft recommendation for 15 months and by failing to implement its undertaking to notify Porsche of its intention to disclose, the European Commission infringed its obligation to cooperate with the European Ombudsman sincerely and in good faith, and that this attitude on the part of the Commission is detrimental not only to inter-institutional dialogue, but also to the public image of the EU.
Izmeklēšanas gaitā Eiropas ombuds konstatēja administratīvu kļūmi un ļāva izmantot Eiropas Komisijai visas iespējas to labot.
In the course of his inquiry, the European Ombudsman established an instance of maladministration and gave the European Commission every possibility to remedy it.
Komisijas attieksme, kas pauž nevēlēšanos sadarboties, šajā gadījumā apdraud iedzīvotāju uzticēšanos Komisijai un mazina Eiropas ombuda un Eiropas Parlamenta spēju veikt pienācīgu un efektīvu Komisijas uzraudzību.
The Commission’s uncooperative attitude in this regard risks eroding citizens’ trust in the Commission and undermining the capacity of the European Ombudsman and the European Parliament to supervise the Commission in an adequate and effective way.
Šāda attieksme ir pretrunā tiesiskuma principam, saskaņā ar kuru ir veidota Eiropas Savienība.
As such, it runs counter to the very principle of the rule of law upon which the European Union is founded.
Turklāt ir skaidrs, ka Komisija pārāk bieži kavējas sniegt atbildi uz pieprasījumiem par piekļuvi.
Furthermore, it is clear that the Commission too often incurs delays in responding to requests for access.
Vairumā lietu, kas saistītas ar piekļuvi dokumentiem, Komisijas atbilde tika sniegta ar ievērojamu kavēšanos, un dažos gadījumos kavēšanās ir ļoti ilgstoša.
It is substantially late in replying to the Ombudsman in the majority of access to documents cases and, in some cases, the delays are very lengthy.
Šāda situācija rada sistēmisku problēmu.
This situation creates a systemic problem.
Tā liedz pilsoņiem izmantot vienu no galvenajām priekšrocībām, kuru tie saista ar savu pamattiesību īstenošanu attiecībā uz sūdzības iesniegšanu ombudam, proti, sasniegt rezultātu ātrāk, nekā tas būtu iespējams, vēršoties Tiesā.
It deprives citizens of one of the key benefits that can expect from using their fundamental right to complain to the Ombudsman; that is to say, a quicker outcome than is available by going to Court.
Tādēļ Eiropas Parlaments prasa Eiropas Komisijai atzīt, ka, pārmērīgi kavējoties sniegt atbildi Eiropas ombudam, šajā gadījumā tā nepilda savu LES paredzēto pienākumu lojāli sadarboties, un prasa, lai tā apņemas ievērot pienākumu turpmāk lojāli sadarboties ar Eiropas ombudu.
The European Parliament therefore requires that the European Commission acknowledge that the excessive delays in responding to the European Ombudsman in this case constitute a breach of its duty of sincere cooperation as envisaged by the TEU and that it gives an undertaking that it will respect the duty of sincere cooperation with the European Ombudsman in the future.
Ja Komisija neuzņemas minētās saistības un/vai turpina izrādīt nevēlēšanos sadarboties ar ombudu, Parlaments var īstenot sankcijas pret Komisiju.
Should the Commission fail to give such an undertaking and/or persist in its uncooperative practices towards Ombudsman, Parliament may sanction the Commission.
Šādas sankcijas cita starpā var būt Komisijas administratīvajiem izdevumiem paredzētā budžeta daļas iekļaušana rezervē.
Such sanctions may include , inter alia , the placing of a portion of the Commission’s budget for administrative expenditure into reserve.
Ārlietu komitejaS ATZINUMS......................................................................................11
OPINION of the Committee on Foreign Affairs .................................................11
– ņemot vērā Komisijas priekšlikumu Eiropas Parlamentam un Padomei ( COM(2010)0358 ),
– having regard to the Commission proposal to Parliament and the Council ( COM(2010)0358 ),
– ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienības darbību 294. panta 2. punktu un 77. panta 2. punkta a apakšpunktu, saskaņā ar kuriem Komisija tam ir iesniegusi priekšlikumu ( C7‑0162/2010 ),
– having regard to Article 294(2) and Article 77(2)(a) of the Treaty on the Functioning of the European Union, pursuant to which the Commission submitted the proposal to Parliament ( C7‑0162/2010 ),
– ņemot vērā Pilsoņu brīvību, tieslietu un iekšlietu komitejas ziņojumu un Ārlietu komitejas atzinumu ( A7‑0294/2010 ),
– having regard to the report of the Committee on Civil Liberties, Justice and Home Affairs and the opinion of the Committee on Foreign Affairs ( A7‑0294/2010 ),
Regula Nr. 539/2001
Regulation (EC) No 539/2001
II pielikums – 4. daļa (jauna)
Annex II – part 4 (new)
ADMINISTRATĪVI TERITORIĀLAS VIENĪBAS, KO VISMAZ VIENA DALĪBVALSTS NEATZĪST PAR VALSTI:
ENTITIES AND TERRITORIAL AUTHORITIES THAT ARE NOT RECOGNISED AS STATES BY AT LEAST ONE MEMBER STATE:
(*) Vīzu prasības atcelšana nav piemērojama tādu Taivānas izsniegto pasu turētājiem, kurās nav norādīts personas apliecības numurs.
(*) The exemption from the visa requirement does not apply to holders of passports issued by Taiwan which do not include an identity card number.
I. VISPĀRĪGI JAUTĀJUMI
I – GENERAL ISSUES
Regulā (EK) Nr. 539/2001 ir uzskaitītas tās trešās valstis, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī tās trešās valstis, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas.
Regulation (EC) No 539/2001 lists the third countries whose nationals must be in possession of visas when crossing the Union’s external borders and those whose nationals are exempt from that requirement.
Par trešām valstīm, uz kuru valstspiederīgajiem attiecas vīzu režīms, lemj, atsevišķi izvērtējot stāvokli katrā attiecīgajā valstī un par kritērijiem izmantojot nelegālo imigrāciju, sabiedriskās kārtības un drošības stāvokli, ES ārējās attiecības, teritoriālo integritāti un savstarpīguma principa piemērošanu.
The decision on which third countries to whose nationals this visa requirement applies is taken on the basis of a case-by-case assessment of the situation in the country concerned, taking into account illegal immigration, public order and security issues, the EU’s external relations, territorial coherence and the principle of reciprocity.
Ņemot vērā, ka šie kritēriji laika gaitā varētu mainīties, Kopienas tiesību aktos ir paredzēta pārskatīšanas procedūra, lai varētu atcelt vīzu režīmu ar valstīm, kurās iepriekš minētajos jautājumos notikušas pozitīvas pārmaiņas.
Given that these criteria are likely to change over time, Community legislation provides for a review procedure so that the visa requirement can be lifted in countries in which there have been positive developments in relation to the issues mentioned above.
Novērtēšanas procedūru var izmantot arī pretējā nolūkā — lai atjaunotu vīzu režīmu ar valstīm, kurās attiecībā uz minētajiem aspektiem notikušas negatīvas pārmaiņas, vai arī tādām valstīm, kas vienas vai vairāku dalībvalstu valstspiederīgajiem ievieš vīzu režīmu.
The assessment procedure can also work the other way around, reinstating the visa requirement for countries in which there are negative developments in relation to the aspects mentioned above, or for countries that introduce visa requirements for nationals of one or more Member States.
Pārskatīt sarakstus Komisijai palīdz dalībvalstis.
The Member States assist the Commission in reviewing the lists.
Tās ir arī atbildīgas par to, lai noteiktu, kuras trešās valstis būtu jāiekļauj „negatīvajā sarakstā”, un kuras — „pozitīvajā sarakstā”.
They are also responsible for establishing which third countries should be included on the positive list and which should be included on the negative list.
TAIVĀNAS PĀRCELŠANA UZ “POZITĪVO SARAKSTU” (BEZVĪZU REŽĪMS)
II – TRANSFERRING TAIWAN TO THE POSITIVE LIST (VISA WAIVER)
Priekšlikums regulai, ar kuru groza Regulu (EK) Nr. 539/2001, nerada precedentu un neskar citas situācijas Eiropas kontinentā.
The proposal for a regulation amending Regulation (EC) No 539/2001 does not constitute a precedent and is without prejudice to other situations within Europe as a continent.
Priekšlikuma mērķis ir izstrādāt kopīgu imigrācijas politiku, vienlaikus palīdzot padziļināt Eiropas Savienības un Taivānas tirdznieciskās attiecības.
The aim of the proposal is to develop a common immigration policy, at the same time helping to enhance trade relations between the European Union and Taiwan.
Politiskais un ekonomiskais konteksts
Political and economic context
Pēdējos gadu desmitos Taivānā noris kardināls demokratizācijas process.
Over the last few decades, Taiwan has been going through a major process of democratisation.
Politiskās pārmaiņas, kas tika uzsāktas 20. gadsimta 80. gados, kulmināciju sasniedza pirmajās tiešajās prezidenta vēlēšanās 1996. gadā.
The political changes introduced during the 1980s culminated in the first direct presidential elections being held in 1996.
Kopš tā laika vairāki faktori — institucionālās reformas, dinamiska pilsoniskā sabiedrība un pilsonisko brīvību un pilsoņu tiesību ievērošana — ir palīdzējuši stiprināt Taivānas politisko stabilitāti.
Ever since, institutional reform, a dynamic civil society and respect for civil liberties and citizens’ rights have combined to help shore up political stability in Taiwan.
Prezidents ieceļ premjerministru, kas savukārt ir atbildīgs par Taivānas valdības izveidošanu un ministru iecelšanu, kuri veido Izpildjuaņu jeb kabinetu.
The President appoints the Premier, who then puts together Taiwan’s government and appoints the ministers who will make up the Executive Yuan Council, or Cabinet.
Pašlaik salā likumdošanas tiesības ir parlamentam jeb Likumdošanas juaņai, kurā ir 113 vietas.
Legislative power in Taiwan currently lies with the Legislative Yuan, which has 113 members.
Tās deputātus ievēl saskaņā ar dubultu balsošanas sistēmu, deputātus ievēlot daļēji no vienmandāta apgabaliem un daļēji no politiskajām partijām.
The members of the Legislative Yuan are elected via a single-member constituency electoral system with two votes, one for the candidate and one for the political party.
Šīs iestādes locekļus ievēl uz četriem gadiem.
Members serve four-year terms.
Taivānas ekonomikā pēdējos 60 gados ir notikusi liela izaugsme.
Economically, Taiwan has seen significant growth over the last 60 years.
Ienākumi uz vienu iedzīvotāju ir vieni no pasaulē augstākajiem (30 100 ASV dolāru).
Its income per head of population is one of the highest in the world (USD 30 100).
Bezdarba līmenis 2010. gadā bija 5,2 % — daudz zemāks nekā Eiropas vidējais līmenis, kas tajā pašā mēnesī bija 10,1 %.
In July 2010, unemployment stood at 5.2%, way below the European average, which was 10.1% in the same month.
Vēl 1950. gadā Taivāna bija nabadzīgāka nekā Gana, Uganda un Kongo Demokrātiskā Republika.
In 1950, Taiwan was poorer than Ghana, Uganda and the Democratic Republic of Congo.
Līdz 1960. gadam atkarība no preču eksporta tai bija lielāka nekā tādām valstīm kā Kenija, Dienvidāfrika un Libāna.
Until 1960, it was more reliant on commodities exports than countries like Kenya, South Africa and Lebanon.
Pašlaik vairāk nekā 97 % no Taivānas eksporta ir iekšzemes ražojumi.
Today, products manufactured in Taiwan account for more than 97% of the country’s exports.
Pēc datiem, ko 2009. gadā publicējis SVF, Taivānas ekonomika ar IKP 379 miljardi ASV dolāru ierindojās 25. vietā pasaulē.
Figures published by the IMF in 2009 placed Taiwan’s economy 25th in the world, with a GNP of USD 379 billion.
2010. gada pirmajā trešdaļā ekonomikas izaugsme sasniedza 13,27 %, bet tā paša gada pirmajā pusgadā tirdzniecības pārpalikums bija USD 12.1 miljons.
During the first quarter of 2010, economic growth hit 13.27%, whilst during the first half of 2010, the balance of trade surplus stood at USD 12.1 billion.
Eiropas Savienībai ar Taivānu ir nozīmīgas ekonomiskās un tirdznieciskās attiecības, un tās sadarbojas tādās jomās kā pētniecība, zinātne, tehnoloģija, izglītība, kultūra un vide.
The European Union and Taiwan share an important economic and trade relationship, as well as cooperating in the fields of research, science, technology, education, culture and the environment.
Taivāna ir ES ceturtā lielākā tirdzniecības partnere Āzijā, un ES ir lielākā ārzemju ieguldītāja Taivānā.
Taiwan is the EU’s fourth largest trading partner in Asia, and the EU is the leading foreign investor in Taiwan.
ES dalībvalstu un Taivānas tirdzniecības apjoms 2008. gadā bija 47 miljardi ASV dolāru.
The volume of trade between the Member States and Taiwan stood at USD 47 billion in 2008.
Ar iepriekšējā sadaļā sniegtajiem skaitļiem izskaidrojams, kādēļ neto migrācijas koeficients ir tikai 0,15 %.
For reasons that are clear in the figures presented in the previous section, the net migration rate stands at just 0.15%.
Tādēļ maz ticams, ka Eiropas Savienībai būs jānodarbojas ar nelegālajiem imigrantiem no Taivānas.
As a result, it is very unlikely that the European Union will have to deal with any illegal immigrants from Taiwan.
Pēc Komisijas iesniegtajiem datiem, 2006.–2008. gadā visā Eiropas Savienībā no Taivānas bija ieradušies tikai 45 nelegālie imigranti.
According to data supplied by the Commission, in 2006-2008 only 45 illegal immigrants throughout the entire European Union were found to have come from Taiwan.
Ceļošanas dokumentu drošuma ziņā Taivānas elektroniskās pases atbilst visām prasībām, ko izvirzījusi Starptautiskā Civilās aviācijas organizācija.
As far as the security of travel documents is concerned, Taiwanese electronic passports meet all the standards set by the International Civil Aviation Organization.
To izgatavošanā tiek izmantoti arī citi moderni viltošanas novēršanas paņēmieni.
They are also produced using other modern anti-forgery techniques.
Autentiskumu pārbauda, izmantojot elektroniskas apliecināšanas sistēmas.
Authentication is carried out using electronic certification systems.
Pasu datus glabā mikroshēmās, ko var nolasīt ar radiofrekvences iekārtām.
Passport data are stored on microchips that can be read using radiofrequency equipment.
Tiek glabāta šāda informācija: vārds un uzvārds (angļu un ķīniešu valodā), datums un dzimšanas vieta, dokumenta numurs, derīguma termiņš un īpašnieka sejas attēls.
The following details are stored: first name and surname (in English and Chinese), date and place of birth, document number, expiry date and an image of the holder’s face.
Pašlaik Taivānas iestāžu izsniegtas pases ir apmēram 60 000 tūkstošiem cilvēku, kuri dzīvo ārzemēs un kuriem Taivānā nav pastāvīgas adreses.
Currently around 60 000 people living overseas and without a permanent address in Taiwan hold a passport issued by the Taiwanese authorities.
Tādēļ, ja viņi vēlas iebraukt Taivānā, viņiem jālūdz īpaša Valsts imigrācijas aģentūras atļauja.
People in this situation do not have any form of Taiwanese identity document, meaning that if they wish to enter Taiwan, they have to request a specific permit from the National Immigration Agency.
Tātad, ja šiem cilvēkiem iebraukšanas atļauju prasa uzrādīt Taivānas iestādes, līdzīga pieeja būtu jāsaglabā Eiropas Savienībai.
It follows, therefore, that if the Taiwanese authorities require these people to produce an entry permit, the European Union should maintain a similar approach.
Vīza ir veids, kā legalizēt cilvēku iebraukšanu vai apmeklējumu valstī, kurā viņi nav nedz valstspiederīgie, nedz iedzīvotāji.
The visa is a way of legalising people’s entry into, or visit to, a country of which they are not nationals and in which they do not reside.
Tas ir efektīvs veids, kā novērst cilvēku nelegālu iebraukšanu vai uzturēšanos kādā valstī.
It is an effective way to prevent people entering or staying in a country illegally.
Vīzu režīmu parasti piemēro valstīm, kas ir nelegālo imigrantu izcelsmes valstis un tranzītvalstis, lai gan attiecībā uz valstīm, kurām imigrācijas koeficients ir ļoti zems, tas nav attaisnojams.
The countries of origin and transit of illegal immigrants are usually subject to visa requirements, although this is not justified for countries with very low rates of immigration.
Ar šādu pamatojumu tādas dalībvalstis kā Apvienotā Karaliste un Īrija attiecīgi 2009. gada martā un jūlijā Taivānas valstspiederīgajiem atcēla vīzu režīmu.
It was on this basis that Member States such as the UK and Ireland waived the visa requirement for the Taiwanese (in March and July 2009 respectively).
Vīzu režīmu ir atcēlušas arī citas valstis, tostarp Japāna, Dienvidkoreja, Singapūra un Jaunzēlande.
Other countries including Japan, South Korea, Singapore and New Zealand have also lifted the requirement.
Vienīgās dalībvalstis, kuru valstspiederīgajiem pašlaik iebraukšanai Taivānā ir vajadzīga vīza, ir Kipra, Rumānija un Bulgārija.
The only Member States whose nationals currently require a visa to enter Taiwan are Cyprus, Romania and Bulgaria.
Taivānas iestādes ir apņēmušās līdz 2010. gada beigām oficiāli nodrošināt vīzu režīma atcelšanu visām ES valstīm.
The Taiwanese authorities have nevertheless undertaken to ensure that a visa waiver is in place for nationals of those countries by 11 November 2010.
Tādēļ ir svarīgi, lai šīs saistības tiktu pildītas.
It is vital that this commitment be honoured.
Nelegālās imigrācijas vai sabiedrības drošības ziņā Taivāna nekādi neapdraud Savienību.
Taiwan poses no threat whatsoever to the Union in terms of illegal immigration or public security.
Vīzu režīma atcelšana ar Taivānu padziļinās tirdznieciskās attiecības ar ES, sekmēs ciešāku sadarbību tādās jomās kā kultūra, izglītība, vide un pētniecība un abpusēji veicinās tūrismu.
Lifting the visa requirement for Taiwan will enhance trade relations with the EU, foster closer cooperation in the areas of culture, education, the environment and research, and boost tourism on both sides.
Eiropas Savienībai vīzu režīms ar Taivānu būtu jāatceļ, ņemot vērā arī tādu apsvērumu kā reģionālā integritāte, jo tajā pašā pasaules daļā tā jau ir atcēlusi vīzu režīmu ar citām valstīm un teritorijām, kurām ir līdzīgi ekonomiskie rādītāji, piemēram, ar Honkongu, Makao, Japānu, Dienvidkoreju un Singapūru.
The EU should lift the visa requirement for Taiwan for reasons of regional coherence, given that it has already waived the requirement for other countries and entities in the same part of the world and with similar economies, such as Hong Kong, Macao, Japan, South Korea and Singapore.
Pamatojums priekšlikumam grozīt Regulu (EK) Nr.539/2001 ir vajadzība ES rīcībā ievērot proporcionalitāti un to balstīt uz savstarpīguma principa.
The need for EU action to be proportionate and based on reciprocity justifies the proposal to amend Regulation (EC) No 539/2001.
Savukārt Taivānai līdz 2010. gada beigām oficiāli jāpaziņo, ka tiek atcelts vīzu režīms ar Bulgāriju, Kipru un Rumāniju.
It is also necessary for Taiwan to give formal notice that it has lifted the visa requirements for Bulgaria, Cyprus and Romania by the end of 2010.
Bezvīzu režīms iebraukšanai Eiropas Savienībā netiks piemērots personām, kuru Taivānas pasēs nav identifikācijas kartes numura.
The visa waiver scheme for entering the EU will not apply to people holding a Taiwanese passport that does not contain an ID card number.
Taivānas pārcelšana uz “pozitīvo sarakstu” ir racionāla rīcība, kas saskan ar nesen pieņemtajiem ES lēmumiem šajā jautājumā.
Transferring Taiwan to the positive list is a reasonable course of action and chimes with the decisions the EU has recently taken on this matter.
Komisija nekonstatē pamatojumu, kā dēļ no „negatīvā saraksta” uz „pozitīvo sarakstu” būtu jāpārceļ Trinidāda un Tobāgo, Sentlūsija, Sentvinsenta un Grenadīnas, Beliza, Dominika, Grenāda, Māršala salas, Mikronēzija un Palau.
The Commission finds no justification for Trinidad and Tobago, Saint Lucia, Saint Vincent and the Grenadines, Belize, Dominica, Grenada, the Marshall Islands, Micronesia and Palau to be transferred to the positive list.
Attiecīgus pieprasījumus bija iesniegusi vai nu tikai viena vai dažos gadījumos divas dalībvalstis.
The requests concerned were submitted either by just one Member State, or, in a few cases, by two Member States.
Padomē saņemtais ierobežotais atbalsts, Komisijas vērtējums, kura pamatā ir ekonomikas un drošības stāvoklis, nelegālās imigrācijas risks un tādi principi kā reģionālā integritāte un savstarpīgums, šķiet, ir būtiski argumenti, kuru dēļ šie pieprasījumi būtu jānoraida.
The limited backing these requests received in the Council, together with the Commission’s assessment on the basis of the economic and security situation, the risk of illegal immigration and the principles of regional coherence and reciprocity, would seem to advise against agreeing to these requests.