natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ja deputāts vai senators tādu darbību laikā, kas saistītas ar viņa pienākumu izpildi, ir aizskāris trešo pušu tiesības, viņu var saukt pie atbildības tiesā vienīgi ar Polijas parlamenta piekrišanu.
A deputy or senator who, in the course of an act relating to the performance of his duties infringes the rights of third parties may be held accountable before the courts only with the authorisation of the Sejm or the Senate.
Piekrišanas par kriminālvajāšanas uzsākšanu pret deputātu vai senatoru piemērošanu valsts apsūdzībai pakļauto nodarījumu gadījumā veic ar Tieslietu ministrijas Ģenerālprokuratūras starpniecību.
The application for authorisation to bring criminal proceedings against a deputy or senator in the event of an offence subject to public prosecution shall be made through the intermediary of the Public Prosecutor’s Office of the Ministry of Justice.
Vispārīgie principi
OJ C 99, 13.4.1987, p.
A. Parlamentārās imunitātes mērķis
A. Purpose of parliamentary immunity
Parlamentārā imunitāte nav vis locekļa personiskā privilēģija, bet gan Parlamenta un tā locekļu neatkarības garantija attiecībā uz citām iestādēm.
Parliamentary immunity is not a Member's personal privilege, but a guarantee of the independence of Parliament and its Members in relation to other authorities.
Pamatojoties uz šo principu, datumam, kurā iespējamās darbības ir veiktas, nav nozīmes, un tas var būt gan pirms, gan pēc locekļa ievēlēšanas brīža, jo Parlamenta aizsardzība ar tā locekļiem ir vienīgais apsvērums.
On the basis of this principle, the date on which the alleged deeds took place is of no importance and may be either prior or subsequent to the election of the Member, since protection of Parliament through its Members is the sole consideration.
B. Imunitātes laika ierobežojums
B. Time limit on immunity
Tiesā divreiz notikušas apspriedes par frāzes „Eiropas Parlamenta sesiju laikā” tulkojumu, kāds tas redzams PPI 10. pantā.
The Court of Justice has twice been consulted on the interpretation of the phrase 'during the sessions of the European Parliament', which appears in Article 10 of the PPI.
No diviem Tiesas spriedumiem (lietā 101/63 Wagner pret Fohrmann un Krier [1964] ECR 397 un lietā 149/85 Wybot pret Faure [1986] ECR 2403) iespējams secināt, ka Parlaments vada ikgadējo sesiju, kuras laikā tā locekļi, pat brīžos, kad sesija tiek pārtraukta, ir tiesīgi uz imunitāti, kas noteikta PPI.
From the two judgments of the Court (Case 101/63 Wagner v Fohrmann and Krier [1964] ECR 397 and Case 149/85 Wybot v Faure [1986] ECR 2403), it may be inferred that Parliament holds an annual session during which its Members, even during the periods when the session is interrupted, enjoy the immunity provided for in the PPI.
Turklāt no paša parlamentārās imunitātes mērķa izriet, ka pēdējais nosacījums ir spēkā locekļa pilnvaru laikā, un nosaka, ka tiesvedība, sākotnējā izmeklēšana, iepriekš pastāvošu spriedumu īstenošanas pasākumi, apelācijas vai spriedumu pieteikumi ir jāatliek.
Furthermore, it stems from the very purpose of parliamentary immunity that the latter remains effective throughout a Member's term of office and covers the commencement of the proceedings, preparatory inquiries, measures for the execution of pre-existing judgements, appeals or applications for judgments to be set aside.
C. Eiropas parlamentārās imunitātes neatkarīgā būtība salīdzinājumā ar valstu parlamentāro imunitāti
C. Independent nature of European parliamentary immunity compared with national parliamentary immunity
Tas, ka PPI 10. panta pirmā panta a) daļa atsaucas uz imunitāti, kas piešķirta valstu parlamentu locekļiem, nenozīmē, ka Parlaments nevar veidot savus noteikumus, kas rada „precedenta tiesību” veidu.
The fact that Article 10, first paragraph, section (a), of the PPI refers to the immunities accorded to members of national parliaments does not mean that the Parliament cannot create its own rules which constitute a species of 'case law'.
Aplūkojot imunitātes atcelšanu, tādu imunitāti , kas ir identiska konkrētās valstpiederības locekļiem attiecīgās valsts parlamentā un Eiropas Parlamentā, nedrīkst atcelt , jo tā ir katra atsevišķā parlamenta prerogatīva.
As regards the waiver of immunity, such immunity , which is identical for Members of a given nationality in their national parliament and in the European Parliament, must not be confused with the waiver thereof , which is a prerogative of each individual parliament.
Noteikumi, kas izriet no lēmumiem, kurus pieņem saistībā ar pieprasījumiem par imunitātes atcelšanu, veido vispārēju uzskatu par Eiropas parlamentāro imunitāti, kas kopumā ir atkarīga no dažādajiem valstu parlamentu procesiem.
Those rules, which are derived from decisions adopted in respect of requests for waiver of immunity, create a consistent notion of European parliamentary immunity which, in general terms, is independent of the various national parliamentary procedures.
Ja tas tā nebūtu, būtiskās atšķirības starp viena un tā paša parlamenta locekļiem nebūtu uzsvērtas, pamatojoties uz to valstpiederību.
If this were not the case the disparities between members of one and the same parliament would be accentuated on the basis of their nationality.
Piemērojot šos principus, Parlamenta lēmumos ir parādījies nemainīgs faktors, kas kļuvis par galveno kritēriju, sniedzot atbildi katram pieprasījumam par imunitātes atcelšanu.
Through application of these principles, a constant factor has emerged in Parliament's decisions, which has become a basic criterion in its response to each request for waiver of immunity.
Imunitāte netiek atcelta gadījumos, kad locekli apsūdz par darbībām, kas ietilpst politisko aktivitāšu jomā.
Immunity is not waived in any case where a Member is accused of actions that come under the heading of political activity.
Šo kritēriju papildina citi apsvērumi, kas var runāt par labu imunitātes atcelšanai vai pret to.
This criterion has been complemented by other considerations which may militate either for or against waiver of immunity.
Šie apsvērumi ietver:
These include:
– fumus persecutionis , t.i., aizdomas, ka kriminālvajāšana uzsākta ar nodomu traucēt attiecīgā locekļa politisko darbību;
– the existence of fumus persecutionis , i.e. the suspicion that criminal proceedings have been brought with the intention of undermining the political activity of the Member concerned,
– apsūdzību sevišķi nopietno būtību.
– the particularly serious nature of the charges.
Kompetence lemt par „kompetento iestādi”
Competence to decide on the "competent authority"
Reglamenta 7. panta 7. punkts ļauj atbildīgajai komitejai „ izteikt pamatotu viedokli par apspriežamās iestādes kompetenci un par pieprasījuma pieļaujamību ”.
Rule 7(7) of the Rules of Procedure allows the committee responsible to " offer a reasoned opinion about the competence of the authority in question and about the admissibility of the request ".
Tādēļ pieprasījuma par imunitātes atcelšanu izskatīšana var sekot tās pieļaujamības apstiprināšanai, kas var ietvert jautājumu par attiecīgās valsts iestādes pilnvarām iesniegt šādu pieprasījumu.
Therefore examination of the request for the waiver of immunity may be preceded by a verification of its admissibility, which includes the question of the competence of the national authority to submit such a request.
Imunitātes atcelšanas pieprasījuma pieļaujamības analizēšanas procesā atbildīgā komiteja ņem vērā attiecīgās dalībvalsts tiesību aktus, piemēram, lai novērtētu, vai pieprasījumu atbilstošajā kārtībā veikusi kompetentā iestāde
In analysing the admissibility of a request for waiver of immunity, the committee responsible has to take into consideration national law of the Member State concerned, e.g. in order to assess whether the request was made by the competent authority
Saskaņā ar Reglamenta 7. panta 12. punktu “Pēc apspriešanās ar dalībvalstīm komiteja var sastādīt indikatīvu sarakstu ar tām dalībvalstu iestādēm, kuras ir tiesīgas iesniegt pieprasījumu par deputāta imunitātes atcelšanu.”
Under Rule 7(12): " The committee, after consulting the Member States, may draw up an indicative list of the authorities of the Member States which are competent to present a request for the waiver of a Member's immunity. "
Ar 2004. gada 29. septembra un 2005. gada 9. marta vēstulēm dalībvalstis tika aicinātas norādīt šādas iestādes.
By letters of 29.9.2004 and 9.3.2005 Member States were invited to indicate such authorities.
Līdz šim atbildējušas ir: Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Čehija, Dānija, Grieķija, Igaunija, Itālija, Kipra, Lietuva, Nīderlande, Portugāle, Slovēnija, Somija, Ungārija, Vācija un Zviedrija.
To date Austria, Belgium, the Czech Republic, Cyprus, Denmark, Estonia, Finland, Germany, Greece, Hungary, Italy, Lithuania, the Netherlands, Portugal, Slovenia, Sweden and the UK have responded.
Bulgārijai un Rumānijai tas vēl nav prasīts. , vienlaicīgi ievērojot konkrētās dalībvalsts tiesības piemērot un tulkot savus tiesību aktus.
Bulgaria and Romania have yet to be asked. and in accordance with the relevant procedure, while respecting at the same time the powers of a given Member State to apply and interpret its own legislation.
Tādēļ gadījumos, kuros iesaistīti Polijā ievēlētie locekļi, nepieciešams aplūkot Polijas tiesību aktus, lai rastu atbildi uz jautājumu par pieprasījuma pieļaujamību.
In cases involving Members elected in Poland it is therefore necessary to look to Polish law for an answer to the question of the admissibility of the request.
JAUTĀJUMI PAR POLIJĀ IEVĒLĒTO LOCEKĻU IMUNITĀTI
Questions concerning immunities of members elected in poland
Kompetence iesniegt imunitātes atcelšanas pieprasījumu
Competence to submit a request for the waiver of immunity
Saskaņā ar Pilnvaru likuma 7.b pantu pilnvaras iesniegt pieprasījumu par imunitātes atcelšanu ietilpst valsts iestādes vai privātpersonas kompetencē.
In accordance with Article 7b of the Law on the Mandate, the competence to request a waiver of immunity lies with a public authority or with a private person.
Šī kompetence ir atkarīga no nodarījuma veida un tā klasificēšanas kā valsts vai privātas apsūdzības nodarījums.
That competence depends on the type of offence and on its classification as a publicly or privately prosecuted offence.
Jāpiebilst, ka saskaņā ar Polijas Krimināllikumu valsts apsūdzību kategorijā ietilpstošos nodarījumos var „apsūdzēt” arī privātpersona, kas rīkojas kā „papildu apsūdzētājs”.
It should be added that under Polish criminal law offences categorised as publicly prosecuted may also be "prosecuted" by a private person who acts as a "subsidiary prosecutor".
Tādā gadījumā valsts prokurors ne vienmēr piedalās tiesvedībā.
In such case the public prosecutor does not always take part in the proceedings before the court.
Attiecībā uz privātās apsūdzības kategorijā ietilpstošajiem nodarījumiem pastāv iespēja valsts prokuroram pievienoties tiesvedībā, ko uzsākusi privātpersona, vai pat uzsākt šādu tiesvedību (ar minētās personas piedalīšanos vai bez tās).
With respect to privately prosecuted offences there is also a possibility for the public prosecutor to accede to proceedings initiated by the private person or even to initiate such proceedings (with or without the participation of that person).
Visas augstāk minētās iespējas izvirza jautājumus attiecībā uz Pilnvaru likuma 7.b panta tulkošanu, apskatot to saistībā ar Reglamenta 6. panta 2. punktu, kas nosaka: „ Jebkuri priekšsēdētājam adresēti pieprasījumi, ko iesniedz dalībvalsts kompetentā iestāde , par locekļa imunitātes atcelšanu tiek izziņoti Parlamentā un nodoti atbildīgajai komitejai. ”
All the above possibilities raise various questions in relation to the interpretation of Article 7b of the Law on the Mandate read in conjunction with Rule 6(2) of the Rules of Procedure, which provides: " Any request addressed to the President by a competent authority of a Member State that the immunity of a Member be waived shall be announced in Parliament and referred to the committee responsible. "
Saskaņā ar iepriekšminēto atbildīgā komiteja, izmantojot savas pilnvaras apstiprināt imunitātes atcelšanas pieprasījuma pieļaujamību, var lemt par valsts iestādes kompetenci iesniegt šādu pieprasījumu.
As mentioned above, in the exercise of its power to verify the admissibility of a request for waiver of immunity, the committee responsible can decide on the competence of the national authority to submit such request.
Var izšķirt šādus gadījumus.
The following distinctions can be drawn:
Valsts apsūdzībai pakļauti nodarījumi
Offences subject to public prosecution
a) tiesvedība, ko uzsācis valsts prokurors
a) proceedings initiated by the public prosecutor
Princips sevī ietver to, ka prokurors izvirza valsts apsūdzību par nodarījumu.
The principle is the public prosecution of offences by public prosecutor.
Tas nerada nekādus sarežģījumus.
This does not raise any difficulties.
Šādu nodarījumu gadījumā piemērojams Pilnvaru likuma 7.b panta 1. punkts, un pieprasījumu iesniedz ar Tieslietu ministrijas Ģenerālprokuratūras starpniecību, kas atbilst „kompetentas iestādes” koncepcijai, kā noteikts Reglamenta 6. panta 2. punktā.
In the case of such offences, Article 7b(1) of the Law on the Mandate applies and the request will be brought through the intermediary of the Public Prosecutor’s Office of the Ministry of Justice, who fulfils the notion of a "competent authority" within the meaning of Rule 6(2) of the Rules of Procedure.
Imunitātes atcelšanas pieprasījumu vajadzētu atzīt par pieļaujamu.
The request for the waiver of immunity should be considered admissible.
b) tiesvedība, ko uzsāk vai turpina privātpersona („papildu apsūdzētājs”)
b) proceedings initiated or pursued by a private person ("subsidiary prosecutor")
Nodarījuma iekļaušana valsts apsūdzību kategorijā paliek nemainīga.
The categorisation of the offence as publicly prosecuted does not change.
Tādēļ tam, kas uzsāk vai turpina apsūdzību, nevajadzētu būt noteicošam faktoram tiktāl, cik Tieslietu ministrijas Ģenerālprokuratūra ir iestāde, kas iesniedz atcelšanas pieprasījumu.
Therefore it should not be relevant who initiates or pursues the prosecution as long as it is the Public Prosecutor’s Office of the Ministry of Justice who submits the request for the waiver.
Tieslietu ministrijas Ģenerālprokuratūru šādā gadījumā var uzskatīt par ”starpnieku papildu apsūdzētājam”.
The Public Prosecutor’s Office of the Ministry of Justice in such case can be considered to act as "intermediary" for the "subsidiary prosecutor".
Tā darbosies saskaņā ar Pilnvaru likuma 7.b panta 1. punktu, tādējādi būdama „kompetentā iestāde” Reglamenta 6. panta 2. punkta nozīmē.
It will act on the basis of Article 7b(1) of the Law on the Mandate and thus as a "competent authority" within the meaning of Rule 6(2) of the Rules of Procedure.
Nodarījumi, kas pakļauti privātai apsūdzībai
Offences subject to private prosecution
Šobrīd ir tikai pieci nodarījumi, kas ietilpst privātās apsūdzības kategorijā.
Currently there are only five offences that fall under the category of privately prosecuted.
a) tiesvedība, ko uzsāk un turpina privātpersona
a) proceedings initiated and pursued by the private person
Saskaņā ar Pilnvaru likuma 7.b panta 2. punktu „ piekrišanas par kriminālvajāšanas uzsākšanu pret deputātu vai senatoru piemērošanu privātai apsūdzībai pakļauto nodarījumu gadījumā izvirza privātais apsūdzētājs pēc tam, kad lieta nodota izskatīšanai tiesās. ”
Under Article 7b(2) of the Law on the Mandate " An application for authorisation to bring criminal proceedings against a deputy or senator in the event of an offence subject to private prosecution shall be lodged by the private prosecuting party , once the matter has been referred to the courts. "
No tā nepārprotami izriet, ka saskaņā ar Polijas tiesību aktiem tikai privātpersona var iesniegt imunitātes atcelšanas pieprasījumu attiecībā uz jebkuru privātai apsūdzībai pakļauto nodarījumu.
It is clear therefore that with respect to any privately prosecuted offence Polish law authorises only the private person to make a request for waiver of immunity.
Vienīgais nosacījums ir tāds, ka šādu pieprasījumu veic pēc tam, kad lieta iesniegta tiesā.
The only condition is that such request is to be made once the case has been brought before the court.
Tas ir pretrunā Reglamenta 6. panta 2. punkta noteikumiem.
This is at odds with Rule 6(2) of the Rules of Procedure.
Minētais pants nosaka, ka atcelšanas pieprasījumu iesniedz dalībvalsts „kompetentā iestāde” „kompetentā iestāde” (poļu valodā „ właściwy organ ”).
That Rule requires a request for waiver to be made by a "competent authority " (in Polish " właściwy organ ") of a Member State.
Tādējādi pieprasījumu nevar veikt jebkura persona, bet to iesniedz: (i) dalībvalsts iestāde, (ii) kam dalībvalsts piešķīrusi pilnvaras veikt šādu pieprasījumu.
The request therefore cannot be made by simply anybody but has to come from: (i) the authority of the Member State, (ii) to which that Member State gave competence to make such request.
Privātpersonas nav uzskatāmas par tādām, kam piemīt 6. panta 2. punktā noteiktās pilnvaras.
Private persons cannot be considered as having the attribute of authority referred to in Rule 6(2).
Attiecīgi saskaņā ar minēto pantu tām nav iespēju veikt tiešu pieprasījumu imunitātes atcelšanai, un šādi pieprasījumi tiks uzskatīti par nepieļaujamiem .
Accordingly, under that Rule they do not have any possibility of making a direct request for waiver of immunity and any such request will have to be deemed inadmissible .
Šādā gadījumā secinājuma būtība saglabājas, neskatoties uz to, ka saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem personai ir pilnvaras tieši iesniegt atcelšanas pieprasījumu, pirms tam neiesniedzot pieprasījumu prokuratūrā vai tiesā nodošanai tālāk vai izskatīšanai.
This conclusion holds good regardless of the fact that under the national law of a Member State a person is competent to make a request for the waiver directly without such request being submitted through or examined by the public prosecutor office or a judge.
b) tiesvedība, ko uzsāk privātpersona, kam procesa gaitā pievienojas valsts apsūdzība
b) proceedings initiated by a private person, to which the public prosecutor subsequently acceded
Identiski secinājumi jāizdara par gadījumiem, kad valsts prokurors pievienojas privātpersonai tās apsūdzības gadījumā.
The same conclusion must be drawn in the event that the public prosecutor joins the person in his or her private prosecution.
Tas, ka valsts prokurors pievienojas tiesvedībai, nemaina nodarījuma kvalifikāciju no privātpersonas uz valsts apsūdzībai piemērojamu.
The fact that the public prosecutor accedes to the proceedings does not change the qualification of the offence from private to public.
Tādējādi tikai privātpersonai vajadzētu būt tiesībām pieprasīt imunitātes atcelšanu.
Thus only the private person would be allowed to request the immunity to be waived.
c) tiesvedība, ko uzsāk valsts prokurors (ar tādas personas piedalīšanos, kam ir tiesības rīkoties kā privātam apsūdzētājam tiesas procesā, vai bez tās)
c) proceedings initiated by the public prosecutor (with or without participation of the person having the right to act as a private prosecutor in the proceedings before the court)
Līdzīgi secinājuma būtība saglabājas, ja apsūdzību par privātas apsūdzības kategorijā ietilpstošu nodarījumu uzsāk valsts prokurors.
Similarly, the conclusion remains good when it is the public prosecutor who initiates the prosecution of a privately prosecuted offence.
Nodarījuma kategorizēšana nemainās, un a) un b) punktā izteiktie novērojumi paliek spēkā.
The categorisation of the offence does not change and the observations made under points a) and b) apply.
Turklāt rodas priekšstats, ka iespējamība valsts prokurora panāktai lietas veiksmīgai izskatīšanai tiesā ir atkarīga no privātpersonas pieprasījuma par atcelšanu.
It seems also that the possibility for the public prosecutor to have the case successfully heard by the court would depend on the private person's request for the waiver.
Līdz šim brīdim Juridiskajai komitejai nav prasīts sniegt viedokli par pēdējiem diviem gadījumiem; taču tas, visticamāk, ir tikai laika jautājums, pirms radīsies šādiem gadījumiem atbilstošas lietas, ņemot vērā dažādos scenārijus, kas iespējami saskaņā ar Polijas tiesību aktiem.
To date, the Committee on Legal Affairs has not been asked to pronounce on the last two cases; however, it is likely to be only a question of time before such a case arises, given the various scenarios possible under Polish law.
Papildu novērojumi
Additional observations
Nepieciešamības pēc „kompetentas iestādes” mērķis saskaņā ar Reglamenta 6. panta 2. punktu ir garantēt, ka Parlaments saņem pieprasījumus tikai tādos gadījumos, kad dalībvalsts iestāde tiem ir pievērsusi uzmanību.
The purpose of the requirement for a "competent authority" in Rule 6(2) is to guarantee that Parliament receives only requests in proceedings that have received the attention of the authorities of a Member State.
Jāuzsver, ka šis pants nav paredzēts, lai traucētu privātpersonu tiesības tiesvedības procesos.
It should be stressed that this Rule is not intended to interfere with the rights of private persons in judicial proceedings.
Taču tas ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka dalībvalstis var realizēt šādas tiesības attiecībā uz parlamenta locekļiem.
It is, however, for the Member States to ensure how such rights can be exercised with regard to Members of the Parliament.
Mērķis ir nodrošināt dalībvalstīm iespēju paturēt zināmu daļu kontroles pār Eiropas Parlamenta locekļu imunitātes atcelšanas pieprasījumiem, vienlaikus nodrošinot, ka Eiropas Parlamentā iesniegtie pieprasījumi ir nopietna rakstura.
The purpose is to give Member States the possibility to retain certain amount of control over requests for the waiver of the immunity of Members of the European Parliament, while guaranteeing at the same time that requests made to the European Parliament are serious.
Jāpiebilst arī, ka „iestādes” koncepcija ir skaidri un atbilstoši apskatīta Reglamenta 6. un 7. pantā saistībā ar visiem jautājumiem, kas attiecas uz atbildīgās komitejas un dalībvalsts iestāžu attiecībām imunitātes atcelšanas lietās.
It should also be noted that the notion of "authority" is clearly and consequently referred to in Rules 6 and 7 of the Rules of Procedure with respect to all questions concerning relations between the committee responsible and authorities of a Member State in cases concerning waivers of immunity.
Ņemot vērā iesaistīto tiesību aktu un procesu raksturu, vajadzētu secināt, ka šādas pilnvaras būtu jāpiešķir tiesu varai.
Given the nature of the acts and proceedings involved, it should be inferred that this power should be vested in the judiciary.
Vairumā dalībvalstu tā ir prokuratūra; dažos gadījumos tiesību aktos šādas pilnvaras piešķir tieslietu ministram, policijas iestādei, tiesnesim vai vienkārši atbildīgajai iestādei.
In most Member States, this is the public prosecutor's office; in some case the law designates the Minister of Justice, police authority, a judge or simply the authority in charge of proceedings.
Vairumā gadījumu tā ir iestāde, kas uzņemas iniciatīvu tiesvedības uzsākšanā.
In most cases this is the authority which takes the initiative in instituting proceedings.
Jāpiebilst, ka, neskatoties uz to, ka privātas apsūdzības par nodarījumiem ir bieži sastopamas dažādās dalībvalstīs, iespējamība, ka privātpersona vērsīsies tieši Eiropas Parlamentā ar imunitātes atcelšanas pieprasījumu, saskaņā ar Polijas tiesību aktiem ir šķietami netipiska.
It should be noted that, although private prosecution of offences is common under the laws of various Member States, the possibility for a private person to address a request for waiver of immunity directly to the European Parliament seems to be peculiar to Polish law.