natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Pirmais aspekts ir jaunais, kvantitatīvais cenu stabilitātes mērķis, kas definēts kā inflācija „zem 2 % līmeņa, bet tuvu tam” un kas nodrošina pietiekamu drošības rezervi, lai aizsargātu pret deflācijas riskiem, tajā pašā laikā atrisinot problēmu saistībā ar mērījumu novirzes iespējamo ietekmi uz SPCI un inflācijas diferenciāļu ietekmi euro zonā.
First, the new quantified objective for price stability, defined as inflation «below but close to 2%» that provides a sufficient safety margin to guard against the risks of deflation while at the same time addressing the issue of the possible presence of a measurement bias in the HICP and the implications of inflation differentials within the euro area.
Otrais aspekts ir saistīts ar dažādu termiņu skaidru noteikšanu attiecībā uz iepriekšējiem diviem pīlāriem un ar to, ka mūsu paziņojumā uzmanība vispirms ir pievērsta ekonomiskajai analīzei, kas ir ļoti svarīga politikas darbības nodrošināšanai.
The second point is related to the clear assignment of different time frames to the previous two pillars and to deal first in our communication with the economic analysis that is very relevant for the operational horizon of policy.
Trešais aspekts attiecas uz to, ka monetārā analīze ir ļoti būtiska, lai noteiktu inflācijas tendences vidējā termiņā un ilgtermiņā, un paskaidrojumā īpaši norādīts, ka „monetārā analīze galvenokārt ir kontrolpārbaudes instruments vidēja termiņa un ilgtermiņa perspektīvā, jo secinājumus par īsāku un vidēju termiņu izdara, veicot ekonomisko analīzi”.
The third aspect points to monetary analysis being very relevant for medium to long-term trends in inflation, specifically mentioning that «monetary analysis mainly serves as a means of cross-checking, from a medium to long-term perspective, the short to medium-term indications coming from economic analysis».
Ceturtais aspekts ir saistīts ar mēģinājumu uzsvērt monetārās analīzes nozīmi vidējā termiņā un ilgtermiņā, un tāpēc mēs nolēmām, ka „turpmāk atsauces vērtības pārskatīšana vienu reizi gadā netiks veikta”.
The fourth item results from the intention to underline the medium to long-term horizon of monetary analysis and led us to decide that we would « no longer conduct a review of the reference value on an annual basis».
Visbeidzot — pēdējais aspekts attiecas uz koncepciju, kas paredz, ka, „veicot monetāro analīzi, tiks ņemtas vērā dažādu monetāro rādītāju, tostarp M3, tā komponenšu un ekvivalentu, jo īpaši kredītu, tendences”.
Finally, the last point relates to the concept that « monetary analysis will take into account developments in a wide range of monetary indicators including M3, its components and counterparts, notably credit».
Rūpīgi pārdomājot šos aspektus, tie rada pareizu skatījumu uz dažādo elementu nozīmi visaptverošajā, uz pilnīgu informāciju balstītajā analīzē, ko mēs veicam, lai novērtētu inflācijas riskus.
If carefully reflected upon, these several points put into proper perspective the role of the different aspects of the comprehensive, full information analysis that we apply to assessing inflation risks.
Taču nesenās finanšu krīzes apmērs un nopietnība liek pārdomāt politikas īstenošanu dažādos līmeņos, tostarp monetārajā jomā.
Nevertheless, the scale and depth of the recent financial crisis calls for a reflection on the way policy is conducted at several levels, including the monetary area.
Jo īpaši krīze lika domāt par jautājumiem saistībā ar finanšu faktoriem, sistēmisko risku un finanšu stabilitāti.
In particular, the crisis brought to the forefront issues relating to financial factors, systemic risk and financial stability.
Tradicionālo uzskatu, ka cenu stabilitāte preču un pakalpojumu tirgū nodrošina arī vidi, kas garantē finanšu stabilitāti, apgāž pēdējo gadu notikumi, kad, pastāvot zemas inflācijas režīmam, vairākkārtīgi būtiski pieauga aktīvu cenas.
The traditional thinking that price stability in the market of goods and services also provides the environment that ensures financial stability has been invalidated by the events of the past few years that show a succession of bubbles in asset prices coexisting with a regime of low inflation.
Lai gan regulēšanas un rūpīgas uzraudzības instrumenti ir ļoti būtiski, risinot finanšu stabilitātes jautājumus, aktīvu cenu straujā pieauguma un krituma graujošā ietekme, ko mēs pieredzējām šīs krīzes laikā, ir izraisījusi debates par vajadzību ņemt vērā arī aktīvu cenas saistībā ar monetārās politikas īstenošanu un arī par kopējā aizdevumu apjoma nozīmi.
While the instruments of regulation and prudential supervision are prominent to deal with financial stability issues, the disruptive effects of asset price booms and crashes, as we have seen in the present crisis, have reignited the debate about the consideration of asset prices in the conduct of monetary policy and also about the role of credit aggregates.
Mēs sākām monetārās stratēģijas novērtēšanu, ko es minēju iepriekš, piecus gadus pēc monetārās savienības izveides sākuma, un pastāv iespēja, ka pēc krīzes, kas sākās 2007. gadā, ECB Padome nolems nākotnē turpināt stratēģijas jauno novērtējumu.
We undertook the evaluation of the monetary strategy that I mentioned before, five years after the beginning of the monetary union and it may happen that in the aftermath of the crisis that started in 2007 the Governing Council decides in the future to proceed to a new assessment of the strategy.
Ņemot vērā pašreizējo situāciju, es neredzu tūlītēju nepieciešamību mainīt vai precizēt mūsu monetāro stratēģiju.
As it stands now I see no immediate need to make any changes or clarifications regarding our monetary strategy.
Nereti tiek apgalvots, ka pasaules ekonomikas strukturālo izmaiņu dēļ inflācija no patēriņa cenu inflācijas ir kļuvusi par aktīvu cenu inflāciju.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Kāds ir jūsu viedoklis par šo apgalvojumu un kā, jūsuprāt, tas var ietekmēt monetāro politiku?
What is your view on this assertion and which consequences for the monetary policy do you see?
Pēdējās divās desmitgadēs lielākajās industriālās ekonomikas valstīs patēriņa cenu inflācija ir veiksmīgi ierobežota.
Over the past two decades consumer price inflation has been successfully contained in the major industrialised economies.
Zema un stabila inflācija nav „dabīga” tendence, bet gan lielā mērā pierādījums centrālo banku centieniem īstenot cenu stabilitātes mērķi, kā noteikts lielas daļas centrālo banku statūtos visā pasaulē.
Low and stable inflation are not “natural” phenomena but are to a large extent testimony of central banks’ commitment to the objective of price stability, as is laid down in a large number of central bank statutes around the globe.
Neatkarīgas centrālās bankas ir palīdzējušas nostabilizēt inflācijas prognozes un tādējādi mazināt cenu relatīvo svārstību izplatību attiecībā uz patēriņa cenām un atalgojumu.
Independent central banks have helped to anchor inflation expectations and thereby to dampen the propagation of relative price shocks to overall consumer prices and wages.
Pozitīvās piedāvājuma svārstības, kas ir saistītas ar globalizāciju un nozīmīgu ražotāju ar zemām izmaksām iekļaušanu pasaules tirdzniecībā, arī palīdzēja saglabāt zemas inflācijas periodu.
Positive supply shocks linked with globalization and the inclusion of important low cost producers in world trade also helped to support the period of low inflation.
Taču tajā pašā laikā mēs novērojām būtiskas dažādu preču un aktīvu cenu svārstības.
At the same time, however, we have been observing large swings in a variety of commodity and asset prices.
No vienas puses, preču un pakalpojumu globalizācija un arvien pieaugošais jaunās tirgus ekonomikas valstu pieprasījums ir manāmi ietekmējis naftas, gāzes un citu izejvielu cenas.
On one side, globalisation in goods and services and increasing demand by emerging economies have had a discernible impact on the prices of oil, gas and other raw materials.
No otras puses, sekas arvien vairāk globalizētai un nepietiekami regulētai finanšu sistēmai, kas balstījās uz pietiekamu globālo likviditāti, bija būtiska aktīvu cenu neatbilstība, kas bija īpaši pamanāma nesenās finanšu krīzes laikā.
On the other side, an increasingly globalised and under-regulated financial system fuelled by ample global liquidity has led to large asset price misalignments, most noticeable during the recent financial crisis.
Pēdējo divu ar pusi gadu laikā gūtā pieredze ir likusi daudziem novērotājiem apšaubīt vajadzību iekļaut monetārajā politikā aktīvu cenu inflāciju.
The experience over the past two and a half years has led many observers to question the role of monetary policy in containing asset price inflation.
Vai centrālajai bankai vajadzētu reaģēt uz aktīvu cenām tieši vai netieši, ņemot vērā iespējamos nākotnes apdraudējumus cenu stabilitātei?
Should a central bank react to asset prices directly or indirectly with regard to possible future threats to price stability?
Vai centrālās bankas var noteikt, kuri no novērotajiem aktīvu cenu pieaugumiem ir „burbuļi”?
Can central banks detect which of the observed asset price booms are bubbles?
Tie ir būtiski jautājumi, un uz lielāko daļu no tiem pilnīgi apmierinošas atbildes vēl nav sniegtas.
These are important questions and to most of them a fully satisfying answer is still lacking.
Pirmskrīzes perioda vienprātīgā nostāja par monetāro politiku un aktīvu cenām lika šaubīties par centrālo banku spēju identificēt aktīvu cenu neatbilstību reālajā laikā, un tika pieņemts, ka pietiek ar zemas inflācijas nodrošināšanu preču un pakalpojumu tirgū, lai izvairītos no būtiskas aktīvu cenas neatbilstības.
The pre-crisis consensus view about monetary policy and asset prices questioned the ability of central banks to identify asset price misalignments in real time and assumed that ensuring low inflation in the market of goods and services would be enough to avoid significant asset price misalignments.
Ņemot vērā šo vienprātīgo nostāju, tika norādīts, ka pietiktu ar būtisku monetāro noteikumu atvieglošanu pēc „burbuļa plīšanas”, lai atbalstītu reālu ekonomisko darbību un minimizētu deflācijas iespējamību.
Given this consensus, it was pointed out that a decisive easing of monetary conditions after the bursting of the bubble would be sufficient to sustain real economic activity and to minimise the probability of deflation.
Pašreizējā krīze apgāza abus pieņēmumus un acīmredzami pierādīja, ka būtiskas aktīvu cenu neatbilstības un to turpmākās korekcijas ekonomiskās izmaksas var būt postošas.
The present crisis challenged both assumptions and has forcefully demonstrated that the economic costs of large asset price misalignments and their subsequent correction can be devastating.
Patiesībā vairākkārtēji aktīvu cenu pieaugumi pirms krīzes bija vērojami vispārēji zemas inflācijas periodā, un, lai gan centrālās bankas nevar precīzi paredzēt laiku, kad attīstīsies finansiālā nestabilitāte, daudzi politikas veidotāji pirms krīzes patiešām norādīja, ka šāda nestabilitāte rada bažas.
In fact, the asset price bubbles that preceded the crisis happened in a period of general low inflation and although central banks may not anticipate the exact timing of the unwinding of financial imbalances, many policy makers did identify the building up of such imbalances as a source of concern in the run up to the crisis.
Tas pierāda, ka centrālai bankai būtu aktīvi jāuzrauga aktīvu cenu un kredītu plūsmas tendences un to radītie riski cenu stabilitātei vidējā termiņā.
This justifies that a central bank should actively monitor developments in asset prices and credit flows and the associated risks that they entail for price stability in the medium term.
Visas centrālās bankas, domājot par monetāro politiku, tomēr nedaudz ņem vērā aktīvu cenu tendences.
In a trivial sense all central banks consider the indications of asset prices in thinking about monetary policy.
Piemēram, vienmēr ir jāņem vērā aktīvu novērtējumu izraisītais bagātības efekts, jo tas ietekmē globālo pieprasījumu, radot spiedienu uz inflāciju.
For instance, the wealth effects stemming from asset appreciations will always have to be considered as they influence global demand, putting pressure on inflation.
Neņemot vērā šo nozīmi, ir izvirzīti vairāki argumenti pret aktīvu cenu lielāku integrāciju monetārās politikas mērķos, bet šiem argumentiem ir arī labs pamatojums.
Beyond this role, there are several arguments against a tighter integration of asset prices in monetary policy objectives but those arguments also have good rebuttals.
Pastāv vispārēja vienprātība par to, ka nevar noteikt precīzus mērķus attiecībā uz aktīvu cenām kā konkrētu monetārās politikas uzdevumu.
A point of general agreement is that no precise targets concerning asset prices could ever be defined as a concrete goal for monetary policy.
Tomēr monetārā politika nav eksaktā zinātne, un ekonomistiem un centrālo banku baņķieriem nevajadzētu pieļaut dažu teorētiķu kļūdas, kurus J. M. Keynes zākāja par cilvēkiem, kuri uzskata, ka „labāk, lai viedoklis ir pilnīgi nepareizs nekā tikai daļēji pareizs”.
On the other hand, though, monetary policy is not an exact science and economists and central bankers should not fall into the mistake of certain theoreticians stigmatized by Keynes as people who «prefer to be rigorously wrong rather than approximately right».
Galu galā finanšu tirgus traucējumi var veicināt tādu situāciju rašanos, kad cenas svārstās abos virzienos, un centrālajām bankām nevajadzētu ieņemt nepareizu nostāju, ka tās rīkojas tikai tādēļ, lai izvairītos no finanšu tirgu satricinājumu sekām, un nedara neko laikā, kad cenu pieaugumi vai „burbuļi” tikai veidojas.
After all, financial market disruptions can create episodes of unstable prices, in either direction, and central banks should not assume the asymmetric position that they only act to avoid the consequences of crashes in financial markets and do nothing when price booms or bubbles are developing.
Nodrošinot papildu piesardzību attiecībā uz to, ka monetārās politikas izmantošanai, palīdzot ierobežot cenu kāpumu sākotnējā stadijā, nevajadzētu radīt nevajadzīgu recesiju, noteiktās situācijās, jo īpaši ņemot vērā šīs krīzes laikā gūto pieredzi, ir jāapsver iespēja izmantot pieeju „liekšanās pret vēju”.
With the additional caution that using monetary policy to help contain incipient bubbles should not go to the point of creating unnecessary recessions, the attitude of «leaning against the wind» may have to be considered in certain moments, especially after the experience of the present crisis.
Taču nedrīkst aizmirst, ka monetārās politikas primārais mērķis tomēr ir saglabāt patēriņa cenu stabilitāti vidējā termiņā.
Nevertheless, it should not be forgotten that the appropriate primary objective of monetary policy is to maintain price stability in consumer prices over the medium term.
Tomēr — pat ja noteiktās situācijas nevajadzētu ignorēt iespējamo monetārās politikas nodrošināto palīdzību, lielākais ieguldījums finanšu stabilitātes nodrošināšanā ir jāpanāk, nevis izmantojot politikas procentu likmi, bet citus instrumentus, un pamatojoties uz plašāku makrouzraudzības regulējumu.
On the other hand, even if a possible help of monetary policy in certain episodes should not be ignored, the main contribution to financial stability needs to be ensured through instruments other than the policy interest rate and in the context of a broader framework of macro-prudential supervision.
Kā, jūsuprāt, naftas cenu paaugstināšana ietekmē monetāro politiku?
How do you assess the consequences of rising oil prices for the monetary policy?
No monetārās politikas viedokļa naftas cenu paaugstināšana ir būtiska, jo tām ir ilglaicīga ietekme uz patēriņa cenām.
From a monetary policy perspective rising oil prices are important to the extent that they have a lasting effect on consumer prices.
Ņemot to vērā, monetārā politika nav aktīvi jāiesaista naftas cenas pieauguma regulēšanā, ja tas tikai uz laiku ietekmē patēriņa cenas.
That said, monetary policy does not need to play an active role if oil price increases only temporarily affect consumer prices.
Taču, ja naftas cenas svārstības tiek attiecinātas uz patēriņa un ražotāju cenām un tādējādi tiek ietekmētas inflācijas prognozes, ir jāveic rūpīga analīze, lai noteiktu atbilstīgu monetārās politikas reakciju.
Specifically, the transmission of oil price shocks to consumer and producer prices and its eventual effects on inflation expectations require careful analysis to gauge an adequate response of monetary policy.
Kopumā var izšķirt pirmās un otrās kārtas ietekmi.
Generally, these effects can be distinguished into first and second round effects.
Pirmās kārtas ietekme var tieši ietekmēt energoresursu cenas un tādējādi patēriņa un ražotāja cenas.
First round effects may have a direct impact on energy prices and thus consumer and producer prices.
Turklāt patēriņa un ražotāja cenas var tikt ietekmētas arī netieši, jo energoresursi ir būtisks izejmateriāls ražošanas procesā un tādējādi rada lielāku izmaksu spiedienu uz komponentēm, kuras nav saistītas ar energoresursiem, un galu galā šāds spiediens var tikt attiecināts uz patēriņa cenām.
In addition, consumer and producer prices may also be affected indirectly as energy poses a significant input factor in manufacturing thus leading to increased cost pressures on non-energy components, which may eventually be passed on to consumer prices.
Ja šī pirmās kārtas ietekme tiek ierobežota, ekonomika var pielāgoties relatīvajām cenu izmaiņām, kurām ir tikai īslaicīga ietekme uz patēriņa cenu inflāciju.
As long as these first round effects remain limited, the economy can adjust to the relative price changes with only a temporary impact on consumer price inflation.
Nav nepieciešams īstenot monetārās politikas pasākumus.
There is no need for monetary policy to take action.
Taču monetārajai politikai ir jāreaģē, ja pirmās kārtas ietekme kļūst par otrās kārtas ietekmi uz patēriņa cenu inflāciju, veicinot algu pieaugumu un augstākas inflācijas prognozes, kas ir svarīgs mainīgais lielums, apspriežot algu jautājumu.
On the other hand monetary policy needs to react if the first round effects start translating into second-round effects on consumer price inflation through wage growth developments and higher inflation expectations, the latter being an important variable in wage negotiations.
Ja monetārā politika nevar nostabilizēt inflācijas prognozes vidējā termiņā un ilgtermiņā, augstāks inflācijas līmenis būs neizbēgams.
If monetary policy fails to anchor inflation expectations over the medium to long term, higher inflation rates will be inevitable.
Tā kā Eurosistēmas monetārā politika ir orientēta uz vidējo termiņu un ilgtermiņu, tā noteikti palīdzēja ierobežot naftas cenas pieauguma radīto spiedienu uz inflāciju laikposmā līdz 2008. gadam.
With its orientation towards the medium to longer term, the monetary policy of the Eurosystem decisively contributed to limiting the inflationary pressures caused by oil price increases during the period until 2008.
Tāpat tai vajadzētu arī turpmāk pildīt šo funkciju naftas cenas pieauguma periodos nākotnē.
Likewise, it should also continue to do so during future periods of oil price increases.
Virzoties uz priekšu, ir jāievēro liela piesardzība, lai nodrošinātu ticamību, reaģējot uz cenu stabilitātes apdraudējumiem un vienlaicīgi izvairoties īstenot pārāk aktīvu pieeju.
Going forward great vigilance must be applied to safeguarding credibility through reactions against risks to price stability without entering into an overly activist approach.
Šai sakarībā īpaši būtiski ir sniegt skaidrus un konsekventus paziņojumus par monetārās politikas lēmumiem, lai kontrolētu prognožu veidošanos privātajā sektorā.
In this context, a clear and consistent communication of monetary policy decisions is particularly important for controlling the private sector’s expectation formation.
Neietekmējot mērķi uzturēt cenu stabilitāti, kādā veidā, pēc jūsu domām, ECB būtu jāveic tās sekundārie uzdevumi saskaņā ar Līgumu (veicināt ekonomikas izaugsmi un pilnīgu nodarbinātību) un kādus instrumentus ECB varētu izmantot, lai tos īstenotu?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Līgumā par ES darbību (127. pants) noteikts, ka ECB/Eurosistēmas galvenais mērķis ir saglabāt cenu stabilitāti.
The Treaty on the Functioning of the EU (Art. 127) stipulates that the primary objective of the ECB/Eurosystem shall be to maintain price stability.
ECB sekundāro uzdevumu jēdziens attiecas uz 127. panta otro teikumu, kurā noteikts, ka, neietekmējot mērķi uzturēt cenu stabilitāti, ECB/Eurosistēma atbalsta vispārējo ekonomikas politiku Eiropas Savienībā, lai palīdzētu sasniegt Eiropas Savienības mērķus, kas noteikti Līguma par Eiropas Savienību 3. pantā.
The notion of secondary obligations of the ECB refers to the second passage in Art. 127, which states that without prejudice to the objective of price stability, the ECB/Eurosystem shall support the general economic policies in the Union with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Union as laid down in Article 3 of the Treaty on European Union.
Šai sakarībā 3. pantā noteiktie Eiropas Savienības mērķi cita starpā ir līdzsvarota ekonomiskā izaugsme un pilnīga nodarbinātība.
In this respect, Article 3 mentions as objectives of the Union, inter alia, balanced economic growth and full employment.
Par šī sekundārā mērķa nozīmi un funkcionālajām sekām tiek daudz diskutēts.
The meaning and operational consequences of this secondary objective have been much discussed.
Pastāv vispārēja vienprātība, ka ilgtermiņā nav iespējams kompromiss starp inflāciju un izaugsmi vai, precīzāk sakot, labākais veids, kā monetārā politika var sekmēt ilgtermiņa pieauguma tempu, ir saglabāt cenu stabilitāti, jo tā decentralizētā tirgus ekonomikā veicina efektivitāti.
There is general agreement that in the long run there is no trade-off between inflation and growth or, to put it better, the best way for monetary policy to support the long-run growth rate is to maintain price stability, as this promotes efficiency in a decentralized market economy.
Monetārā politika, kas patiešām ir vērsta uz cenu stabilitātes saglabāšanu, ir visefektīvākais ieguldījums pastāvīgas ekonomikas izaugsmes un augsta nodarbinātības līmeņa nodrošināšanai.
A monetary policy which is credibly focused on price stability is the most effective contribution to permanent economic growth and high levels of employment.
Šis apgalvojums ir balstīts uz secinājumu, kas izdarīts, ņemot vērā vēsturisko pieredzi un akadēmiskos pētījumus, par to, ka monetārā politika nevar nodrošināt cita veida ilglaicīgu ietekmi uz faktisko vērtību, kā tikai saglabājot ticamu cenu stabilitāti.
This statement is based on the insight gained from historical experience and academic research that monetary policy cannot give a permanent impulse to real values beyond the credible maintenance of price stability.
Cenu stabilitāte veicina ekonomisko labklājību un izaugsmi, novēršot ar inflāciju saistītus traucējumus.
Price stability contributes to economic welfare and growth by eliminating inflation-related distortions.
Vide ar stabilām cenām ļauj iedzīvotājiem koncentrēties uz produktīvām darbībām, nevis stratēģijām, lai aizsargātu savus īpašumus un ieņēmumus pret inflāciju.
An environment of stable prices allows people to concentrate on productive activities rather than on strategies to protect their wealth and income against inflation.
Tā ir īpaši labvēlīga vismazāk aizsargātajām sabiedrības grupām, kurām ir ierobežotas iespējas aizsargāt sevi pret inflācijas ietekmi.
This is in particular to the benefit of the weakest groups of society, which have only limited possibilities to protect themselves against the effects of inflation.
Vēl viens būtisks ieguvums, ko nodrošina cenu stabilitāte, ir pazemināta inflācijas riska prēmija ilgtermiņa procentu likmēs.
Another important benefit of price stability is that it reduces inflation risk premia in long-term interest rates.