natgillin/translations-raw huggingface dataset:
22. aicina Padomi un Komisiju nodrošināt, lai sarunās par jaunās paaudzes brīvās tirdzniecības nolīgumiem ( FTA ) ar partneriem Āzijā un Latīņamerikā būtu iekļautas saistības attiecībā uz tirdzniecības un ilgtspējīgas attīstības sociālajiem un vides aspektiem, kā arī daudzpusējo vides nolīgumu efektīvu īstenošanu; ierosina, lai turpmākajās FTA sarunās Komisija par galveno mērķi izvirza atjaunojamu preču un tehnoloģiju tirdzniecības liberalizēšanu un piekļuves palielināšanu vides pakalpojumiem; uzsver vajadzību divpusējos nolīgumos sistemātiski ieviest PTO atbilstošu „zaļo” valsts iepirkuma politiku;
Calls on the Council and the Commission to ensure that the negotiations on the new generation of Free Trade Agreements (FTA) with partners in Asia and Latin America include commitments to the social and environmental aspects of trade and sustainable development and to the effective implementation of MEAs; suggests that liberalising trade in renewable goods and technologies and increasing access to environmental services should be a key objective of the Commission in the forthcoming FTA negotiations; stresses the need to introduce WTO-compatible Green Government Procurement policies systematically into bilateral agreements;
27. atzīst, ka tirdzniecības ietekmē jaunattīstības valstīs ekosistēmas, jo īpaši meži, tiek pārmērīgi izmantoti; mudina industriāli attīstītās valstis uzņemties atbildību par plaši izplatīto mežu izciršanu, ko izraisa starptautiskā tirdzniecība; uzsver mežu izciršanas milzīgo ietekmi uz klimatu, kā arī mežu saglabāšanas ilgtermiņa ekonomisko vērtību un nozīmi; aicina ES izdarīt visu iespējamo, lai sarunās par starptautisko klimatu izveidotu mehānismu atlīdzībai par „izvairīšanos no mežu izciršanas”, kas būtu viens no stingrās politikas pasākumiem dabas resursu saprātīgas tirdzniecības veicināšanai;
Recognises that trade too often leads to overexploitation of eco-systems, particularly forests, in developing countries; urges industrialised countries to take responsibility for the widespread deforestation caused by international trade; emphasises the significant climate impact of deforestation and therefore the long-term economic value and importance of preserving forests intact; calls for serious EU efforts to establish reward mechanisms for “avoided deforestation” in the international climate negotiations, along with other strong policy measures to promote responsible trade in natural resources;
30. aicina Komisiju un dalībvalstis ierosināt juridiskos līdzekļus, lai dalībvalstu eksporta kredītaģentūras un Eiropas Investīciju banka, izsniedzot vai garantējot aizdevumus, ņemtu vēra klimata izmaiņu ietekmi uz finansētajiem projektiem un noteiktu finansēšanas aizliegumu, līdz ir pieejami pietiekami dati saskaņā ar ESAO, G8 un ieguves rūpniecības pārskatu ieteikumiem;
Asks the Commission and the Member States to propose legislative instruments in order that Member State Export Credit Agencies and the European Investment Bank take account of the climate change implications of the funded projects when making or guaranteeing loans and impose a moratorium on funding until sufficient data are available, in accordance with advice from the OECD, G8 and the Extractive Industries Review;
31. ierosina grozīt PTO subsīdiju nolīgumu, lai no jauna ieviestu klauzulu, kas paredz nerīkošanās iespēju attiecībā uz noteiktām vides subsīdijām,
31. suggests amending the WTO subsidies agreement in order to reintroduce a clause providing for the non-action ability of certain environmental subsidies;
ES var darīt vairāk, lai novērstu CO2 izplūdes
The EU can do more to avoid CO 2 leakage
33. uzsver, ka vairāk jāinformē sabiedrība par patēriņa produktu kopējām vides izmaksām; aicina Komisiju un Padomi ierosināt pasākumus, lai nodrošinātu informāciju par patērēto enerģiju un radītajām siltumnīcefekta gāzu emisijām, ražojot un transportējot ražojumus, kuri nonāk tirdzniecībā ES, piemēram, ņemot vērā AK valdības priekšlikumu ieviest norādes par CO 2 emisijas līmeni, kuru izraisījusi attiecīgā produkta ražošana un transports un radīs tā iespējamā utilizācija;
Stresses the need to raise public awareness of consumer products' total environmental costs; calls on the Commission and the Council to propose measures for the provision of information on the energy consumed, and greenhouse gases emitted, during the manufacture and transport of products placed on sale within the EU, such as the proposal made by the UK Government to introduce carbon footprint product labels displaying the level of CO 2 emission caused by the production, transport and eventual disposal of a product;
37. norāda uz nedalāmu saikni starp tirdzniecības un transporta nozari; mudina pārskatīt visus transporta veidus un īpaši tos, kuru emisijas ievērojami palielinājušās pēdējos gados, piemēram, kuģniecību (tās oglekļa dioksīda emisijas divas reizes pārsniedz aviācijas radītās emisijas un turpmākajos 15–20 gados tās varētu pieaugt par 75 %);
Notes the inseparable link between trade and the transport sector; urges that consideration be given to all means of transport and in particular those whose emissions have increased significantly in recent years, namely shipping (whose carbon dioxide emissions are thought to be double those of aviation and could rise by as much as 75% in the next 15 to 20 years);
40. mudina transporta nozarei piešķirto atbalstu aprēķināt, ņemot vērā dažādu transporta veidu ietekmi uz vidi, un izskatīt tādu tirgum atbilstošu tirdzniecības pasākumu izmantošanu (piemēram, marķēšanu un standartus), kas veicina klimata aizsardzību;
Urges that aid granted to the transport sector be calculated taking into account the environmental impact of the different modes of transport, and that consideration be given to using market-compatible trade instruments (such as labelling and standards) which promote climate protection;
42. pauž īpašas bažas par iespējamo negatīvo tādas politikas ietekmi uz vidi un sociālo jomu, kas atbalsta biodegvielas un biomasas izmantošanu Eiropā; atgādina iepriekš pausto aicinājumu paredzēt sociālo un vides sertificēšanu biodegvielai (vai tās izejvielām) kā noteikumu tās izmantošanai un atbilstībai ES mērķiem;
Is especially concerned by the potential negative, environmental and social impact of policies encouraging biofuel and biomass use in Europe; reiterates its earlier call for the mandatory, social and environmental certification of biofuels (or their feedstocks) as a condition for their use and for their compliance with EU targets;
44. aicina Komisiju izvērtēt, kā sojas un palmu eļļas imports ES ietekmē klimatu, ņemot vērā tā ietekmi un tropu mežu izciršanu, un veikt pasākumus ar klimatu saistīto izmaksu iekļaušanai cenā;
Calls on the Commission to assess the climate impact of EU imports of soya and palm oil, taking into account their effects on tropical deforestation, and to take measures to incorporate the climate cost in prices;
2007. gada IPCC trešās darba grupas 4. ziņojums pēkšņi nostādīja starptautisko sabiedrību atbildības priekšā.
The fourth IPCC Working Group III report (2007), confronted the international community with its responsibilities.
Scenāriji, kas ierobežo klimata sasilšanu starp 2°C un 2,4°C, paredz, ka globālās siltumnīcefekta gāzu emisijas sāk samazināties no 2015. gada un apmēram 2020. gadā tās būs samazinājušās no 25 % uz 40 % visās jaunattīstības valstīs (Kioto Protokola B pielikums), bet 2050. gadā to būs mazāk par 80 %.
The scenarios limiting global warming to between +2 and +2.4°C rely on the planet’s greenhouse gas (GHG) emissions starting to decrease from 2015, dropping by around 25% to 40% by 2020 in all developed countries (Annex B of the Kyoto Protocol) and by 80% by 2050.
Sākotnējo termiņu neievērošanas gadījumā sasilšana neizbēgami pārsniegs 3°C, un N. Stern ziņojumā attiecīgās izmaksas novērtētas EUR 5000 miljardu apmērā.
If these first deadlines are not met, global warming will inevitably rise above 3°C, costing five thousand billion euros according to the Stern review.
Šīs izmaksas ir aptuveni tikpat lielas, cik izmaksāja Otrais pasaules karš.
These costs are in the same league as those of a world war.
Salīdzinājumā ar tām veicamo pasākumu izmaksas ir niecīgas.
By comparison, the cost of taking action is negligible.
Saskaņā ar N. Stern ziņojumu izmaksas stratēģijai, kurā paredzēts saglabāt klimata pārmaiņas 2°C robežās, būtu tikai 1 % no pasaules nacionālā kopprodukta, ko paredzēts palielināt līdz 2,5 % līdz 2050. gadam, proti, retāk nekā pēc pusgada attiecībā uz pasaules patēriņu.
Again according to the Stern report, the cost of a strategy to limit climate change to +2°C would represent a total reduction of 1% of global product, which is set to increase by 2.5% per annum from now until 2050, or a delay of less than one half-year in global consumption level.
Tā ietver ievērojamus diplomātiskus centienus, lai mudinātu visas B pielikumā minētās valstis ratificēt Kioto Protokolu un visas pasaules valstis ratificēt vienošanos pēc Kioto Protokola darbības beigām (2012.–2020. gads), kurā ņemti vērā šie mērķi, pēc tam saskaņotā veidā veikt grozījumus starptautiskos nolīgumos.
This is particularly true of its commercial policy, which depends on considerable diplomatic efforts to encourage all the Annex B countries to ratify the Kyoto Protocol and all the countries in the world to ratify a post-Kyoto Protocol (2012-2020) in line with these objectives, and then to amend and standardise the international agreements.
Vienprātības trūkuma dēļ Eiropa nolēma virzīties uz priekšu attiecībā uz to mērķu īstenošanu, kurus kā vismērenākos ierosināja Komisija (par 20 % mazāk emisiju 2020. gadā).
In the absence of consensus, Europe is determined to lead the way with the more modest proposals made by the Commission (20% reduction by 2020).
Tomēr šajā gadījumā ES var slēgt divpusējus nolīgumus, par kuriem tā risina sarunas, lai šajā kopējā cīņā iesaistītu lielāko daļu pasaules.
But in this case it could use the bilateral agreements which it is currently negotiating to involve as much of the world as possible in this joint fight.
Ja visas valstis piekristu iesaistīties, Eiropas līderpozīcija, uz ko tā virzās, tehnoloģiju jomā pilnīgi noteikti kļūtu par konkurētspējīgu priekšrocību.
If every country agrees to cooperate, the technological advances that Europe will have made will certainly be a competitive advantage.
Tomēr nav izslēgts, ka pēc 2012. gada atsevišķas lielās valstis, kas rada emisijas, joprojām neiesaistās kopējos centienos cilvēces labā.
Still, it cannot be discounted that after 2012 some high-emitting countries may continue to avoid committing themselves to our joint efforts.
Šādā situācijā Eiropai jāveic īpaši pasākumi, lai izvairītos no tā, ka uzņēmumi nepiekrīt pārvietot savu ražošanu uz citām valstīm, un lai aizsargātu sevi no tādām valstīm, kas kropļo konkurenci, tādējādi piešķirot savām nozarēm subsīdijas, par kurām tās noklusējušas.
Europe will then have to take specific measures to avoid a situation where businesses give in to the temptation to relocate their production centres to such countries and to protect itself from those countries that create unfair competition by granting an implicit subsidy to their own industries in this way.
I Starptautiskā tirdzniecība un siltumnīcas efekts
I. International trade and the greenhouse effect
Jau pāris gadu desmitus starptautiskā tirdzniecība ir pieaugusi divas līdz divarpus reizes straujāk par pasaules nacionālo kopproduktu.
For two decades, international trade has been growing at a rate of two to two and a half times the rate of global production.
Šī neproporcionalitāte atbilst pētījumam par starptautisko darba dalīšanu, kad tiek optimizētas darbaspēka un nodokļu izmaksas, transporta izmaksās nepareizi internalizējot siltumnīcefekta gāzu emisijas.
This imbalance is a result of the search for an international division of labour that optimises salary and tax costs in a context where GHG emissions are not properly internalised into transport costs.
Turklāt nākotnē un jau tagad attiecībā uz produkciju, kuras ražošanā tiek radīts liels siltumnīcefekta gāzu emisiju apjoms (uz tonnu produkcijas), piemēram, cementu, ražotnes pārvietošana reizēm ļauj izvairīties no valsts noteikumiem par siltumnīcefekta samazināšanu.
In addition, in the future - and already in the case of industries that emit large amounts of GHG per tonne of product (such as the cement industry) - relocation will sometimes allow national regulations against the greenhouse effect to be evaded.
Zināmā mērā starptautiskajai darba dalīšanai vienmēr ir bijusi pozitīva ietekme, un reizēm tā ir pat nepieciešana, ja runa ir par pamatražošanu, kuras ģeogrāfiskā vieta nosaka atrašanās vietu.
A certain degree of international division of labour has always had positive effects and is sometimes essential in the case of primary products, for which geography determines location.
Šo pozitīvo ietekmi var apvienot ar cīņu pret siltumnīcefektu, ja veic atbilstīgus pasākumus, lai internalizētu siltumnīcefekta gāzu emisiju izmaksas visā ķēdē – no apakšuzņēmējiem līdz gala ražotājiem un patērētājiem.
These positive effects can be combined with the fight against the greenhouse effect provided that appropriate measures are taken to internalise the cost of GHG emitted throughout the chain, from sub-contractor to the final producer and from final producer to consumer.
No izglītojošā viedokļa turpmāk būtu vēlams par šīm izmaksām informēt patērētāju.
In the interests of educating the public, it would be desirable to make consumers aware of cost from now on.
Tāpēc ir izteikti daudzi priekšlikumi par „tālajiem pārtikas maršrutiem” („ food miles ”), lai mudinātu patērētājus iegādāties tādas preces, ko saražo tuvākā apkārtnē.
Hence the many suggestions, such as ‘food miles’, to encourage consumers to ‘buy local’.
Patiesībā svarīgs ir arī transporta veids: Apvienotās Karalistes patērētājam Jaunzēlandes jēra kotlete izmaksā dārgāk siltumnīcefekta gāzes ziņā nekā angļu kotlete, ja to transportē lidmašīnā, nevis ar kuģi.
In reality, the means of transport is just as important: for a British consumer, a New Zealand lamb chop has a higher GHG cost than an English chop if it arrives by plane, but not if it arrives by boat.
Tādēļ mums jāvērtē siltumnīcefekta gāzu saturs.
Therefore it is the GHG content that must be assessed.
Starptautiskās darba dalīšanas negatīvās sekas pastiprinās, ja uzņēmumi tajā pašā laikā meklē termiņa izlīdzināšanas iespējas attiecībā uz savlaicīgi piegādājamo produkciju („ just in time ”), izmantojot visātrākos transporta veidus (kuģu vietā priekšroku dodot lidmašīnām un vilcienu vietā – kravas automašīnām), lai tādā veidā samazinātu „iesaldētos” krājumus.
The negative side-effects of international division of labour are aggravated when companies seek at the same time to remove delays by using ‘just-in-time’ production and the fastest means of transport (aeroplanes instead of boats, lorries instead of trains) in order to reduce dead stock.
Šādām pārvaldības formām var rasties dramatiskas sekas, ja starpnieki atrodas tālu viens no otra un no patērētāja atrašanās vietas.
Such management methods can have catastrophic consequences if the intermediate units are far away from each other and the consumer.
Patlaban tiešām, lai gan jūras kravu pārvadājumi ir 40 reizes lielāki par gaisa kravu pārvadājumiem, pēdējie saražo gandrīz pusi no siltumnīcefekta gāzu apjoma.
At the moment, even though air freight is used 40 times less than maritime freight, it already produces half as many GHGs.
Katra tonna uz vienu kilometru maršrutā, ko veic kravas automašīna, saražo četras reizes vairāk siltumnīcefekta gāzes, nekā tas ir vilciena pārvadājumos.
Each kilometre-tonne transported by lorry produces four times as much greenhouse gas as when transported by train.
Lai arī šādu nesabalansētību vēl var kontrolēt, izmantojot vides izmaksu integrēšanu transporta izmaksās, sociāli efektīvāk būtu atrast paraugpraksi darba dalīšanā un ražošanas izvietošanā, piemēram, pārgrupējot apakšuzņēmējus ap galvenajām rūpnīcām un tos izvietojot pie galvenajiem patēriņa centriem (vai netālu no intermodālām platformām, kurās apvienots siltumnīcefekta gāzu ziņā zemu izmaksu transports: jūras, upju un dzelzceļa transports).
Although this distortion could also be controlled by integrating the cost to the climate into the cost of transport, socially, it would be more socially efficient to research best practices for the division of labour and location of production centres, such as regrouping sub-contractors around parent factories and locating these close to main consumer centres (or close to intermodal platforms which group together modes of transport with low greenhouse-effect costs: sea, river and rail).
Ideāls risinājums būtu tad, ja Bali konferencē vienošanos par periodu pēc Kioto Protokola darbības beigām varētu panākt visas pasaules valstis.
The ideal solution would be to obtain, at the Bali conference, a post-Kyoto agreement that includes every single country in the world.
Šo vienprātību var panākt tikai tad, ja visām valstīm piemēro saistošu noteikumu par pieļaujamo līmeņu ierobežojumu pārsniegšanu, t.i., tiklīdz šo valstu saražotā siltumnīcefekta gāzes apjoms uz vienu iedzīvotāju un gadā pārsniedz to apjomu, kas neļautu veidoties klimata pārmaiņām, ja to ņemtu vērā visi cilvēki.
Such a consensus will only be obtained if all countries follow restrictive regulations once they pass a sustainable limit, i.e. when their GHG production per inhabitant per year exceeds that which would result, if respected by everybody, in zero climate change.
(Šis apjoms ir aptuveni 500–600 kg oglekļa CO2 savienojumā uz vienu iedzīvotāju un gadā, pieņemot, ka tie ir 9 miljardi iedzīvotāju).
(This quantity is in the region of 500 to 600 kg of carbon in CO 2 per inhabitant per year for a predicted population of 9 billion human beings.)
Jebkurā gadījumā Hāgas konferencē ( COP 6) tika plānota konverģence attiecībā uz visās valstīs atļauto apjomu uz vienu iedzīvotāju līdz 2050. gadam.
In any event, the Conference of the Parties (COP 6) in The Hague envisaged that the allocations per person authorised in each country would converge by around 2050.
Mēs varam pamatoti runāt par traģiskajiem klimatiskajiem apstākļiem Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī apdraudējumu, ko rada kalnu upes Āzijas upju deltās, lai skeptiskākos partnerus pārliecinātu akceptēt vienošanos pēc Kioto Protokola darbības beigām.
We can reasonably count on the increase in dramatic weather phenomena in the US and on the threat of rising waters in the Asian deltas to persuade even our most sceptic partners to accept the post-Kyoto Protocol.
III Bireģionālā un divpusējā darbība
Acting bilaterally and bi-regionally
Pat jau starptautiskajās sarunās nebūtu iespējams apvienot visas valstis un pakļaut PTO un Ķīmisko ieroču aizliegšanas organizācijas noteikumus Klimata pārmaiņu konvencijas obligātajām prasībām, Eiropas Savienībai, kura patlaban izstrādā bireģionālo vai divpusējo nolīgumu politiku, obligāti savos nolīgumos jāietver klimata aspekts.
Even if international negotiations should fail to unite all countries and make the WTO and ICAO rules subordinate to the Convention on Climate Change, it is vital that the European Union, which is currently developing a policy of bi-regional and bilateral agreements, include the climate aspect in its agreements.
Tas pats attiecas uz finanšu balsta (Eiropas Investīciju bankas) aizdevumu politiku – aizdevumu vajadzētu piešķirt vienīgi tad, ja ņemti vērā mērķi, kas noteikti cīņā pret klimata pārmaiņām un kas definēti IPCC „2°C” scenārijā.
The same applies to the loans policy of its financial branch, the European Investment Bank, which should no longer grant loans without taking into account the objectives of the fight against climate change as defined by the IPCC ‘+2°C’ scenario.
Tādas pašas pamatnostādnes jāpiemēro valsts aģentūrām, kas sniedz garantiju par eksporta kredītiem un tiešajām investīcijām.
The same guidelines should be applied by national export credit and direct investment agencies.
Nedrīkst aizmirst par starptautiskās darba dalīšanas pozitīvajiem rezultātiem, tostarp cīņā pret klimata pārmaiņām.
The benefits of international division of labour, even to the fight against climate change, must not be overlooked.
Eiropas Savienībai ir jāpiešķir nodokļa nulles likme tām precēm, kuru ražošanā/patēriņā tiek radīts zems siltumnīcefekta gāzu līmenis (spuldzes ar ļoti mazu strāvas patēriņu u.c.).
The European Union should grant a zero customs rate to products with low GHG production/consumption values (energy-efficient light bulbs etc.).
Līdzīgā veidā un saskaņā ar Klimata pārmaiņu konvenciju tai ir jānosaka, ka tehnoloģijām, kuras rada siltumnīcefekta gāzes emisijas, piemēro „koncesionāra cenas”.
In parallel, and in line with the Convention on Climate Change, the Union must make GHG-clean technologies available at ‘concessionary prices’.
Tāpat ES ir jāatsakās no eksotiskās koksnes importa, jo līdz ar transportēšanu un to ekosistēmu samazināšanu, kas absorbē tās radīto siltumnīcefekta gāzi, tā veicina klimata pārmaiņas.
In addition, it must prohibit imports of exotic woods if, the consequent reduction in GHG-absorbing ecosystems and their transportation contributes to climate change.
FLEGT nolīgumam, kas regulē šo problēmu, jākļūst obligāti piemērojamam.
The FLEGT agreement, which regulates this matter, must be made binding.
Ideāls risinājums būtu, ja Eiropas Savienība savus mērķus noteiktu, pamatojoties uz Eiropā patērēto preču apjomu (tā saukto „ ecological footprint ”), nevis Eiropas ražošanā radītajām emisijām.
Ideally, the objectives that the European Union sets itself should be calculated not on the emissions caused by production in Europe, but on all products consumed in Europe (known as the ‘ecological footprint’).
Šādus aprēķinus būtu ārkārtīgi sarežģīti veikt, un cita starpā arī nelietderīgi, ja visas pasaules valstis uzņemtos saistības, ko paredz vienošanās pēc Kioto Protokola darbības beigām.
Such calculations would be extremely difficult, not to mention superfluous if every country on the planet committed itself to a post-Kyoto agreement.
Ja tas diemžēl tā nenotiks, Eiropas Savienībai būs jāgatavojas „cenu signālos” ietvert izmaksas par siltumnīcefekta gāzu emisijām, ko rada tirdzniecība ar pārējām pasaules valstīm.
In the unfortunate event that this is does not happen the European Union must prepare itself to integrate the greenhouse effect cost of its trade with the rest of the world into a ‘price signal’.
Marķēšanas politika attiecībā uz siltumnīcefekta gāzu saturu tirgū piedāvātajās precēs sākotnēji ļautu informēt sabiedrību un ražotājus, turklāt šāda marķēšana ļautu ieviest „mazāk piesārņojošu preču” noteikumu valsts iepirkumu jomā.
A policy of labelling indicating the GHG content of products on the market would encourage not only public and producer awareness, but also a ‘least polluting’ rule in public tendering would be able to be introduced.
Saistošie vienpusējie pasākumi stātos spēkā laika posmā pēc Kioto Protokola darbības beigām (2013. gadā) – tas ir periods, par kuru Eiropas Savienība jau ir pieņēmusi lēmumu virzīties uz priekšu jebkurā gadījumā.
The restrictive unilateral measures would take effect in the post-Kyoto period (in 2013), a period in which the Union has already decided it will lead the way, whatever happens.
Komisijas priekšlikums aviāciju ietvert Eiropas kvotu sistēmā, tostarp lidmašīnas no trešām valstīm, ir pirmais pasākums virzībā uz siltumnīcefekta gāzu kopējo izmaksu iekļaušanu preču un pakalpojumu cenās Eiropā.
The Commission’s proposal to integrate aviation into the European quota system, including aeroplanes from third countries, is a first step towards integrating the total GHG cost into the price of goods and services in Europe.
Tomēr šis priekšlikums nerisina izkropļotas konkurences problēmas, kas varētu rasties gadījumā, ja uzņēmumi uz Eiropu eksportētu preces no valstīm, kuras nav ratificējušas vienošanos pēc Kioto Protokola darbības beigām.
However, it does not solve the problems of distorted competition which could arise if businesses export to Europe from countries which have not ratified the post-Kyoto agreement.