natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Tas ir īpaši svarīgi tad, kad runa ir par balsstiesību zaudēšanu savā dalībvalstī un par iespēju tās atkarībā no apstākļiem saņemt — vai attiecīgā gadījumā nesaņemt — uzņemošajā dalībvalstī
This is particularly relevant when it comes to the loss of franchise at home and the ability to acquire it, or not as the case may be, in the receiving State.
Piemēram, Apvienotās Karalistes pilsoņi zaudē tiesības balsot Apvienotās Karalistes vēlēšanās pēc 15 gadu uzturēšanās ārvalstīs. .
UK citizens, for example, lose the right to vote in UK elections after 15 years abroad.
Pietiek divdesmit septiņu valstu pilsonības likumus papildināt ar divdesmit septiņiem sarežģītiem vēlēšanu likumiem un uzreiz kļūst skaidrs, ka gadījumā, ja Eiropas Savienība sāktu īstenot visaptverošas saskaņošanas programmu, tas būtu ļoti nepraktiski un pretrunā politiskajām interesēm
Add the layer of twenty-seven complex electoral laws on top of twenty-seven nationality laws and one can quickly see why it has hitherto been considered to be impractical as well as impolitic for the Union to launch a programme of wholesale harmonisation.
ES pieeju līdz šim ir raksturojuši tikai godprātīgi mēģinājumi: skatīt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā; OV L 158, 30.4.2004. .
The EU’s approach to date has been rightly tentative: see Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States; OJ L 158, 30-04-2004.
Līdz ar to joprojām pastāv nopietna balsstiesību zaudēšanas problēma tiem ES pilsoņiem, kuri izvēlējušies izmantot ES sniegtās tiesības dzīvot citā dalībvalstī.
There still remains, therefore, a serious problem of disenfranchisement of EU citizens who choose to exercise their EU-given right to live in another Member State.
Pārvietošanās brīvības tiesisko šķēršļu likvidēšana nav praktiski paplašinājusi demokrātiskās balsstiesības
The removal of legal obstacles to free movement has not resulted in practice in an extension of the democratic franchise.
Skatīt Dimitry Kochenov , „Free Movement and Participation in the Parliamentary Elections in the Member State of Nationality: An Ignored Link?”
See Dimitry Kochenov, 'Free Movement and Participation in the Parliamentary Elections in the Member State of Nationality: An Ignored Link?' in Maastricht Journal of European and Comparative Law (MJ), 2009, no.
Tomēr gadu gaitā ir notikuši būtiski centieni mudināt iedzīvotājus piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
Over the years, however, considerable efforts have been made to encourage people to vote in the European elections.
Īpaša uzmanība pievērsta tiem ES pilsoņiem, kuri dzīvo nevis savā, bet kādā citā dalībvalstī — šādu cilvēku skaits arvien pieaug un pašlaik aptver vairāk nekā 2 % no ES kopējā iedzīvotāju skaita.
Particular attention has been paid to EU citizens living in a Member State other than their own – a growing number of people now comprising about 2 per cent of the EU’s total population.
Barroso pirmā vadītā Komisija centās pārskatīt Direktīvu 93/109/EK, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību balsstiesību un tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav
The Barroso I Commission tried to revise Directive 93/109 laying down detailed arrangements for the exercise of the right to vote and stand as a candidate in elections to the European Parliament for citizens of the Union residing in a Member State of which they are not nationals.
OV L 329, 30.12.1993. .
OJ L 329, 30.12.1993.
Parlaments atbalstīja Komisijas priekšlikumus vienkāršot birokrātiskās procedūras, kas ir saistītas ar reģistrāciju balsošanai vai savas kandidatūras izvirzīšanai un ar dalībvalstu pārbaudēm par tiesībām veikt šādu reģistrāciju.
Parliament backed the Commission’s proposals to simplify the bureaucratic procedures involved in registering to vote or stand, and in verification by States of the eligibility of such registrations.
Tomēr Parlaments iebilda pret vispārējo aizliegumu, ko 1993. gada vēlēšanās piemēroja kandidātiem, kas vienās un tajās pašās vēlēšanās bija izvirzīti vairāk nekā vienā valstī, un lūdza Padomi mīkstināt pašreizējos ierobežojumus.
However, Parliament took issue with the blanket ban in the 1993 legislation against candidates standing in more than one State at the same election, and asked the Council to relax the current restrictions.
Parlaments savus iebildumus pamatoja ar to, ka, lai gan 1976. gada akta 8. pants aizliedz divkāršu balsošanu, šāds konkrēti pausts aizliegums neattiecas uz kandidātiem, un arī ar to, ka ES politikas pārnacionālā rakstura paplašināšana zināmā mērā ir atkarīga no potenciālās iespējas balsot par kandidātiem, kas ir citu valstu pilsoņi.
Parliament based its position on the fact that, while Article 8 of the 1976 Act forbids dual voting, no such express prohibition applies to the matter of candidature and, furthermore, that an extension of the transnational character of the EU polity depends to some extent on the potential possibility to vote for candidates of a different nationality to one’s own.
Parlaments arī vēlējās nodrošināt to, lai dzīvesvietas valstij nebūtu automātisks pienākums liegt pilsonim balsot, ja viņam citā valstī ir atņemtas vēlēšanu tiesības.
Parliament also sought to ensure that the State of residence is not automatically obliged to prevent a citizen from voting if he or she has been deprived of his or her electoral rights in another State.
EP deputāti uzskatīja, ka abos gadījumos tas būtu jālemj attiecīgajām valstīm, izskatot katru gadījumu atsevišķi, lai nepieļautu diskrimināciju.
MEPs are of the view that, in both cases, it should be up to the States concerned to decide on a case by case basis, in order to prevent discrimination.
Viņi atsaucās uz noteikumu, ko ieviesa ar Māstrihtas līgumu un kas nosaka, ka ikvienam pilsonim ir balsstiesības un tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās dalībvalstī, kurā viņš dzīvo, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā attiecīgās valsts pilsoņiem
They referred to the stipulation introduced by the Treaty of Maastricht whereby any citizen has the right to vote or stand in the European Parliamentary elections in the State where he or she resides, under the same conditions as nationals of that State.
Duff ziņojums ( A6-0267/2007 ) par priekšlikumu Padomes direktīvai, ar kuru groza 1993. gada 6. decembra Direktīvu 93/109/EK, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību balsstiesību un tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav.
Duff Report ( A6-0267/2007 ) on the Proposal for a Council Directive amending Directive 93/109/EC of 6 December 1993 as regards certain detailed arrangements for the exercise of the right to vote and stand as a candidate in elections to the European Parliament for citizens of the Union residing in a Member State of which they are not nationals.
Radikālāka pieeja būtu paplašināt ES tiesību aktu darbības jomu, lai ES pilsoņiem piešķirtu tiesības piedalīties ne tikai Eiropas Parlamenta un pašvaldību vēlēšanās, bet arī valsts un reģionālo parlamentu vēlēšanās.
A more radical option would be to extend the scope of EU law more widely to allow EU citizens the right to participate not only in European and municipal elections but also in national and regional parliamentary elections.
Ir skaidrs, ka šāda iniciatīva ES līmenī izraisītu apsūdzības par to, ka tas ir cieši saistīto subsidiaritātes un proporcionalitātes principu nepārprotams pārkāpums.
Such an initiative at the EU level would be sure to run into accusations of being in breach of the twin principles of subsidiarity and proportionality.
Tāpēc šāds priekšlikums, kura vajadzībām būtu jāveic grozījumi LESD 22. pantā, ir pamatīgi jāapspriež konventā, kurā, protams, piedalītos dalībvalstu parlamentu deputāti un dalībvalstu valdības, Eiropas Komisiju un Eiropas Parlamenta deputāti.
The proposal, therefore, which would necessitate a change to Article 22 TFEU would have to be well debated in a Convention which, of course, includes national parliamentarians as well as governments, the Commission and MEPs.
Ja šāds grozījums Līgumā netiks veikts, federāli orientēta dalībvalstu grupa var mēģināt pastiprināt sadarbību vēlēšanu likumu jautājumā.
In the absence of such a treaty change, a federally minded core group of States might attempt enhanced cooperation in electoral law.
Divpusēji savstarpēju balsstiesību paplašināšana, kas pastāv starp Apvienoto Karalisti, Īriju, Kipru un Maltu, būtu vēl viens veids, kā attīstīt ES pilsoņu politiskās tiesības bez ES oficiālas iejaukšanās
An extension of bilateral reciprocal franchise rights, such as exist between the UK, Ireland, Cyprus and Malta, would be another way to develop the political rights of EU citizens without formal EU intervention.
Šie jautājumi plašāk ir aplūkoti izdevumā Jo Shaw , The Transformation of Citizenship in the European Union: Electoral Rights and the Restructuring of Political Space , Kembrid˛a, 2007. .
For a full discussion of these issues, see Jo Shaw, The Transformation of Citizenship in the European Union: Electoral Rights and the Restructuring of Political Space , Cambridge, 2007.
Var arī paredzēt, ka par vēlēšanu tiesībām tiks iesniegts lūgumraksts saskaņā ar Lisabonas līguma jauno noteikumu par pilsoņu iniciatīvām
One might also anticipate a petition on the matter of electoral rights under the new provision of the Treaty of Lisbon for citizens’ initiatives.
Līguma par Eiropas Savienību 11. panta 4. punkts. .
Article 11(4) TEU.
Jebkurā gadījumā, ja politiskā gaisotne kļūs labvēlīgāka ES pilsonības jautājuma politiskā satura virzīšanai uz priekšu, Padome var vienmēr rīkoties, lai paplašinātu pilsonības tiesības, un tai nav šim nolūkam jāizmanto visas SVK formalitātes
In any event, should the political climate ever become more amenable to boosting the political content of EU citizenship, the Council can always act to extend the scope of citizenship rights without having to resort to the full paraphernalia of an IGC.
LESD 25. pants. .
Article 25 TFEU.
Valstspiederība un pilsonība
Nationality and citizenship
Protests, ko Lisabonas SVK laikā Itālija izteica par tās vietu skaitu Parlamentā pēc 2009. gada, daļēji bija saistīts ar apgalvojumu, ka saskaņā ar jauno līgumu Parlamenta sastāvu veidos pilsoņi, nevis iedzīvotāji.
The Italian protest, launched in the Lisbon IGC, about the number of its seats in the Parliament after 2009 was based, in part, on the claim that the new Treaty would shift the basis on which Parliament should be composed from that of population to that of citizens.
Tas, protams, nav viens un tas pats, jo īpaši tādās valstīs kā Itālija, kura savus imigrantus naturalizē negribīgāk nekā citas valstis.
The two are different, of course, especially in those countries, such as Italy, which have been more reluctant to naturalise their immigrants than others.
Tomēr pēc Eiropas Kopienas Statistikas biroja viedokļa šajā jomā ir grūti iegūt precīzus datus, jo īpaši tagad, kad novērojama plaša iedzīvotāju kustība pāri ES iekšējām robežām.
However, according to Eurostat, it is impossible to be precise about figures, especially at this time of large-scale movement of people across the internal frontiers of the EU.
Eiropas Kopienas Statistikas birojs turpina argumentēt, ka saskaņā ar ANO konvencijām uzticamākais demogrāfijas salīdzināmais lielums ir kopējais iedzīvotāju skaits.
Eurostat continues to argue, in accordance with UN conventions, that total resident population is the most reliable demographic comparator.
Eiropas Kopienas Statistikas birojs lēš, ka 94 % no visiem ES iedzīvotājiem dzīvo savā valstī, 4 % nav ES pilsoņi un tikai 2 % ir ES pilsoņi, kuri dzīvo citā dalībvalstī.
Eurostat's estimate is that 94 per cent of the EU population is resident in their home state, 4 per cent are non-EU citizens, and that only 2 per cent are EU citizens living in another Member State.
Jāatceras, ka ES pilsoņa definīcija ir pilnībā atkarīga no kādas dalībvalsts pilsonības iegūšanas.
One recalls that the definition of EU citizen depends entirely on the acquisition of nationality of a Member State.
Par ES pilsoni nevar kļūt, ja attiecīgā persona nav kādas dalībvalsts pilsonis.
There is no way of becoming an EU citizen without being a national of a Member State.
Ar nožēlu jāatzīst, ka gandrīz visās valstīs naturalizācijas process un dubultās pilsonības piešķiršana kļūst arvien sarežģītāks.
It may be regretted that in almost all States the process of naturalisation and the granting of dual citizenship is becoming more complicated than it used to be.
Šajos jautājumos valstis rīkojas individuāli, nedomājot, kā to darbības ietekmē ES pilsonības apjomu vai kvalitāti.
And States are acting individually without regard for the effect of their actions on the breadth or quality of EU citizenship.
Šādas vienpusējas tendences zināmā mērā ir pretrunā ar centieniem pārskatīt ES Līgumus, lai tie būtu pieejamāki pilsoņiem.
Such unilateral tendencies are somewhat discordant with the efforts to revise the EU Treaties in a citizen-friendly way.
Piemēram, Līgums par Eiropas Savienību, kas grozīts ar Lisabonas līgumu, jautājumā par to, ko nozīmē ES pilsonība, ir visai robusts.
The Treaty on European Union as amended by the Treaty of Lisbon, for example, is robust about what EU citizenship means, as follows:
Visās darbībās Savienība ievēro pilsoņu vienlīdzības principu, pret ikvienu paužot vienlīdzīgu attieksmi savās iestādēs un struktūrās.
In all its activities, the Union shall observe the principle of equality of its citizens, who shall receive equal attention from its institutions, bodies, offices and agencies.
Savienības pilsonis ir jebkura persona, kurai ir kādas dalībvalsts pilsonība.
Every national of a Member State shall be a citizen of the Union .
Savienības pilsonība papildina valsts pilsonību un neaizstāj to.
Citizenship of the Union shall be additional to national citizenship and shall not replace it.
Savienības darbības pamatā ir pārstāvības demokrātija.
The functioning of the Union shall be founded on representative democracy.
Pilsoņi Savienības līmenī ir tieši pārstāvēti Eiropas Parlamentā.
Citizens are directly represented at Union level in the European Parliament.
Dalībvalstis Eiropadomē pārstāv valstu vai valdību vadītāji, bet Padomē — to valdības, kas savukārt par savu darbību saskaņā ar demokrātijas principiem atbild vai nu savu valstu parlamentiem, vai saviem pilsoņiem.
Member States are represented in the European Council by their Heads of State or Government and in the Council by their governments, themselves democratically accountable either to their national Parliaments, or to their citizens.
Katram pilsonim ir tiesības piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē.
Every citizen shall have the right to participate in the democratic life of the Union .
Lēmumus pieņem iespējami atklāti, un tie cik iespējams ir tuvināti pilsoņiem.
Decisions shall be taken as openly and as closely as possible to the citizen.
Politiskās partijas Eiropas līmenī veicina Eiropas politiskās apziņas veidošanos un Savienības pilsoņu gribas izteikšanu.
Political parties at European level contribute to forming European political awareness and to expressing the will of citizens of the Union .
Tādējādi ES pilsonībai ir nevis viena definīcija, bet gan divdesmit septiņi atšķirīgi dalībvalstu varianti.
The EU has no single definition of its citizenship, therefore, but twenty-seven national varieties.
Pilsonības likumi divdesmit septiņās ES dalībvalstīs ir ārkārtīgi atšķirīgi
The array of nationality laws among the twenty-seven States of the EU is bewildering.
Skatīt Rainer Bauböck , Eva Ersbųll , Kees Groenendijk un Harald Waldrauch (redkolēģija), Acquisition and Loss of Nationality : policies and trends in 15 European states , Eiropas integrācijas pētījumu institūts, Austrijas Zinātņu akadēmija, Vīne, 2006. gada janvāris. .
See Rainer Bauböck, Eva Ersbøll, Kees Groenendijk and Harald Waldrauch (eds), Acquisition and Loss of Nationality: policies and trends in 15 European states , Institute for European Integration Research, Austrian Academy of Sciences, Vienna, January 2006.
Dažas valstis piešķir īpašas privilēģijas trešo valstu pilsoņiem, kuru izcelsme ir saistīta ar attiecīgo valsti, taču citas to ļoti uzsvērti nedara.
Some States grant special privileges to third country nationals of ancestral affinity; others most emphatically do not.
Dažas valstis paredz uzturēšanās tiesības savu bijušo koloniju pilsoņiem, bet citas ne.
Some have residential rights for ex-colonial subjects; others do not.
Arī savu aizjūras vai atkarīgo teritoriju pilsonības tiesības dalībvalstis risina daudzos dažādos veidos.
Member States treat the civic rights of their overseas territories or dependencies in many different ways.
ES nav mēģinājusi saskaņot šos tiesību aktus, bet ir daudz gadījumu, kad dalībvalstis šajā ziņā viena otru atdarina.
There has been no attempt by the EU to harmonise these laws, although there are many instances of imitation among States.
Eiropas Savienības Tiesa ir apstiprinājusi, ka dalībvalstu tiesības pieņemt savus noteikumus par pilsonības iegūšanu vai zaudēšanu ierobežo nepieciešamība ievērot ES tiesību aktus
The European Court of Justice has asserted that the right of Member States to set their own rules about the acquisition or loss of nationality is constrained by the necessity to respect EU law.
Šajā saistībā liela uzmanība tika pievērsta nesenajam Spānijas lēmumam naturalizēt ap 700 000 imigrantu, neapspriežoties ar saviem partneriem.
In this context, the 2005 decision by Spain to legalise as many as 700.000 immigrants without consulting its partners received a lot of attention.
Neatkarīgi no tā, cik lielā mērā var izdoties tuvināt vēlēšanu likumus, joprojām paliks neatrisinātas problēmas attiecībā uz to, kā sadalīt vietas Eiropas Parlamentā.
Whatever approximation may be achieved in electoral law, however, there will still be the outstanding problem of how to distribute seats in the European Parliament.
Vai izmaiņām, kas ar Lisabonas līgumu tika veiktas Līguma par Eiropas Savienību 14. pantā par ES pilsonības statusu, šajā sakarībā ir kāda nozīme?
Do the changes made by the Treaty of Lisbon to Article 14 of the Treaty on European Union on the status of EU citizenship really matter in this context?
Vai būtu jāskaita ES pilsoņi, nevis valstu iedzīvotāji?
Should we be counting EU citizens rather than national inhabitants?
Ja tā, tad kas tieši ir ES pilsonis?
If so, who precisely is the European Union citizen?
Vai arī būtu jāseko James Madison uzskatam, ka republikā parlamentārā pārstāvība ir tiesības, ko iegūst līdz ar piedzimšanu, nevis pilsoņu privilēģija?
Or do we follow James Madison’s belief that, in the republic, parliamentary representation is more of a birthright than a civic privilege?
James Madison pieeja liek domāt, ka Eiropas Parlaments pārstāv ne tikai de jure ES pilsoņus (kuru statusu oficiāli nosaka ES līgums), bet arī ikvienu citu personu, kas dzīvo Eiropas Savienības teritorijā, tostarp nepilngadīgos un personas, kurām ir uzturēšanās tiesības.
The Madisonian approach suggests that the European Parliament represents not only de jure EU citizens (as formally established by the EU Treaty), but that it also represents, and has a duty of care towards, anyone else who abides in the territory of the Union, including minors and denizens.
Tādā gadījumā tradicionālā metode, kas paredz vietas Parlamentā sadalīt, par pamatu ņemot kopējo iedzīvotāju skaitu — nerunājot par balsu skaitīšanu Padomē —, ir pareizā metode un nav jāmaina.
That being the case, and all other things being equal, the traditional method of distributing seats in the Parliament on the basis of total population – to say nothing of counting votes in the Council – still seems to be the right one and should not be amended at least without deeper reflection.
Turpmākas reformas nepieciešamība
The need for further reform
Eiropas Parlamentam nevajadzētu pašapmierināti uzskatīt, ka tā vēlēšanu metodēm nav vajadzīgi uzlabojumi.
The European Parliament should not be complacent about its own electoral methods.
Ja tas vēlas arī turpmāk citām valstīm sludināt priekšrocības, ko sniedz plurālā liberālā demokrātija, ir jābūt paškritiskākam.
If it is to continue to regularly preach the virtues of pluralist liberal democracy to other countries it needs also to be more self-critical.
EDSO/ ODIHR 2009. gadā veica pirmo pilntiesīgo vēlēšanu novērošanas misiju Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
The OSCE/ODIHR conducted its first fully-fledged observer mission to the European Parliamentary elections in 2009.
Atklājās interesanti fakti
Its findings are interesting.
EDSO/ ODIHR ekspertu grupas ziņojums Eiropas Parlamenta vēlēšanas, 2009. gada 4 . -7. jūnijs , Varava, 2009. gada 22. septembris. .
OSCE/ODIHR Expert Group Report, Elections to the European Parliament, 4-7 June 2009 , Warsaw, 22 September 2009.
Pirmkārt, EDSO novērotāji bija pārsteigti, cik lielā mērā vēlēšanas atšķīrās katrā valstī, atzīmējot noteikumu svārstības attiecībā uz vietu sadalījumu, iespēju veikt preferenciālo balsošanu, brīvo vietu piešķiršanu, vēlēšanu sistēmām, balsstiesībām, kandidatūrām, kandidātu izvirzīšanu, vēlēšanu apgabaliem un vēlēšanu dienām.
First, the OSCE team was struck by how different the elections were in each State, noting variances in the methods of distributing seats, the possibility to cast preferential votes, the allocation of vacant seats, electoral systems, franchise, candidature, nomination of candidates, constituencies and polling days.
Starptautiskajiem novērotājiem arī likās dīvaini tas, ka Eiropas politiskās partijas nedrīkst veikt priekšvēlēšanu kampaņas
The international observers also found it odd that the European political parties are effectively forbidden from electoral campaigning.
Regula (EK) Nr. 2004/2003, kas grozīta 2007. gadā. .
Regulation EC 2004/2003, as amended in 2007.
EDSO/ ODIHR īpaši kritizēja šādus aspektus:
The OSCE/ODIHR criticised in particular:
· ES mērogā nepietiekami saskaņotas kandidātiem izvirzītās prasības;
· a lack of harmonization of candidacy requirements throughout the EU;
· atsevišķās valstīs trūkst noteikumu par individuālu kandidātu dalību vēlēšanās saskaņā ar EDSO saistībām;
· a lack of provisions in some States allowing individual candidates to run in the elections in line with OSCE commitments;
· dažās valstīs nav noteikumu par balsošanas tiesībām, jo īpaši balsošanas tiesībām cietumniekiem un ES iedzīvotājiem, kuriem nav nevienas valsts pilsonība;
· a lack of provisions in some States on voting rights, particularly for prisoners and for EU residents who do not hold citizenship of any State;
· dažās valstīs nav iespējas tiesā apstrīdēt vēlēšanu rezultātus;
· a lack of possibility to appeal to a court decision regarding election results in some States;
· dažās valstīs nav noteikumu, kas saskaņā ar EDSO saistībām vietējiem un starptautiskiem novērotājiem nodrošinātu pienācīgu piekļuvi un sadarbību.
· a lack of provisions in some States to ensure adequate access and cooperation for domestic and international observers, in line with OSCE commitments.
Ekspertu grupas ieteikumi bija šādi:
Their recommendations included:
· pārskatīt dažas no pašreizējām izpratnes veidošanas kampaņām, lai palielinātu to efektivitāti un nepieļautu, ka tās uzskatītu par partiju atbalsta pasākumiem;
· reviewing some of the current practices for awareness-raising campaigns with a view to increasing effectiveness and avoiding possible perceptions of partisanship;
· raudzīties, lai valstu tiesību aktos par priekšvēlēšanu kampaņām būtu pienācīgi iekļautas Eiropas mēroga politisko partiju darbības;
· ensuring that national campaign legislation adequately addresses the activities of European-level political parties;
· vienādot vēlēšanu datumus, lai nodrošinātu, ka rezultātus publicē, ievērojot pārredzamību un izvairoties no iespējamas vēlēšanas rezultātu ietekmēšanas citās valstīs;
· unifying the dates of the elections in order to ensure that the publication of results respects both the need for transparency and the need to avoid potential influence on the results in other States;