natgillin/translations-raw huggingface dataset:
I. tā kā nav svarīgi, kādā veidā strīds ir izšķirts, bet ir būtiski, ka procedūras un drošības pasākumi tiek izmantoti, lai nodrošinātu taisnīgu attieksmi pret visām pusēm, vienlaikus nodrošinot, ka sistēma netiek izmantota ļaunprātīgi, kā tas notiek citās tiesību sistēmās, īpaši Amerikas Savienotajās Valstīs;
I. whereas no matter how a dispute is resolved, it is essential that procedures and safeguards are put in place to ensure that all parties receive fair treatment and that, at the same time, there is no abuse of that system, such as has occurred in other legal systems and, in particular, in the United States;
J. tā kā attiecībā uz visiem priekšlikumiem, uz kuriem neattiecas Kopienas ekskluzīvās pilnvaras, Komisijai jāievēro subsidiaritātes un proporcionalitātes principi;
J. whereas with regard to any proposal that does not fall within the exclusive powers of the Community, the Commission must respect the principles of subsidiarity and proportionality,
9. uzskata — lai izvairītos no pārmērīgas tiesāšanās, dalībvalstīm saskaņā ar 3. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 19. maija Direktīvā 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību
Takes the view that in order to avoid abusive litigation the power to prosecute in representative actions should be given by the Member States to state bodies such as the Ombudsman or to qualified entities such as consumer associations in accordance with Article 3 of Directive 98/27/EC of the European Parliament and the Council of 19 May 1998 on injunctions for the protection of consumer interests
11. uzsver, ka individuālas prasības apmierināšanas gadījumā nav izslēgta iestāžu veikta vēlāka izmeklēšana attiecībā uz Eiropas Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu; turklāt atkārtoti uzsver — lai mudinātu uzņēmumus cik vien iespējams drīz un efektīvi atlīdzināt cietušajiem zaudējums to nelikumīgas rīcības rezultātā, no konkurences iestādēm tiek prasīts ņemt vērā izmaksāto vai maksājamo kompensāciju, nosakot uzliekamo soda naudu uzņēmumam, kas ir atbildētājs; tomēr norāda, ka tam nevajadzētu būt pretrunā ne ar cietušo tiesībām saņemt pilnu atlīdzību par kaitējumu, ne arī ar nepieciešamību saglabāt soda naudas preventīvo mērķi un ka tam nevajadzētu izraisīt ne ilgstošu nenoteiktību uzņēmumiem attiecībā uz strīda izšķiršanas galīgumu; aicina Komisiju un Padomi precīzi inkorporēt Regulā (EK) 1/2003 šos soda naudas noteikšanas principus, kā arī turpināt uzlabot un precizēt šos principus, lai tie atbilstu vispārējiem tiesību principiem;
Stresses that in the event of a successful stand-alone claim a subsequent prosecution by the authorities for a breach of EC competition law is not excluded; also reiterates that in order to encourage undertakings to compensate the victims of illicit behaviour as quickly and effectively as possible, the competition authorities are asked to take account of the compensation paid or to be paid when determining the fine that is to be imposed upon the defendant undertaking; notes that this should, however, not interfere either with the victim’s right to full compensation of the damage suffered or with the need to maintain the deterrent objective of fines, and should not result in lengthy uncertainty as regards settlement finality for companies; calls on the Council and the Commission explicitly to incorporate into Regulation (EC) No 1/2003 those fining principles and further improve and specify them in order to comply with the requirements of the general legal principles;
14. uzskata, ka valsts līmeņa tiesai nevar būt saistošs citas dalībvalsts konkurences iestādes lēmums, neskarot noteikumus, ar kuriem paredz, ka saistoši ir lēmumi, kurus pieņēmusi iestāde, kas ir Eiropas Konkurences tīkla locekle, piemērojot Līguma 81. un 82. pantu un attiecībā uz to pašu prasījuma priekšmetu; norāda, ka apmācības un pieredzes apmaiņas programmām vajadzētu nodrošināt lēmumu konverģenci, tādējādi, ka valsts konkurences uzraudzības iestāžu lēmumu akceptēšana kļūtu par normu;
Believes that a national court should not be bound by a decision of the national competition authority of another Member State without prejudice to rules that provide for the binding effect of decisions that were adopted by a member of the European Competition Network, applying Articles 81 or 82 of the Treaty and in relation to the same cause of action; observes that training and exchange programmes should lead to convergence of decisions so that acceptance of competition authority decisions should become the norm;
18. konstatē, ka kopējas Kopienas pieejas izstrādāšanai par uzcenojuma novirzīšanu un aizstāv iebilduma pieļaujamību par uzcenojuma novirzīšanu, un uzsver, ka šis iebildums principā jāpierāda atbildētājam, tomēr tiesas var atsaukties uz praksē apstiprinātām valsts tiesību normām par cēlonību un atbildību, lai nodrošinātu taisnīgus lēmumus katrā konkrētā gadījumā; iesaka, ka ierosināmajam pamatnostādnēm attiecībā apmēru, kādā netiešais pircējs un jo īpaši galīgais netiešais pircējs var balstīties uz atspēkojamu prezumpciju, ka nelikumīgā pārmaksa pilnībā novirzīta netiešo pircēju līmenī;
Notes that developing a common Community approach to passing on has merit and approves the admissibility of the defence of passing on as a defence, that evidence for that defence must always be provided by the defendant, and that the courts have the option of recourse to established national rules on the link between causality and liability in order to reach just decisions in individual cases; suggests that guidelines be proposed concerning the extent to which the indirect purchaser and in particular the last indirect purchaser may rely on the rebuttable presumption that the illegal overcharge was passed down in its entirety to its level;
Referents atbalsta, ka Komisija Baltajā grāmatā distancējas no daudziem tādiem ierosinājumiem, kas izteikti 2005. gada Zaļajā grāmatā un kas Eiropā izraisītu privātpersonu tiesiskās aizsardzības “ amerikanizāciju ”.
The rapporteur welcomes the fact that the Commission, in its White Paper, has distanced itself from a large number of the proposals contained in its Green Paper of 2005 which would have led to an ‘Americanisation’ of private law enforcement in Europe.
Sagatavojot šo ziņojumu, referents vadījās pēc šāda aspekta — katram cietušajam ir jābūt tiesībām saņemt viņam nodarītā kaitējuma atlīdzību, tomēr apvienoto prasību iesniedzējiem nedrīkst radīt labākus apstākļus nekā individuālam prasītājam.
In drafting this report, the rapporteur has based himself on one premise: anyone who has suffered damage must have the right to receive compensation for the damage suffered; it must also be a principle, however, that those bringing collective actions must not be in a better position than individual claimants.
Referents apšauba, ka privātpersonu tiesiskās aizsardzības mehānismi dalībvalstīs nav attīstīti pietiekamā līmeni, jo daudzas dalībvalstis ir stiprinājušas privātpersonu tiesisko aizsardzību atbilstīgi EKT praksei („ private enforcement“ ) .
The rapporteur doubts that private-law law enforcement mechanisms are underdeveloped in the Member States, since many Member States have strengthened private enforcement further to the relevant Court of Justice case-law.
Tomēr galvenā uzmanība ir jāpievērš tam, kā iestādes īsteno EK konkurences tiesības, jo monopolu uzraudzības iestāžu rīcībā ir tādi publisko tiesību izmeklēšanas instrumenti, kas nav pieejami privātpersonām; tiktāl privātpersonu tiesiskā aizsardzība joprojām ir uzskatāma par papildinošu funkciju.
However, enforcement of EC competition law by the authorities must remain in the foreground, since cartel authorities have public-law investigative instruments at their disposal which cannot be made available to private parties; to this extent, private enforcement continues to have a complementary effect.
Turklāt referentam rodas šaubas par Komisijas kompetenci attiecībā uz tās priekšlikumiem.
The rapporteur also has doubts as to the Commission’s competence for its proposals.
Komisija nevar noteikt pasākumus valsts līmeņa kaitējuma atlīdzināšanas noteikumu un procesuālo tiesību jomā, atsaucoties uz Līguma 83. pantu.
The Commission can certainly not base its measures in the area of national damages and procedural law on Treaty Article 83.
Vēl ir detalizēti jāpārbauda, vai var atsaukties uz Līguma 95. pantu vai 65. pantu un cik lielā mērā to var darīt.
Whether, and to what extent, Articles 95 or 65 of the Treaty can be taken as the legal base are questions that still need to be examined in detail.
Jautājums par kompetenci rodas arī saistībā ar horizontālo instrumentu.
The question of competence also arises in the case of a horizontal instrument.
Referents ierosina sagaidīt, līdz būs iesniegts Veselības un patērētāju aizsardzības ģenerāldirektorāta ziņojums par kolektīvas tiesiskās aizsardzības mehānismiem, lai pēc tam sāktu diskusiju par horizontālo instrumentu, kas paredzēts kolektīvai tiesiskai aizsardzībai.
The rapporteur suggests waiting for the communication from DG ‘Health and Consumers’ on the subject of collective enforcement mechanisms before entering into a discussion on a horizontal instrument for collective enforcement instruments.
Šis ziņojums būs balstīts uz diviem pētījumiem, kas ļaus noteikt pašreizējos kolektīvas tiesiskās aizsardzības mehānismus dalībvalstīs un iespējamos šķēršļus, ko iekšējā tirgū varētu radīt valstu tiesību aktu atšķirības.
The communication will be based on two studies which should provide information on existing collective enforcement mechanisms in the Member States and possible obstacles in the single market resulting from differing national legislation.
Ar Komisijas izklāstītajām konkurences tiesību jomas problēmām saskaras arī citās jomās, līdz ar to nebūtu vēlams ieviest regulējumu, kas attiecināts uz atsevišķām jomām.
The problems described by the Commission with reference to competition law also arise in other areas, so that it seems advisable not to introduce sectoral arrangements.
Būtu uzmanīgi jāizsver, vai būtu jāizvēlas horizontāla pieeja un cik lielā mērā tā būtu jāpiemēro, lai Eiropā uzlabotu tiesiskās aizsardzības iespējas.
Instead, careful consideration should be given to whether, and to what extent, a horizontal approach must be chosen to improve law enforcement possibilities in Europe.
Visi Eiropas līmeņa pasākumi ir jāpieņem ar mērķi novērst procesuālo tiesību sadrumstalotību.
The aim of all measures at European level must be to avoid fragmentation of procedural law.
Ņemot vērā EKT praksi, referents secina, ka tiesības vērsties tiesā ir jāpiešķir arī netiešajiem pircējiem.
The rapporteur infers from Court of Justice case-law that indirect purchasers must also be entitled to bring actions.
Lai virzītu prasību, var būt pieejamas pārstāvības un/vai kolektīvās prasības savrupu prasību ( stand-alone ) vai secīgu prasību ( follow-on ) formā.
For the prosecution of claims, representative actions and/or collective actions are available in the form of an isolated (stand-alone) claim or a follow-up claim.
Pārstāvības prasības var uzticēt kompetentām personām.
Qualified entities may be entrusted with representative actions.
Referents uzskata, ka kompetentā persona būtu jānosaka, pamatojoties uz Direktīvas 98/27/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību 3. pantu.
The rapporteur takes the view that a qualified entity should be defined in the light of Article 3 of Directive 98/27/EC on injunctions for the protection of consumer interests.
Tas ir jādara, lai novērstu ļaunprātīgu tiesvedības iespējas izmantošanu.
This is necessary in order to exclude the possibility of improper prosecutions.
Ad hoc pilnvarojums primāri jāņem vērā attiecībā uz tādām apvienībām, kas īsteno tiesvedību saistībā ar kaitējuma atlīdzību uzņēmumiem, kas ir cietuši saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumiem.
Authorisations to pursue such actions should primarily be considered for associations which arrange for actions in law for damages for companies which have been victims of violations of competition law.
Tieši mazie un vidējie uzņēmumi saistībā ar ES konkurences noteikumu pārkāpumiem ir skarti tikpat lielā mērā kā patērētāji.
Small and medium-sized businesses in particular are just as much affected by violations of EC competition law as consumers.
Tomēr referents uzstāj, ka kolektīvā prasībā drīkstētu piedalīties tikai skaidri apzināts personu loks; nepietiek vien ar iespēju apzināt personas.
However, the rapporteur calls for only a clearly identified group of people to be able to take part in a representative action; identifiability is not enough.
Turklāt ir skaidri jānosaka, ka personu apzināšanu izbeidz prasības iesniegšanas brīdī.
It must also be made clear that identification must be complete when the claim is brought.
Baltajā grāmatā noteikts, ka pārstāvības prasība ir jāveido kā opt-out (“iespējas nepiemērot”) modelis, kas daudzās dalībvalstīs nebūtu pieļaujams konstitucionāli tiesisku iemeslu dēļ.
The White Paper suggests that representative action should take the form of an opt-out model, which would be impossible in many Member States for constitutional reasons.
Personu apzināšana ir obligāta gan saistībā ar pieprasāmās kaitējuma atlīdzības apjomu, gan arī šīs atlīdzības sadalīšanu.
Identification is inadmissible in view of the level of damages to be asserted and the apportionment thereof.
Ir jāatlīdzina faktiski radītais kaitējums.
The damage actually suffered must be compensated for.
No anglosakšu tiesību sistēmas atvasinātā cy-pres doktrīna (sadalīšana tik tuvu, cik iespējams) ir pretrunā ar šo principu, jo netiek ņemts vērā faktiski nodarītais kaitējums.
The doctrine of cy-pres derived from common law (apportionment that is as accurate as possible) contradicts this principle, since the damages actually incurred are not paid out.
Daļu no iesniegtās prasības par kaitējuma atlīdzību nedrīkst arī atstāt pārstāvību īstenojošo personu ziņā, jo tas palielinās šādu personu ieinteresētību iespējami nepamatotās prasībās un būs pretrunā ar atlīdzības pamatideju.
Neither must portions of the damages sued for be left in the hands of the representative association, since this would raise the incentive for the association to lodge possibly unfounded claims and since it runs counter to the concept of compensation.
Tiesvedības izdevumus var atlīdzināt.
Costs incurred in bringing the claim can be reimbursed.
Referents atbalsta arī to, ka ir pieļaujamas kolektīvas prasības, kas veidotas pēc izvēles ( opt-in ) modeļa.
The rapporteur is also in favour of the admissibility of an opt-in collective action.
Komisijai vēl ir jādefinē precīzi kritēriji, piemēram, ka izvēle ( opt-in ) ir īstenojama līdz prasības iesniegšanas brīdim.
The Commission still has to lay down exact criteria, for example that the opt-in must take place before the time when the claim is brought.
Līdzās minētajam, izvēloties vienu prasības instrumentu, ir jānovērš iespēja lietot atlikušos instrumentus, lai šādā veidā aizkavētu vairākkārtēju vēršanos pret atbildētāju.
In addition, opting for one claim instrument must exclude the remaining ones, so that multiple claims cannot be brought against the defendant.
Komisija savā priekšlikumā novēršas arī no Regulas 1/2003 2. pantā minētā pamatprincipa, kas nosaka, ka tā puse, kas vēršas pret pārkāpumu, ir atbildīga par šā iespējamā pārkāpuma pierādīšanu.
With its proposal, the Commission would like to move away from the principle, also set out in Article 2 of Regulation 1/2003, whereby the party alleging an infringement must prove the infringement.
Tomēr atbildētājam nevar noteikt pienākumu prasības iesniedzējam sagādāt pierādījumu materiālu.
However, a defendant cannot be required to provide evidence for the plaintiff.
Informācijas asimetriju starp prasības iesniedzēju un atbildētāju gan nevar apstrīdēt, šāda situācija pat mēdz būt tipiska procesuālo tiesību attiecībās.
While it cannot be denied that there is an information asymmetry between plaintiff and defendant, this is nevertheless entirely typical in procedural law relationships.
Tieši saistībā ar jautājumu par piekļuvi pierādījumu līdzekļiem izšķiroši ir tas, lai kolektīvo prasību iesniedzēji netiktu nostādīti labākā situācijā nekā individuālie prasītāji.
Precisely in the question of access to evidence it is of decisive importance that collective claimants should not be in a better position than individual claimants.
Tā vietā, lai Eiropas līmenī ieviestu nepazīstamu informācijas izpaušanas pienākumu, būtu jāsaglabā situācija, ka dalībvalstis nosaka piekļuvi pierādījumu līdzekļiem atbilstīgi valsts tiesību aktu noteikumiem.
Instead of introducing unfamiliar disclosure requirements at European level, the Member States should continue to regulate access to evidence in accordance with the principles of national law.
Šāda pieeja nerada arī “ forum shopping ” jeb labvēlīgākās tiesas izvēles draudus, jo plaši noteikts informācijas izpaušanas pienākums būtiski paaugstina tiesvedības izmaksas un attur no prasību celšanas.
This approach also avoids the danger of forum shopping, since extensive disclosure requirements raise the cost of litigation enormously and act as a deterrent to bringing claims.
Turklāt secīgu prasību gadījumā cietušajiem ir jārada iespēja ļaut iepazīties ar Komisijas dokumentiem, ja vien šādi netiek apdraudētas obligāti aizsargājamas intereses.
In the case of subsequent cases, victims must also be allowed access to Commission documents, unless interests pressingly in need of protection are endangered in the process.
Referents uzskata, ka šīs tiesības izriet no EKL 255. panta un Pārskatāmības regulas 1049/2001, un Komisijas priekšlikums par grozījumiem COM (2008) 229 tās neierobežo.
The rapporteur takes the view that this right derives from Article 255 EC and the Transparency Regulation 1049/2001, and that it is not limited by amending proposal (2008) 229.
Referents norāda, ka valstu konkurences iestādes ( NCA ) lēmumu saistošās sekas attiecas vienīgi uz ES konkurences tiesību pārkāpuma konstatāciju.
The rapporteur points out that the binding effect of decisions of national competition authorities (NCAs) relates only to the determination of an infringement of EC competition law.
Cēlonisko sakarību utt. klātbūtne ir jāatzīst iesaistītajai tiesai.
The existence of causality, etc. must be recognised by the court appealed to.
Komisijas lēmumu saistošās sekas ir noteiktas Regulas 1/2003 16. pantā.
The binding effect of decisions by the Commission is laid down in Article 16 of Regulation 1/2003.
Arī Komisija Regulas 1/2003 projektā (COM (2000)582) atzina, ka “ nacionālo konkurences iestāžu lēmumiem ārpus attiecīgās dalībvalsts nav tiesisku seku ”.
The Commission too recognised in draft of Regulation 1/2003 (COM 2000 (582)) that ‘ decisions adopted by national competition authorities do not have legal effects outside the territory of their Member State ’.
Nav iespējams saskatīt iemeslu, kādēļ jāatkāpjas no principa, kas nosaka, ka kādas valsts administratīvie lēmumi ir spēkā tikai šīs valsts teritorijā.
There are no obvious grounds for deviating from the principle that an administrative decision by a State can only be valid within its sovereign territory.
Tātad valstu konkurences iestāžu lēmumi ir saistoši tikai valsts teritorijā.
Decisions by NCAs can therefore only acquire legally binding status internally.
Tomēr dalībvalstīm ir atļauts atzīt ārvalstu konkurences iestāžu lēmumu saistošo raksturu.
Member States can, however, continue to recognise the legally binding effects of decisions by foreign NCAs.
Saistībā ar pārkāpumu, kas izdarīts aiz neuzmanības, referents prasa noteikt vismaz nolaidības rezultātā īstenotu konkurences tiesību pārkāpumu.
The rapporteur calls for at least negligent competition violation.
Nav iemesla neatzīt pārkāpumu, kas izdarīts aiz neuzmanības, jo tas turklāt ir priekšnosacījums, lai piespriestu soda naudu atbilstīgi Regulas 1/2003 23. pantam.
There are no grounds to depart from the negligence requirement, which is, in addition, cause for a fine to be imposed under Article 23 of Regulation 1/2003.
Referents piekrīt Komisijas uzskatam, ka ir jāatlīdzina gan faktiskie zaudējumi, gan arī negūtā peļņa un procenti.
The rapporteur shares the Commission’s view that losses such as lost profits should be reimbursed with interest.
Līdz ar to Kopienas likumdevēji tādu atlīdzību par zaudējumiem, kurai piemīt soda raksturs, var izslēgt saistībā ar EK konkurences tiesībām.
The Community legislators can thus exclude the possibility of payment of punitive damages for violations of EC competition law.
Lai aprēķinātu kaitējuma atlīdzības apjomu, noderīgas būtu nesaistošas pamatnostādnes.
For the calculation of damages, a non-binding guidance framework would be helpful.
Atlīdzības aprēķināšana praksē radīs būtiskas problēmas, jo būs jāizmanto sarežģīti ekonomikas zinātnes modeļi.
Nonetheless, calculating damages in practice will give rise to considerable problems, since complex economic models will have to be used as references.
Jautājumu par pārmaksu attiecināšanas fakta pieļaujamību nav iespējams novērtēt vispārēji, jo, neesot pietiekamām zināšanām par procesā iesaistīto pušu tirdzniecības ķēdi, būs ļoti grūti pierādīt, ka kaitējumam bijušas tālākas sekas.
The issue of the admissibility of passing on overcharges cannot be given a single all-embracing answer, since inadequate knowledge of the distribution chain means that the parties in the case will be able to provide proof of passing on of damage only with difficulty.
Referents gan atbalsta šāda aizstāvības fakta pieļaujamību, tomēr noraida Komisijas ierosināto atspēkojamu pieņēmuma noteikumu, kas nosaka, ka kaitējums pilnībā ir attiecināms uz netiešajiem pircējiem.
The rapporteur agrees that invoking this defence is admissible, but rejects the rule of rebuttable presumption proposed by the Commission, whereby the harm is to have been passed on in its entirety to the indirect purchaser.
Iespēja samazināt cietušās personas finanšu slogu būtu jāparedz tikai izņēmuma gadījumos, priekšnosacījumus šādiem izņēmumiem Komisija gan nav noteikusi.
Lightening of the burden of proof can only be provided for in exceptional circumstances, which the Commission has not so far been able to demonstrate.
Nav zinātniski pierādīts, ka parasti radītais kaitējums tiek attiecināts tālāk uz netiešajiem pircējiem.
On the contrary, there is no scientific evidence to suggest that the harm is as a general rule passed on to the indirect purchaser.
Turklāt gadījumā, ja pārmaksu tālāku attiecināšanu uz netiešajiem pircējiem nav iespējams pierādīt, rodas bīstamība, ka pret atbildētāju varētu vērsties vairākkārtēji, jo tam, pamatojoties uz atspēkojuma pieņēmuma noteikumu, būs jāmaksā kaitējuma atlīdzība netiešajiem pircējiem un, pamatojoties uz pārmaksu attiecināšanas trūkstošajiem pierādījumiem, arī tiešajiem pircējiem.
Furthermore, if passing on of overcharges turns out to be unprovable, there is a risk that the defendant will be held liable on a number of counts, since he will be obliged to pay damages to the indirect purchaser on the basis of the presumption rule and to the direct purchaser in the absence of provability of passing on of overcharges.
Vismaz dubulta kaitējuma atlīdzība tomēr ir tāda sankcija, ko drīkst prasīt tikai valsts.
However, double (at the least) damages are a sanction that only the public authorities can impose.
Tādēļ ir jāpieturas pie pamatprincipa, ka prasības iesniedzējam ir jāizpilda prasību pamatojošie priekšnosacījumi.
The principle must therefore be maintained that the claimant must fulfil the conditions for justifying the claim.
Šāds risinājums atbilst arī Eiropas Kopienu tiesas praksei, kas nosaka, ka jebkurai personai ir jābūt tiesībām pieprasīt zaudējumu atlīdzību.
This approach is in line with the Court of Justice case-law according to which everyone must have the right to compensation for damages.
Ar formulējumu “pamatā” nodrošina, ka valstu tiesām ir iespēja atsevišķos gadījumos tiešām konstatēt pārmaksu attiecināšanu uz netiešajiem pircējiem (piemēram, tā saukto Cost-Plus-Fee līgumu gadījumā).
The words ‘in principle’ ensure that the national courts retain the option in individual cases of acting on the assumption that charges really are passed on (for example in the case of ‘cost-plus’ contracts).