natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Turklāt inflācijas prognozes joprojām ir stabili saglabātas līmenī, kas atbilstīgs mūsu mērķim nodrošināt, lai euro zonā inflācijas līmenis vidējā termiņā pastāvīgi būtu nedaudz zemāks par 2 %, un arī tas liecina, ka pēdējo 12 gadu laikā esam ticami nodrošinājuši stabilas cenas.
In addition, and as a reflection of the credible delivery of stable prices over the past 12 years, inflation expectations have remained firmly anchored at a level consistent with our aim to maintain inflation rates in the euro area below, but close to, 2% over the medium term.
Šāda noturība ir svarīga efektīvas monetārās politikas īstenošanai, proti, cenu stabilitāte tiek nodrošināta, ņemot vērā nākotnes perspektīvu.
Such anchoring is important for the effectiveness of monetary policy, i.e. the delivery of price stability also in a forward looking manner.
Manuprāt, šī noturība nepārprotami liecina — finanšu tirgi un sabiedrība kopumā ļoti lielā mērā uzticas mūsu apņēmībai un spējai īstenot vienotu monetāro politiku tā, lai būtu iespējams sasniegt cenu stabilitāti.
In my opinion, this anchoring is a clear signal that financial markets and the public at large attach great credibility to our commitment and capacity to conduct our single monetary policy in a way that allows for the achievement of price stability.
Inflācijas prognozes bija visumā stabilas pat finanšu krīzes laikā, kad daži novērotāji ieskicēja deflācijas scenārijus, tomēr inflācija vairākus mēnešus bija negatīva, un to var uzskatīt par zīmi, ka ECB monetārā politika ir ticama.
The fact that inflation expectations remained broadly stable even during the financial crisis, when some commentators were painting deflation scenarios, and when inflation was negative for several months, can be seen as an indication of the credibility of ECB’s monetary policy.
Šajā kontekstā, manuprāt, nav pamata mainīt veidu, kādā esam īstenojuši monetāro politiku pēdējos 12 gadus.
In light of this, I see no reason for introducing changes to the way we have conducted monetary policy in the past 12 years.
Bieži tiek apgalvots, ka pasaules ekonomikā notikušo strukturālo pārmaiņu ietekmē patēriņa cenu inflācija ir kļuvusi par aktīvu cenu inflāciju.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Kā Jūs vērtējat šādu apgalvojumu un kā, Jūsuprāt, tas varētu ietekmēt monetāro politiku?
What is your view on this assertion and which consequences for the monetary policy do you see?
Pirms finanšu krīzes viens no galvenajiem jautājumiem, kuru apsprieda novērotāji, akadēmiķi un politikas veidotāji, bija par t. s. „Lielo tempa palēnināšanu” („Great Moderation”).
Before the financial crisis one of the main themes debated by observers, academics and policymakers was the so-called 'Great Moderation’.
Pēdējos 30 gadus bija vērojama inflācijas un tās svārstīguma samazināšanās tendence, un tika uzskatīts — šo tendenci ir veicinājusi labāka monetārā un fiskālā politika, kā arī tādas strukturālas pārmaiņas kā globalizācija (visticamāk, abu šo faktoru kombinācija).
A trend decline of inflation and its volatility had occurred over the previous 30 years, and it has been interpreted as the consequence of better monetary and fiscal policies, as well as of structural changes like globalisation (most likely, a combination of both factors).
Iestājoties finanšu krīzei, uzmanības centrā vairs nebija reālā ekonomika, bet gan finanšu tirgi; ir diskutēts par to, ka centrālajām bankām, kas gan ir sekmīgi cīnījušās ar preču un pakalpojumu cenu inflāciju, tagad ir jauns izaicinājums, ko radījusi aktīvu cenu inflācija.
With the financial crisis the attention has shifted from the real economy to the financial markets; it has been argued that central banks, while having been successful in defeating goods and service inflation are now facing a new challenge posed by asset price inflation.
Tā tas gluži nav, jo pastāvīgas cenu stabilitātes saglabāšana vienmēr ir bijis grūti veicams uzdevums.
This is not entirely true, because maintaining price stability on a lasting basis always remains a challenge.
Centrālās bankas labi zina, ka cīņa pret preču un pakalpojumu cenu inflāciju vēl nebūt nav galā.
Central banks are well advised not to take it for granted that the fight against goods and service price inflation has been definitely won.
Centrālajām bankām ir jāsaglabā pēdējos 30 gados pašu spēkiem sūri nopelnītā uzticēšanās un arī turpmāk galvenā uzmanība jāpievērš savam cenu stabilitātes mērķim.
Central banks must preserve their own hard gained credibility over the past 30 years and remain focused on their price stability objective.
Tomēr nevar noliegt, ka, pateicoties finanšu tirgu attīstībai un to integrācijai pasaules līmenī, aktīvu cenu dinamika monetārajai politikai, iespējams, ir kļuvusi svarīgāka nekā pirms 30 gadiem.
At the same time, one cannot deny that the development of financial markets and their integration at the global level has probably made asset price dynamics more relevant for monetary policy than 30 years ago.
Paradoksāli, bet var apgalvot, ka sekmīga monetārā politika, kas iegrožojusi ar inflācijas dinamiku saistītas norises, pati par sevi varētu būt viens no faktoriem, kurš, samazinot finanšu tirgu pieprasīto riska prēmiju, iespējams, ir veicinājis dažu aktīvu cenu nenoturīgas izmaiņas.
Paradoxically, it can be argued that the success of monetary policy in taming developments in inflation dynamics could itself be one of the factors that, by reducing the risk premium demanded by financial markets, may have contributed to fostering unsustainable developments in some asset prices.
Raugoties nākotnē, grūtais centrālo banku uzdevums ir pienācīgi ņemt vērā to, kā aktīvu cenu izmaiņas varētu ietekmēt vidējā termiņā un ilgtermiņā iespējamos cenu stabilitātes apdraudējuma faktorus.
Looking forward, the challenge for central banks is to take due account of the implications of asset price developments for medium to longer term risks to price stability.
Precizēsim, ka monetārā politika nav obligāti uzskatāma par piemērotāko instrumentu, kas palīdz novērst aizdevumu un aktīvu cenu strauju pieaugumu.
To be sure, monetary policy is not necessarily the most appropriate instrument to deal with credit/asset price booms.
Tomēr centrālajām bankām ir jāpilnveido sava izpratne par finanšu tirgus dinamiku un mainīgo saikni starp reālo ekonomiku un tās finanšu nozari.
However, central banks must invest in their understanding of financial market dynamics and the changing relationships between the real and the financial sector of the economy.
Raugoties no šī viedokļa, noturīgai monetārās politikas stratēģijai nozīmīgs elements ir uzraudzība pār to, kā veidojas monetārā un kredītu nelīdzsvarotība un kā mainās aktīvu cenas; būtiski svarīga ir arī orientēšanās uz vidēja termiņa perspektīvu.
In this perspective, monitoring the building up of monetary and credit imbalances and asset price developments is one important element in a robust monetary policy strategy; a medium-term orientation is also crucial.
ECB stratēģija ir veidota tā, lai, veicot cenu stabilitātei riskanto faktoru ierasto novērtēšanu, pienācīgi tiktu ņemti vērā arī tie riski, kuru cēlonis ir nenoturīga monetārā, kredītu un aktīvu cenu dinamika un kuri ilgākā laikposmā varētu kļūt par realitāti un bieži vien vēstīt par sāpīgu un kardinālu pielāgojumu nepieciešamību, pat pēc tam, kad ir pagājis zināms laiks, kopš ir izveidojušies un auguši aktīvu cenu „burbuļi”.
The ECB’s strategy is designed to duly incorporate in the routine assessment of the risks to price stability those risks originating in unsustainable monetary, credit and asset price dynamics, that could materialise over a longer horizon and often herald painful and abrupt adjustments, even after some time that asset price bubbles have developed and grown.
Tādēļ monetārajai analīzei ir svarīga nozīme, cenu izmaiņas vērtējot vidēja termiņa un ilgtermiņa perspektīvas kontekstā; pienācīgi izvērtējot ar naudu un kredītiem saistītās norises, ir iespējams izsekot mijiedarbībai, kas pastāv starp cenu veidošanu aktīvu tirgos un kredītu un likviditātes veidošanu finanšu nozarē.
Monetary analysis therefore plays an important role in shaping the medium to longer-term outlook for price developments; due consideration to the assessment of money and credit developments makes it possible to follow the interactions between price formation in asset markets and credit and liquidity creation in the financial sector.
Šī pieeja ir svarīga, jo palīdz īstenot monetāro politiku tā, lai netiktu pieļauta sākotnējas aktīvu cenu nelīdzsvarotības veidošanās, par ko liecina monetārie un kredītu summārie rādītāji.
This approach is important, since it helps monetary policy to adopt a pre-emptive attitude towards incipient asset price imbalances that are reflected in the dynamics of monetary and credit aggregates.
Iestājoties pret nenoturīgu naudas, kredītu un aktīvu cenu dinamiku, ar monetāro politiku var sekmīgāk ierobežot aktīvu cenu „burbuļu” veidošanos, nevis tikai iejaukties pēc tam, kad „burbulis” jau ir plīsis un kad cena, ko nākas maksāt par makroekonomisko nestabilitāti, var būt ārkārtīgi augsta.
By “leaning-against-the-wind” of unsustainable money, credit and asset price dynamics, monetary policy can better limit the build-up of asset price bubbles, rather than simply intervening ex-post, when the bubble bursts, and the costs in terms of macroeconomic instability can be extremely high.
Kā Jūs vērtējat preču cenu pieauguma ietekmi uz monetāro politiku?
How do you assess the consequences of rising commodity prices for the monetary policy?
Vai monetārās politikas uzdevumi — novērst recesiju un modri uzraudzīt inflāciju (tās prognozes) — ir savstarpēji pretrunīgi?
Is there a conflict in terms of monetary policy between fighting the recession and remaining vigilant about inflation (expectations)?
Kā jau iepriekš norādīju, ECB monetārā politika ir vērsta uz cenu stabilitātes saglabāšanu vidējā termiņā.
As I already indicated, the ECB’s monetary policy is geared to maintain price stability over the medium term.
Tādēļ ir ļoti svarīgi novērtēt to, vai preču cenu pieaugums ir pārejoša vai pastāvīga parādība un vai šis cenu pieaugums var radīt t. s. „otrā viļņa” iedarbību.
Therefore, a crucial assessment is whether commodity price increases are of a transitory or a permanent nature and whether they risk triggering second round effects.
Principā, ja preču cenu izmaiņām ir pagaidu raksturs, var vienkārši izvērtēt inflācijas svārstības, ko radījusi cenu izmaiņu sākotnējā iedarbība.
In principle, if commodity price changes are of a temporary nature, one can look through the volatility in inflation triggered by their first-round effects.
Tomēr „otrā viļņa” iedarbības risks ir jāiezīmē, tā novēršot iespēju, ka šādai iedarbībai ir paliekoša ietekme uz vidējā termiņa inflācijas prognozēm un inflācijas tempu.
However, the risk of second round effects must be contrasted, in order to prevent that they have a lasting impact on medium-term inflation expectations and developments.
Īstenojot monetāro politiku, jo īpaši jācenšas novērst situāciju, kad inflācijas pagaidu pieauguma rezultātā rodas „otrā viļņa” iedarbība algu un cenu noteikšanas tendencēs, piemēram, tādēļ, ka algu un cenu indeksācija tiek veikta pēc iepriekšējiem inflācijas rādītājiem, vai arī — kā tas parasti notiek — pasliktinās inflācijas prognozes.
In particular, monetary policy needs to avoid that temporary increases in inflation lead to the emergence of second-round effects in the wage and price-setting behaviour, for instance due to the indexation of wages and prices to past inflation, or more generally to a worsening of inflation expectations.
Turklāt gadījumā, ja pastāvīga preču cenu pieauguma tendence sistemātiski ietekmē inflāciju, vēl jo vairāk ir nepieciešams profilaktiski iezīmēt risku, ka šāda noturīga augšupēja novirze no cenu stabilitātes sasniegšanas mērķa varētu nelabvēlīgi ietekmēt inflācijas prognožu stabilu piesaisti.
In addition, in case that a persistent upward trend in commodity prices systematically affects inflation, there is an even more pressing need to pre-emptively contrast the risk that such a sustained upside deviation from the price stability objective undermines the firm anchoring of inflation expectations.
Šādos gadījumos monetārās politikas nostādnes būtu jāpielāgo, lai saglabātu cenu stabilitāti un stabilā līmenī noturētu inflācijas prognozes.
In such cases, an adjustment of the monetary policy stance would be required to preserve price stability and keep inflation expectations well-anchored.
Pašlaik ECB ļoti cieši uzrauga visas norises, kas saistītas ar cenu stabilitātei riskantiem augšupējas tendences faktoriem.
At the current juncture, the ECB very closely monitors all developments with respect to upside risks to price stability.
Atbildot uz otro jautājuma daļu, ilgākā laikposmā nav iespējams kompromiss starp izaugsmi un inflāciju.
As regards the second part of the question, in the longer term there is no trade off between growth and inflation.
Cenu stabilitāte drīzāk ir ilgtspējīgas izaugsmes obligāts priekšnoteikums.
Rather, price stability is a necessary condition for sustainable growth.
Tādēļ pilnībā piekrītu viedoklim, kas bijis ECB Padomes līdz šim pieņemto lēmumu pamatā, proti, ECB spēja pildīt tai uzticēto primāro uzdevumu — nodrošināt cenu stabilitāti vidējā termiņā — ir nozīmīgākais ieguldījums, ko monetārā politika var sniegt, sekmējot ilgtspējīgu euro zonas ekonomisko izaugsmi un darba vietu radīšanu euro zonā.
Therefore, I full share the view that guided the Governing Council decisions so far: to fulfil the ECB’s primary mandate to ensure price stability in the medium term is the main contribution monetary policy can make to fostering sustainable economic growth and job creation in the euro area economy.
Neskarot cenu stabilitātes mērķi, kā, Jūsuprāt, ECB vajadzētu pildīt tai Līgumā noteiktos sekundāros pienākumus (sekmēt ekonomisko izaugsmi un pilnīgu nodarbinātību) un kādus instrumentus ECB šajā nolūkā varētu izmantot?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Līguma par Eiropas Savienības darbību 127. pantā ir noteikti arī sekundāri pienākumi, tomēr tas nenozīmē, ka pastāv kompromiss starp ECB galveno mērķi — uzturēt cenu stabilitāti — un pienākumu atbalstīt vispārējo ekonomikas politiku, kas Savienībā tiek īstenota.
The existence of secondary obligations under Art 127 of the Treaty on the functioning of the EU does not entail the existence of a trade off between the ECB’s primary objective of maintaining price stability and support of the general economic policies in the Union.
Ņemot vērā gan akadēmiskos pētījumus, gan vēsturisko pieredzi, ir panākta diezgan liela vienprātība attiecībā uz to, ka centrālā banka nevar noturīgā veidā ietekmēt ekonomisko izaugsmi, mainot naudas piedāvājumu, bet tā var veicināt izaugsmi, sekmējot stabilas vides veidošanos.
Broad consensus exists, both from academic research as well as from historical experience, on the fact that a central bank cannot influence economic growth in a sustainable manner by changing the money supply, but can instead contribute to growth by fostering an environment of stability.
Nodrošinot inflācijas prognožu stabilu piesaisti, centrālās bankas pārliecinoši sasniegtā cenu stabilitātes vide veicina vispārēju makroekonomikas stabilitāti, kas vislabāk pasargā ekonomiku no neprognozējamu triecienu ietekmes.
By firmly anchoring inflation expectations, the central bank’s credible achievement of a price stability environment fosters overall macroeconomic stability which best insulates the economy from the consequences of unforeseen shocks.
Šai ziņā uzskatu, ka — tieši pateicoties spējai ticami darboties un bez nelabvēlīgas ietekmes uz cenu stabilitāti — ECB patiesi ir spējusi arī sniegt ārkārtīgi svarīgu atbalstu ekonomikai nesenās finanšu krīzes laikā, monetārās politikas netraucētas īstenošanas nolūkā tradicionāli samazinot procentu likmes līdz vēsturiski zemiem līmeņiem un veicot arī „nestandarta pasākumus”.
In this respect, I observe that – precisely thanks to its credibility and without endangering price stability – the ECB has indeed also been able to provide crucial support to the economy during the latest financial crisis, via conventional interest rate cuts to historically low levels and in addition to “non-standard measures” with a view to ensuring the smooth transmission of monetary policy.
Turklāt, kā liecina pēdējos gados vērotais, finanšu nestabilitāte nopietni apdraud izaugsmi un nodarbinātību.
In addition, as we have seen in recent years, financial instability poses a serious threat to growth and employment.
Finanšu stabilitātes iespējamo apdraudējumu analīze un ECB līdzdalība, izstrādājot uzraudzības, normatīvās un citas finanšu politikas nostādnes ar mērķi stiprināt finanšu sistēmas pretestību un novērst finanšu stabilitātei riskantus faktorus tieši tajās jomās, par kurām ECB ir atbildīga vai kurās tā darbojas kā citu struktūru dalībniece, arī palīdz veidot priekšnoteikumus ilgtspējīgai izaugsmei.
The analysis of evolving financial stability risks and participation in framing supervisory, regulatory and other financial policies to strengthen the resilience of financial system and to head off financial stability risks, directly in areas where the ECB has authority or through its participation in other bodies, are also ways to contribute to conditions for sustainable growth.
Kā Jūs vērtējat institucionālās attiecības starp ECB, Padomi un/vai Eurogrupu?
How do you judge the institutional relation between ECB, Council and/or the Eurogroup?
Vai uzskatāt, ka vajadzētu uzlabot iekšējos koordinēšanas un ekonomikas uzraudzības procesus Eurogrupā?
Do you think that the coordination and economic surveillance inside the Eurogroup should be improved?
ECB pastāvīgi un saskaņā ar attiecīgajiem Līguma noteikumiem piedalās Ekonomikas un finanšu padomes, Eurogrupas un to sagatavošanas komiteju sanāksmēs.
The ECB participates, on a permanent basis and in line with the relevant Treaty provisions, in the meetings of the ECOFIN Council, the Eurogroup and their preparatory committees.
Turklāt ECB priekšsēdētājs bieži piedalās Eiropadomes sanāksmju sēdēs, kurās tiek apspriesti ECB aktuāli jautājumi.
In addition, the ECB President frequently takes part in sessions of European Council meetings that discuss matters of concern to the ECB.
Savukārt Ekonomikas un finanšu padomes priekšsēdētājs — tāpat kā Eiropas ekonomikas lietu komisārs — tiek regulāri aicināts piedalīties ECB Padomes sanāksmēs.
Symmetrically, the President of the Ecofin Council - as well as the Commissioner for Economic Affairs - is regularly invited at the meetings of the ECB Governing Council.
Pateicoties tik ciešai iestāžu sadarbībai, ECB var informēt ministrus par lēmumiem, ko tā pieņēmusi attiecībā uz monetāro politiku, un par to, kā ECB vērtē norises ekonomikas un finanšu jomā.
Such a close institutional relationship enables the ECB to inform Ministers about its monetary policy decisions and appraisal of economic and financial developments.
Turklāt ECB ar ES dalībvalstīm apspriež dalībvalstu budžeta politiku, struktūrpolitiku un citas makroekonomikas jomā īstenojamas politikas nostādnes (pildot ECB pienākumu nodrošināt ES ekonomikas uzraudzību), kā arī starptautiskās finanšu lietas un finanšu nozares politiku.
In addition, the ECB discusses, with EU Member States, their budgetary, structural and other macroeconomic policies (as part of the EU's economic surveillance), international financial affairs and financial sector policies.
Tādējādi ECB ir daudz iespēju sadarboties ar Padomi un Eurogrupu, paturot prātā dažādo iestāžu attiecīgos pienākumus un neaizmirstot par ECB autonomiju.
Therefore, there are many opportunities for the ECB to interact with the Council and the Eurogroup, bearing in mind the respective responsibilities of the various institutions and the independence of the ECB.
Neatkarīgi no iepriekš minētā dalībvalstīm ir jāturpina uzlabot politikas koordinēšanas procesu, un ir nepieciešama spēcīgāka ekonomikas uzraudzība.
Notwithstanding the above, there is a need for Member States to further improve policy coordination and for economic surveillance to be reinforced.
Lai nodrošinātu Ekonomikas un monetārās savienības (EMS) netraucētu darbību un pilnībā apzinoties to, ko nozīmē līdzdalība vienotās valūtas zonā, Eurogrupai savās apspriedēs galvenā uzmanība ir jāpievērš jo īpaši tam, kā sasniegt noturīgu fiskālo stāvokli euro zonā, kā vairot tās izaugsmes potenciālu un kā vispār novērst nepieņemamas nelīdzsvarotības veidošanās iespējas.
In particular, to ensure a smooth functioning of EMU and to fully abide by what membership of a single currency area means, the Eurogroup must focus its discussions on achieving sustainable fiscal positions in the euro area, enhancing its growth potential and, generally, avoid unsustainable imbalances from arising.
Tas nozīmē, ka ir vajadzīgs arī spēcīgāks partneru spiediens starp dalībvalstīm.
This also requires enhanced peer pressure between Member States.
Kāds ir Jūsu viedoklis par „ekonomikas pārvaldības reformas” tiesību aktu projektiem, kas pašlaik tiek apspriesti?
What do you think of the "economic governance reform" draft legislative proposals currently discussed?
Centieniem stiprināt ekonomikas pārvaldību ES un euro zonā, kas pašlaik tiek īstenoti, ir ārkārtīgi liela nozīme.
The current efforts to strengthen economic governance in the EU and the euro area are of the utmost importance.
Pamatīgāka un plašāka uzraudzība ir nepieciešama jo īpaši euro zonā, tā atspoguļojot pamatīgo ekonomikas integrācijas pakāpi, kas jau ir sasniegta, un veicinot EMS netraucētu darbību.
In particular within the euro area, there is a need to deepen and broaden surveillance so as to reflect the deep level of economic integration that has already been achieved and to support the smooth functioning of EMU.
Spēkā esošie noteikumi un procedūras negarantēja apdomīgas fiskālās politikas īstenošanu visās valstīs — sākoties krīzei, daudzās valstīs jau bija liels valsts parāds un nepietiekamas manevrēšanas iespējas.
Existing rules and procedures did not guarantee prudent fiscal policies in all countries: many Member States entered the crisis with an already high public debt and insufficient margins of manoeuvre.
Turklāt, veidojot EMS pārvaldību, netika pievērsts pietiekami daudz uzmanības makroekonomiskajai nelīdzsvarotībai — saspīlēts valsts parāda stāvoklis veidojās ne vien tajās valstīs, kurām bija problēmas ar valsts finansēm, bet arī tajās, kam bija liels ārējais deficīts, nelīdzsvarota izaugsme un/vai ārkārtīgi liels privātā sektora parāds.
Moreover, macroeconomic imbalances were not given an adequate role in the design of EMU governance: sovereign debt tensions hit not only countries with problems of public finances, but also those with a high external deficit, unbalanced growth and/or a highly indebted private sector.
Turklāt attiecīgas pamatsistēmas, kas nodrošinātu, ka krīzes situācijās euro zonā tiek saglabāta finanšu stabilitāte, nebija vispār.
Finally, an appropriate framework to safeguard the financial stability of the euro area in crisis situations was missing altogether.
Šai ziņā spēcīgākas fiskālās uzraudzības vajadzībām svarīgi ir tas, ka tagad galvenā uzmanība ir pievērsta liela valsts parāda novēršanai un valsts izdevumu pieauguma iegrožošanai.
In this respect, the new focus on correcting high government debt and containing public spending growth are important steps to reinforce fiscal surveillance.
Turklāt ar jaunās pamatsistēmas palīdzību ir pārliecinoši jāvēršas pret nepārejošas makroekonomiskās nelīdzsvarotības veidošanos euro zonā.
In addition, the build-up of lasting macroeconomic imbalances within the euro area needs to be addressed convincingly in the new framework.
Tādēļ ļoti lielā mērā atbalstu uzraudzības jomas paplašināšanu.
I therefore very much support the broadening of the scope of surveillance.