natgillin/translations-raw huggingface dataset:
M. tā kā ANO, īpaši Civilizāciju alianses Augsta līmeņa grupas un ANO Attīstības programmas ieguldījums pēdējos gados ciešā saistībā ar dažādām arābu sabiedrības grupām jāpārvērš konkrētā un reālā politikā;
M. whereas the contributions made over the past few years by the UN, and in particular by the High-Level Group of the Alliance of Civilisations and by the UNDP, deriving from a close involvement with the different strands of Arab society, need to be translated into real concrete policies,
N. tā kā Eiropas Savienības attiecības ar attiecīgo valstu varas iestādēm pārāk ilgi ir bijušas balstītas galvenokārt uz stabilitātes panākšanu un stratēģisko partnerību, neņemot vērā to, kā iestādes ievēro vispārējās cilvēktiesības, tādējādi iedragājot pilsoniskās sabiedrības dalībnieku centienus pārveidot dažādās sabiedrības no iekšpuses;
N. whereas Europe’s relations with the authorities of the countries concerned have for too long been based exclusively on the pursuit of stability and strategic partnership, without taking into account respect by the authorities for universal human rights, thus undermining efforts by civil society actors to reform the various societies from within,
O. tā kā ir svarīgi radīt pamatu, lai arābu sabiedrības visu atšķirīgo sastāvdaļu dialogs var noritēt brīvi un atklāti tā, lai no iekšpuses attīstītos patiess reformu process;
O. whereas it is important to create a framework within which the dialogue between all the various components of the Arab societies can take place freely and openly, in such a way as to bring about, from inside, a genuine reform process,
P. tā kā Arābu Cilvēktiesību hartā, kas pieņemta 1994 .gadā atspoguļoti centieni nodrošināt cilvēktiesību ievērošanu arābu pasaulē; tomēr izsakot nožēlu, par to, ka daži tās punkti ir formulēti tā, ka iespējamas dažādas interpretācijas;
P. whereas the Arab Charter on Human Rights adopted in 1994 is an expression of the aspiration to guarantee respect for human rights in the Arab world; regretting, however, that some of its provisions are worded in such a way as to allow differing interpretations,
Q. tā kā arābisma kustība, kādu to iecerēja tā dibinātāji, ir projekts, kas par vienu no saviem mērķiem nosprauda laicīgas sabiedrības veidošanu; tā kā mūsdienu politiskā islāma virziens šķiet nesniedz piemērotas atbildes uz jautājumiem, kas saistīti ar politisko reformu; izsaka bažas par to, ka politisko reformu strupceļš uztur radikālo islamismu un tā naidpilno pret ebrejiem vērsto diskursu; atgādinot, ka tas, vai islāms kļūst mērenāks ir atkarīgs gan no tā, cik stiprs ir tas institucionālais pamats, ko šie spēki izmanto savai attīstībai, kā arī no šo spēku iespējām iespaidot politikas izveidi;
Q. whereas the Arab movement, as conceived by its founding fathers, is a project which has included the secularisation of societies among its objectives; whereas the current paths of political Islam do not always appear to be providing appropriate answers to the problems of political reform; concerned that the deadlocks in political reform are fuelling radical Islamism and its rhetoric of hatred towards Jews; and whereas the moderation of Islamism depends on both the stability of the institutional framework in which they evolve and the opportunities which the latter offers to influence policy making,
4. uzsver to, ka reformu procesa vājums arābu pasaulē ir arī to problēmu un pretrunu rezultāts, kas pastāv dažu arābu valstu starpā; uzskata, ka Eiropas Savienībai jādara viss iespējamais, lai atvieglotu valstu politisko un tautsaimniecisko integrāciju; norāda, ka Eiropas Savienībai, lai tai būtu patiesa ietekme, nav jārada pārākuma iespaids, ne arī jāuzstājas kā pamācītājai, tai drīzāk jāveido Eiropas un arābu valstu patiess dialogs, kas norit uz vienlīdzīgiem pamatiem;
Stresses that the weakness of the reform process in the Arab world is also due to the difficulties and the controversies between some of the Arab countries; takes the view that the EU should make every effort to facilitate the political and economic integration of the Arab countries; notes that, in order to be really influential, the EU should not demonstrate any feeling of superiority or the impression of giving lessons, but should rather make the Euro-Arab dialogue a true dialogue between equals;
11. uzskata, ka centienos rast jaunus sarunu dalībniekus arābu pasaulē, nav jāiekļauj personas, organizācijas un valstis, kas atbalsta terorismu un noliedz Izraēlas valsts likumīgās tiesības pastāvēt;
Believes that efforts to open fresh negotiations with the Arab world should not include persons, organisations and states which condone terrorist activities and deny the State of Israel’s legal right to exist;
13. saprot, ka viens no Eiropas un arābu valstu dialogam raksturīgajiem vājajiem punktiem ir leģimitātes trūkums, kas dažkārt raksturo politiskā dialoga dalībniekus viņu valstīs, īpaši saistībā ar viņu vājajiem rezultātiem demokrātijas, tautsaimniecības un sociālajā jomā;
Understands that one of the inherent weaknesses in the Euro-Arab dialogue derives from the lack of legitimacy which sometimes characterises the Arab political interlocutors within their own countries, particularly as a result of their poor democratic, economic and social performance;
15. tāpēc noteikti atbalsta to, ka Eiropas Savienībai jāiesaistās plašā kultūru dialogā, lai sekmētu tās arābu sarunu partneru vidū Eiropas Savienības pamatvērtības (tiesiskas valsts principu, cilvēktiesības, demokrātiju utt.), vienlaikus ņemot vērā atšķirīgu kultūras un politikas uztveri;
Resolutely endorses, therefore, the need for the European Union to engage in a wide-ranging cultural dialogue to encourage its Arab interlocutors to embrace the Union’s fundamental values (the rule of law, human rights, democracy, etc) while taking differing cultural and political perceptions into account;
21. aicina Arābu valstu līgu grozīt un noskaidrot dažus Arābu cilvēktiesību hartas punktus, kā arī izveidot mehānismu, lai būtu iespējams pārraudzīt atbilstību Hartas punktiem tajās valstīs, kas to ir parakstījušas;
Urges the Arab League to revise and clarify certain of the provisions of the Arab Charter on Human Rights and to develop mechanisms making it possible to monitor compliance with the Charter’s provisions in the signatory states;
26. aicina Komisiju, Padomi un dalībvalstis sekmēt ES un arābu valstu studentu, skolotāju, augstskolu mācībspēku un pētnieku apmaiņu, kā arī atvieglot šo apmaiņu, izmantojot piemērotu un elastīgāku vīzu režīmu;
Calls on the Commission, the Council and the Member States to encourage exchanges of students, teachers, academics and researchers between the EU and Arab countries and to facilitate those exchanges through an adapted and more flexible visa regime;
Arābu pasaule uz reformu sliekšņa, Eiropas Savienības loma – mudināt, iesaistīt, atbalstīt
While the Arab world confronts reforms, the role of the European Union is to encourage, engage and assist
Libānas intelektuālis un politiskais žurnālists Samir Kassir , ko diemžēl noslepkavoja 2005. gada jūnijā, īsi pirms tam publicēja nelielu, bet ļoti ierosinošu, asu un bezkompromisa darbu ar nosaukumu „Apsvērumi par arābu likstām”.
Shortly before he was murdered in June 2005, the Lebanese intellectual and political journalist Samir Kassir published a short work which was stimulating, incisive and made no concessions, entitled “Considérations sur le malheur arabe” [Thoughts on the Arab malaise
Nevar noliegt, ka arābus ir piemeklējušas dažādas likstas.
Translator’s note: The book has been translated under the title “Being Arab”. ].
Tās skar šīs plašās kopienas katru valsti, tās ietekmē gan tās iekšējo organizāciju, gan attiecības, kas šai kopienai var būt ar ārpasauli, jo īpaši ar Eiropas Savienību, savu vissvarīgāko un vistuvāko partneri un kaimiņu.
Clearly there is an Arab malaise: it affects each of the countries in that vast community, it also affects the internal organisation of that community and its potential relations with the outside world, particularly with the European Union, its most important and closest partner and neighbour.
Vispirms ir jākonstatē pašreizējais stāvoklis, analizējot arābu pasaules situāciju attiecībā uz starptautisko sabiedrību un Eiropas Savienību.
Our first task is to take stock of the current situation of the Arab world in relation to the international community and the European Union.
Pēc tam jānoskaidro, vai šāda arābu kopiena patiešām pastāv, un, ja tā ir, tad precīzāk jānosaka tās kontūras un tās darbība.
Next we will consider whether there is really such a thing as an Arab community, and if so how best to define it and how it works.
Tikai tad varēs runāt par iespējamu Eiropas atbalsta stratēģiju attiecībā uz arābu pasauli un arābu sabiedrībām.
Only then can we start to consider a possible European support strategy for the Arab world and Arab societies.
Arābu pasaule līdzās starptautiskajai sabiedrībai un Eiropas Savienībai
The Arab world in relation to the international community and the European Union
Veidā, kādā arābi runā par sevi un par savu kopienu, pastāv noteiktas neskaidrības.
There is a degree of ambiguity in the way in which Arabs speak of themselves and of their community.
Bieži runā par arābu vienotību, bet tomēr pagaidām arābu valstis joprojām katra atsevišķi nosaka savu diplomātiju un ārējo rīcību.
Verbal references to Arab unity are frequent, but for the present each of the Arab states remain in sole charge of its own diplomacy and external actions.
Daži, runājot par arābu vienotību, galvenokārt domā kultūras sadarbību.
For some of them the reference to Arab unity mainly expresses a cultural aspiration.
Tomēr pastāv vērā ņemama arābu pasaules klātbūtne un starptautiskā ietekme.
Nevertheless the Arab world does have a considerable international presence and influence.
Ir skaidrs, ka pašlaik pastāv arābu sabiedriskā doma, ko lielā mērā veido kopīgi masu saziņas līdzekļi.
It is clear that there is now such a thing as Arab public opinion, largely formed by shared mass media.
Tieši pamatojoties uz šo realitāti, ir jāizvirza jautājums par to, kā Eiropas Savienība var izprast arābu pasauli.
It is in the light of this situation that we must place the issue of how the Arab world is perceived by the European Union.
Arābu valstu līgu 1645. gadā nodibināja 6 valstis, kurām pēc trīs mēnešiem pievienojās Jemena.
The League of Arab States was founded in 1945 by six states, which were joined by Yemen three months later.
Šodien šajā līgā ir 22 valstis, tostarp Palestīnas pašpārvalde.
Now there are 22, including the Palestinian Authority.
Šī ir visvecākā reģionālā organizācija, kas izveidota kopš ANO nodibināšanas.
It is the oldest of the regional organisations set up after the creation of the UN.
Tajā reizi gadā tiekas arābu valstu vadītāji un divas reizes gadā Ministru padome.
Meetings of the heads of the Arab states are held annually, and a Council of Ministers meets twice a year.
Lēmumus pieņem vienprātīgi.
Decisions are taken by unanimity.
Līdzās Ministru padomei un valstu vadītājiem arvien nozīmīgāka kļūst arī Aizsardzības padome un Ekonomikas padome.
In addition to the Council of Heads of State, the Defence Council and the Economic Council have taken on an important role.
Ģenerālsekretārs, ko ievēl uz pieciem gadiem un ko var ievēlēt atkārtoti, vada līgas un tās pastāvīgo komiteju darbību un īsteno ietekmes diplomātiju.
The Secretary-General, elected for a renewable 5-year term, manages the functioning of the League and its standing committees, and his diplomacy is exercised in terms of influence.
Arābu valstu līga ir starptautiski atzīta.
The League of Arab States is internationally recognised.
Eiropas Savienība tāpat kā tās dalībvalstis uzņem ģenerālsekretāru, kā arī dodas pie viņa vizītēs.
The European Union and its Member States receive visits from the Secretary-General and visit him in return.
Šajā ziņā jāpiemin, ka 2006. gada februārī Viņa Ekselence Amr Moussa apmeklēja ES iestādes Briselē un tostarp Eiropas Parlamentu.
Of particular note was the visit in February 2006 by H.E. Amr Moussa to the European institutions in Brussels, including the European Parliament.
Lai gan minēto līgu dažreiz uzskata par aukstā kara palieku, tomēr ir jāatzīst, ka tās pašreizējiem vadītājiem ir izdevies pārveidot tās tēlu un ka tā bauda lielāku uzticību un pat leģitimitāti attiecībā uz nopietnajām problēmām, ar kurām nodarbojas arābu pasaule un kuras to satrauc, un starp kurām visnopietnākās ir konflikti un nestabilitāte Tuvajos Austrumos.
Though it is sometimes seen as a relic of the Cold War, in fact its current leaders have succeeded in modifying the League’s image, thus boosting its credibility and indeed its legitimacy on the major questions which concern and preoccupy the Arab world, chief among which are the conflicts and instability in the Middle East.
Arābu pasaules kopējās dzīves lieli brīži ir arī valstu vadītāju konferences.
The other high points in the common life of the Arab world are the conferences of Heads of State.
Arābu valstu līga šādas konferences rīko, bet nevada.
The League organises these meetings, but does not inspire their content.
Tajās bieži izpaužas ārkārtīgi lielās pretrunas, kas pastāv šajā kopienā.
The conferences often reveal the very deep rifts within this community.
Kā svarīgākās var minēt 1994. gada konferenci, kurā izveidoja Palestīnas atbrīvošanas organizāciju, 1976. gada konferenci, kurā PAO piešķīra Līgas pilntiesīga locekļa statusu, un 1978. gada konferenci, kurā pēc Kempdeividas nolīgumiem nolēma no organizācijas izslēgt Ēģipti un pieņēma lēmumu par organizācijas mītnes pārcelšanu no Kairas.
The most important of these conferences were that of 1964 which created the Palestine Liberation Organisation, that of 1974 which made the PLO a full member of the League, and that of 1978 which decided to expel Egypt following the Camp David agreements and move the seat of the League from Cairo.
1982. gadā Fezā, Marokā, notika pirmais arābu sammits, kurā Izraēlas un palestīniešu konfliktu sāka risināt no politiskā viedokļa un ar perspektīvu kādreiz sākt sarunas.
In 1982, in Fez (Morocco) the first Arab summit was held to consider the Israel-Palestine problem from a political point of view with the possibility of opening negotiations at some time in the future.
1990. gadā Ēģipti no jauna uzņēma organizācijā, un tās mītne atgriezās Kairā.
In 1990, Egypt was reinstated and the seat of the League returned to Cairo.
2004. gada janvārī Sanā notika pirmais arābu sammits, kas bija veltīts demokrātijas un cilvēktiesību jautājumiem.
In Sana’a in January 2004 the first Arab summit was held devoted to democracy and human rights.
Tā paša 2004. gada martā Līgas ģenerālsekretārs nāca klajā ar iniciatīvu publicēt dokumentu ar nosaukumu „Arābu reformas iemesli, perspektīvas un izpilde”.
Again in 2004, in March, the Secretary-General of the League took the initiative of publishing a document entitled "Arab reform: its cause, visions and implementation".
Ir jāuzsver, ka kopējās aizsardzības pakts, kas iekļauts Līgas noteikumos, nav nekad piemērots – ne Suecas kanāla notikumu laikā, ne Izraēlas un arābu valstu karu laikā.
It should be noted that the collective defence pact, included in the rules of the League, has never been applied, either during the Suez crisis or during any of the Arab-Israeli wars.
Tomēr nedrīkst par zemu novērtēt to, ka pastāv Arābu Cilvēktiesību harta, ko pieņēma 1994. gadā, turklāt tas, ka 2003. gadā par šo hartu atsāka debates, bija gan nozīmīgs notikums, gan reāls atbalsts demokrātiskajiem spēkiem dažādās valstīs.
On the other hand the existence of an Arab Charter of Human Rights, adopted in 1994, and subjected to a major update in 2003, should not be forgotten: this was an important event and gave real support to democratic forces in the different Arab countries.
Visbeidzot, lai gan arābu valstis cenšas saskaņot savus balsojumus ANO, tām tas izdodas ļoti reti.
Finally, while the Arab countries seek to converge in their voting in the UN, they by no means always succeed in doing so.
Savukārt nav pārsteidzoši, ka nekad netiek izmantoti tādi izteicieni kā arābu nācija vai arābu vienotība.
On the other hand, it is not surprising that expressions such as “the Arab nation” or “Arab unity” are never used.
Faktiski mēs ar Arābu valstu līgu un tās ģenerālsekretāru uzturam tikai protokolāras un ļoti atturīgas attiecības, bet šīm attiecībām nekad nav bijusi ne mazākā praktiskā izpausme.
In fact, we have purely formal and very distant relations with the League of Arab State and its Secretary-General, which have never been reflected in any kind of concrete action.
No tā izriet, ka ES praktiskā politika tiek īstenota tiešās attiecībās ar katru no arābu valstīm.
Consequently, in terms of practical politics, the EU’s contacts take the form of direct relations with each of the Arab states.
Mums arābu pasaule ir pilnībā sašķelta.
For us, the Arab world is completely fragmented.
Mēs pazīstam Magribas valstis, bet „Arābu Magribas Savienības” ārkārtīgās nekonkrētības dēļ šajā jomā pilnībā dominē divpusējās attiecības.
We are aware of the Maghreb, but since the “Union of the Arab Maghreb" has totally faded from the scene, bilateral relations are entirely predominant in this area.
Mums ir atsevišķas attiecības ar Irāku, Sīriju, Libānu un Arābu pussalas valstīm.
In the same way, we deal separately with Iraq, Syria, Lebanon and the Arab peninsula.
Tomēr jānorāda, ka ES izrāda pastāvīgu un pieaugošu vēlmi – tas vismaz izriet no vairākiem pēdējo gadu stratēģijas dokumentiem – veicināt reģionālās un vietējās integrācijas procesus arābu pasaulē.
Nevertheless, there has been in the EU a constant and increasing desire – at least as reflected in successive strategy documents in recent years – to encourage the processes of regional and sub-regional integration within the Arab world.
Tas tiek veikts ar Barselonas procesa mehānismiem, kuros ar MEDA programmas starpniecību un turpmāk ar kaimiņattiecību politikas jauno finanšu instrumentu ES cenšas sekmēt dienvidu-dienvidu transversālus un transnacionālus projektus, lai gan pašlaik nav lielu panākumu.
This has been manifested, for example, in the mechanisms of the Barcelona process, or via the MEDA programme; and now, through the new financial instrument of the neighbourhood policy, the EU is endeavouring – admittedly with limited success at present – to promote transversal and trans-national South-South projects.
Tas pats jāsaka par ES un Persijas līča sadarbības padomes attiecību, jo īpaši ekonomisko, padziļināšanu.
The same is true of the deepening of relations, particularly economic relations, with the Gulf Cooperation Council.
Galvenās grūtības tomēr rada ar kulturālismu un dažreiz arī ar etnocentrismu saistītā pieeja, ko ES cenšas izmantot, lai stimulētu pārmaiņas.
The main problem, however, lies in the culture-based and often ethnocentric approach with which the EU tries to promote change.
Šādas pieejas pamatā esošie mērķi ir cildeni un pārliecinoši: demokrātijas un sabiedrības lietu labas pārvaldības attīstība, cilvēktiesību un pamatbrīvību veicināšana un ievērošana, nacionālā un reģionālā politiskā stabilitāte, lai varētu īstenot auglīgu sadarbību un kontrolētu ekonomisko izaugsmi un sasniegt kopēju labklājību.
The underlying objectives of this approach are praiseworthy and generally unimpeachable: the development of democracy and proper public administration, the promotion of and respect for human rights and fundamental freedoms, national and regional political stability aimed at fruitful cooperation, controlled economic development and shared prosperity.
Tomēr jāuzmanās, lai tehniskos un politiskos nosacījumus, kas paši par sevi ir leģitīmi un saistīti ar reformu veicināšanas politiku, nepārvērstu par nepamatotiem priekšnosacījumiem, kas skar varas mehānismus un pauž nicinājumu pret kultūrām un leģitimitātēm, kuras atšķiras no mūsējām, un kas ilgtermiņā izrādās neefektīvi.
However, we should take care not to transform the technical and political conditions, which are legitimate in themselves and which go hand in hand with policies to promote reform, unthinkingly into conditions which affect the mechanisms of power and disregard concepts of legitimacy which differ from our own, conditions which may in the long term prove to be counter-productive.
Vai pastāv īsta arābu kopiena?
Is there really such a thing as the Arab community?
Nacionālo autonomiju vēsture, reformu mēģinājumi un izveide
History, attempts at reform and entrenchment of national autonomy
Kā norāda Samir Kassir , arābu vēsture ir kultūru dažādību apkopojums.
According to Samir Kassir, Arab history reads like an accumulation of cultural diversities.
No tā izriet, ka šis vēsturiskais mantojums arī šodien sniedz norādes un leģitimāciju pilnīgi pretējām idejiskām sistēmām.
Consequently, this heritage sometimes provides reference points and legitimacy, even today, for the most contradictory systems of ideas.
Ir zināms, cik lielā mērā arābu pasauli raksturo sašķeltība, kas pastāvīgi atkārtojas, neraugoties uz mēģinājumiem un centieniem, gan utopiskiem, gan reālistiskiem, panākt pilnīgu vai daļēju vienotību, turklāt pavisam nesenā vēsturē: Sīrijas un Ēģiptes savienība, Arābu Magribas Savienība, 1957. gada arābu ekonomiskās vienotības komisija, partijas Bass ambīcijas, Lībijas centieni.
It is well known to what extent the Arab world is marked by recurrent fragmentation in spite of the desires and attempts – whether utopian or realistic, even in very recent history – to achieve total or partial unity: Syrian-Egyptian unity, the AMU, the 1957 commission on Arab economic unity, the ambitions of the Baath party, the dreams of Libya.
Ilgu laiku vienīgais reformu projektu dzinējspēks bija nacionālisms, kas kaitēja arābu valstu savstarpējām attiecībām un vienotībai, ko uzskatīja pat par traucēkli.
For a long time nationalism was striding forward, and was seen as the only true guiding light of any reform project, at the expense of inter-Arab relations or Arabism, which were seen as more of a hindrance.
Tomēr šķiet, ka, lai gan par to runā dažādos kontekstos, visas tās ģeogrāfiskās zonas arābu tautām un arābu iedzīvotājiem, kas plešas no Magribas līdz Irākai, ir raksturīgs noteikts arābisms, kas izpaužas kā to identitāti nostiprinošais elements un ko nosaka konkrētas iezīmes.
Nevertheless it would seem that, although it manifests itself differently in different real-life situations, a certain Arab identity, understood as a unifying factor and governed by its own parameters, is perceived as a common characteristic by the Arab peoples of the whole geographical area from the Maghreb to Iraq.
Šo arābismu, ko pirmkārt uztver kā kultūras pazīmi, arvien vairāk kā savu, jo īpaši kā politisko instrumentu, pieņem jaunās pilsoniskās sabiedrības, kā liecina, piemēram, tādu modernu plašsaziņas līdzekļu veidošana, kuri aktīvi veicina panarābu publiskās sfēras dzimšanu, vai arī ANO Attīstības programmas ikgadējie ziņojumi par arābu valstu attīstību, kuras pamatā ir arābu sabiedrību introspektīvs zinātnisks darbs, ko tās kritiski un konstruktīvi veic sevis izvērtēšanā.
This Arab identity, which is generally seen as a chiefly cultural factor, is claimed more and more as a political instrument by emerging civil societies, as witness for example the creation of modern mass media which are actively contributing to the development of a pan-Arab public sphere, or the excellent UNDP reports on Arab development, which result from a critical and constructive self-analysis carried out by Arab societies themselves.
Tirdzniecība, mijiedarbība un universālisms
Exchanges, interactions and universalisation
Arābu pasaules ekonomiskās integrācijas perspektīvas, kas ilgu laiku bija ļoti vājas vai vispār nepastāvēja, šodien atgūst dinamismu, un pirmie sasniegumi ir daudzsološi.
Prospects of economic integration in the Arab world, which for years were limited or non-existent, are now being revived, and the first signs are encouraging.
Kultūras jomā sasniegtais progress ir labi zināms.
Progress on the cultural level is well known.
Globalizācija un daudzpolaritāte ir skārusi arī arābu pasauli.
Globalisation and multi-polarity have not spared the Arab world.
Arābu sabiedrības šodien pauž emancipācijas vēlmi un pieprasa tām atbilstošu politisko lomu.
Arab societies are now making their desire for emancipation felt and are demanding a political role tailored to their needs.