natgillin/translations-raw huggingface dataset:
G. tā kā šī protokola 10. panta 4. punkts aicina šo sanāksmju norisi uzskatīt par konfidenciālu, bet padomei ir tiesības nolemt apspriežu iznākumu darīt zināmu atklātībai;
G. Whereas Article 10.4 of this Protocol calls for the proceedings of the meetings to be confidential, whilst the Governing Council may decide to make the outcome of its deliberations public,
H. tā kā no 2004. gada 1. maija ES paplašināšanās rada jaunus uzdevumus EMS, ECB un ECBS, kā arī jauno dalībvalstu centrālās bankas ir parakstījušas centrālo banku vienošanos par II valūtas maiņas mehānismu;
H. Whereas as of 1 May 2004: the EU's enlargement poses important challenges for EMU, the ECB and the ESCB; the National Central Banks of the new Member States signed the Exchange Rate Mechanism (ERM) II Central Bank Agreement,
I. tā kā Igaunijas krona, Lietuvas lits un Slovēnijas tolars pievienojās II valūtas maiņas mehānismam 2004. gada 28. jūnijā;
I. Whereas the Estonian kroon, Lithuanian litas and Slovenian tolar joined ERM II on 28 June 2004,
J. tā kā atsevišķās dalībvalstīs ir sākušās debates par to, cik lietderīgas ir eiro centu monētas ar mazu vērtību, tādējādi radot bažas, ka minēto mazvērtīgo monētu izņemšana no aprites varētu veicināt inflāciju, jo praktiski cenas tiks noapaļotas uz augšu;
J. Whereas a debate has started in certain Member States as regards the usefulness of small-value euro coins, and the fear that the abandonment thereof might result in upward inflationary pressures due to abusive rounding-up practices,
3. izsaka gandarījumu, ka ECB ir pilnībā atzinusi (2003. gada pārskata 5. nodaļā) savu atbildību pret sabiedrību un Eiropas Parlamentu saistībā ar dažādajiem uzdevumiem, kas tai uzticēti ar Līgumiem;
Expresses its satisfaction that the ECB has fully recognised (2003 Annual Report, Chapter 5) its responsibility vis-à-vis the public and the European Parliament with regards to the different objectives given to it by the Treaties;
6. turklāt uzskata, ka eiro zonā 2003. gadā salīdzinoši vājās ekonomikas aktivitātes pamatā nav neuzticēšanās valūtas stabilitātei, bet gan strukturālo reformu trūkums un arī īsāks darba laiks, salīdzinot ar citām pasaules valstīm;
Considers moreover that the relative weakness of economic activity in the euro area in 2003 is not a result of a lack of confidence in the currency's stability but rather a lack of structural reforms as well as low working times when compared to other parts of the world;
9. atzīst, ka ECB svarīgākais mērķis ir nodrošināt cenu stabilitāti, jo ar cenu stabilitāti ECB var sniegt ieguldījumu Lisabonas stratēģijā noteiktā mērķa — pilnīgas nodarbinātības — sasniegšanā;
Recognises that the ECB´s prime objective is to guarantee price stability since through price stability the ECB can contribute to achieving the objective of full employment as defined in the Lisbon strategy;
13. uzslavē ECBS politiku galveno uzmanību pievērst cenu stabilitātes saglabāšanai, nevis iesaistīties pasākumos, kurus ierosinājuši daži ekonomisti un kuri varbūt varētu īslaicīgi samazināt bezdarbu, bet kuri, kā zināms, palielinātu inflāciju un bezdarbu vidēji ilgā un ilgā perspektīvā;
Lauds the ESCB's policy to concentrate on maintaining price stability, rather than engage in policies, such as suggested by some economists, which may or may not result in short term decreases in unemployment, but which are known to increase both inflation and unemployment in the medium and long term;
14. uzskata, ka Eiropas Parlamenta un ECB dialogs monetārajos jautājumos ir bijis veiksmīgs; norāda, ka šāda viedokļu apmaiņa veicina monetārās politikas pārredzamību un pieejamību sabiedrībai; aicina ECB izvērst dialogu ar Parlamentu un turpināt sabiedrisko attiecību darbu, lai stiprinātu pilsoņu atbalstu eiro;
14 Believes that the monetary dialogue between the European Parliament and the ECB has been a success; highlights that these exchanges make monetary policy more transparent and accessible to the public; calls on the ECB to expand this dialogue with the Parliament and to continue its public relations work to strengthen citizens' identification with the euro;
21. aicina ECB sākt apsvērt domu par otrās paaudzes banknotēm; aicina ECB ļoti modri cīnīties pret viltošanu un ņemt vērā gūto pieredzi, izstrādājot jaunās paaudzes banknotes;
Invites the ECB to start reflecting on the second generation of banknotes; urges the ECB to be very alert to counterfeiting and to take experience into account in the design of a new generation of banknotes;
Ievēlētiem pārstāvjiem nekad nav bijis viegli izteikt komentārus par Eiropas Centrālās bankas darbību, ņemot vērā, ka Līguma 108. pants liek šiem pārstāvjiem “nemēģināt iespaidot” to.
It is always a difficult exercise for elected representatives to comment on the actions of the European Central Bank, given that Article 108 of the Treaty prohibits them from ‘seeking to influence’ it!
Laimīgā kārtā 113. pantā ir paredzētas vispārējas debates, ko Eiropas Parlaments var rīkot par šī ziņojuma tēmu — ECB gada pārskatu.
Fortunately, Article 113 provides for a general debate to be held by the European Parliament on the ECB’s Annual Report, which is the subject of this report.
Trešo ziņojuma daļu veltīsim šim principam.
We will devote the third part of our report to that principle.
Tā kā ECB mums to ir nepārprotami lūgusi, pirmajā ziņojuma daļā mēs atspoguļosim apsvērumus par to, vai līdz 2003. gada beigām faktiski īstenotā ECB politika atbilst mērķiem, kas tai noteikti ar Līgumiem; otrajā daļā pievērsīsimies būtiskajām izmaiņām, ko ECB savā pieejā ieviesa 2003. gadā.
Since the ECB has expressly asked us to do so, we will consider in the first part of our report whether the policy it actually implemented up until the end of 2003 fulfils the objectives assigned to it under the Treaties; in the second part we will look at the major changes which took place in the ECB’s doctrine in 2003.
Ceturtajā daļā mēs apskatīsim dažādus jautājumos, par kuriem pašlaik risinās diskusijas monetārās politikas jomā.
In the fourth part we will look at various issues in the current debates on monetary policy.
I. ECB IEGULDĪJUMS LĪGUMOS NOTEIKTO MĒRĶU SASNIEGŠANĀ
I. ECB’s CONTRIBUTION TO FULFILMENT OF ITS TREATY OBJECTIVES
Atbilstīgi 105. pantam “ECBS galvenais mērķis ir uzturēt cenu stabilitāti.
Under the terms of Article 105, ‘The primary objective of the ESCB shall be to maintain price stability.
Neietekmējot šo mērķi, ECBS atbalsta vispārējo ekonomikas politiku Kopienā, lai palīdzētu sasniegt Kopienas mērķus, kas noteikti šā Līguma 2. pantā”.
Without prejudice to the objective of price stability, the ESCB shall support the general economic policies in the Community with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Community as laid down in Article 2.’
Šos 2. pantā noteiktos mērķus (visā Kopienā “veicināt harmonisku, līdzsvarotu un stabilu saimnieciskās darbības attīstību, panākt augstu nodarbinātības un sociālās aizsardzības līmeni, sieviešu un vīriešu vienlīdzību, noturīgu izaugsmi bez pārmērīgas inflācijas” u.c.) papildināja Eiropadomes sanāksmēs Lisabonā (mērķis par pilnīgu nodarbinātību, pamatojoties uz konkurētspēju) un Gēteborgā (ilgtspējīga attīstība, Kioto Protokola īstenošana).
These Article 2 objectives (‘to promote throughout the Community a harmonious, balanced and sustainable development of economic activities, a high level of employment and of social protection, equality between men and women, sustainable and non-inflationary growth’, etc.) were fleshed out by the summits at Lisbon (the objective of full employment based on competitiveness) and Gothenburg (sustainable development, implementation of the Kyoto agreement).
Sākot ar 2003. gada otro pusgadu, cenu inflācija ir nedaudz zemāka par 2%, neskatoties uz atkārtotiem ārējiem triecieniem (naftas un pārtikas cenu pieaugumu).
As for price inflation, this has been close to but less than 2% since the second half of 2003 in spite of recurrent external shocks (oil and food price rises).
ECB ir pelnījusi atzinību par ieguldījumu šīs stabilitātes panākšanā, lai arī tas, ka šie triecieni nav ietekmējuši darba samaksu (un līdz ar to nav paātrinājusies inflācija), ir galvenokārt darba tirgus struktūru nopelns.
Although the fact that these shocks are not having any repercussions on pay (and the consequent absence of an inflationary spiral) is mainly due to the structures of the labour market, the ECB should be congratulated for its contribution to this stability.
No otras puses 2003. gadam bija raksturīgs “eiro zonas izņēmums”.
On the other hand, 2003 has been notable for a ‘euro area exceptionalism’.
Kamēr pārējā pasaule un pat pārējās ES dalībvalstis (galvenokārt Lielbritānija) atguvās no ekonomiskās lejupslīdes (IKP pieaugums ASV +3 &%, Japānā: +2,5 %, Lielbritānijā +2,2 %), eiro zonas ekonomikā kopš 2002. gada bija raksturīgs vēl papildu panīkums (salīdzinot ar 2002. gada 0,9 %, IKP pieauguma rādītājs nokritās līdz +0,4 %).
While the rest of the world, and even the rest of the EU (mainly the United Kingdom) have emerged from the recession (USA: +3.1%; Japan: + 2.5%; UK: +2.2% of GDP), the Eurozone’s economy has shown an additional slowdown from 2002 (GDP: +0.4% , following + 0.9% in 2002).
Šai “eirosklerozei” varētu būt daudzi cēloņi (tostarp demogrāfiski), taču, ciktāl to ir ietekmējusi ekonomikas politika vai nu saistībā ar budžetu, vai monetāro politiku (ko, kā mēs uzsvērsim vēlāk, ECB ir atzinusi), nav iespējams nepamanīt jūtamo Eiropas Savienības varas iestāžu inertumu salīdzinājumā ar ASV un Lielbritāniju.
This ‘eurosclerosis’ may have many causes (including demographics), but in so far as it is influenced by economic policy, whether through budgets or monetary policy (which, as we will see, the ECB acknowledges), one cannot but note the marked inertia of the European authorities as compared with those of the USA and Britain.
Ņemot vērā ekonomikas statistikas praksi noteikt reakcijas laikus (kas svārstās no 12 līdz 18 mēnešiem), šajā gadījumā tas ir laikposms no 2001. gada beigām līdz 2003. gada sākumam.
In view of the reaction times measured by economic statistics (which vary from 12 to 18 months), we should be looking at the period from the end of 2001 to the beginning of 2003.
ASV no līdzsvarota budžeta nonāca līdz deficītam, kas pārsniedza 4 % no nacionālā kopprodukta; eiro zonā deficīts pieauga no 2,4 % līdz 2,7 %.
The USA moved from a balanced budget to a deficit of more than 4% of GNP; the euro area’s deficit increased from 2.4% to 2.7%.
No 2001. gada sākuma līdz 2003. gada vidum Amerikas Federālo rezervju procentu likmes samazinājās no 6,5 % līdz 1,5 %, tādējādi radot negatīvas reālās likmes; ECB refinansēšanas likme samazinājās no 4,5 % tikai līdz 2 %, vidēji 2002. gadā noturoties 3,25 % līmenī.
From the beginning of 2001 to mid-2003, the American federal funds’ interest rates fell from 6.5% to 1.5%, reaching negative real rates; the ECB refinancing rate fell only from 4.5% to 2%, with a plateau of 3.25% for the whole of 2002.
Visu šo laikposmu ECB likmes saglabājās par 1 % līdz 1,5 % augstākas nekā ASV federālās likmes.
For the whole of this period, its rates remained between 1% and 1.5% above those of the Fed.
Tikai no 2002. gada decembra ECB, reaģējot uz sociālekonomisko aprindu kritiku, sāka samazināt savas likmes saistībā ar deflācijas risku.
It was only from December 2002, in the face of criticisms from the socio-economic community (and even the IMF) that the ECB started to lower its rates owing to the risk of deflation.
2003. gada 8. maijā tā sniedza teorētisku pamatojumu šai rīcībai, ko mēs apskatīsim vēlāk, respektīvi, tā samazināja reālās likmes un pieļāva zināmu inflācijas līmeni, lai cīnītos pret deflāciju.
On 8 May 2003 it gave the theoretical justification for this which we will see later, namely that it was reducing real rates, and accepting a certain level of inflation, so as to combat deflation.
Šī aizkavētā elastīguma izpausme ir jāvērtē atzinīgi.
This belated sign of flexibility is to be welcomed.
Tomēr jāatzīmē, ka monetārā politika nevar uzņemties visu atbildību par eiro zonas ekonomiskās atlabšanas aizkavēšanos.
But it needs to be stressed that monetary policy alone is not responsible for the delays in the euro area’s economic recovery.
Šajā ziņā ECB nepārprotami neizmantoja savas pilnvaras, lai “atbalstītu Lisabonas mērķus”.
Here the ECB clearly failed to fulfil its mandate to ‘support the Lisbon objectives’.
2002. gada oktobrī Komisijas priekšsēdētājs R. Prodi atzina, ka šis pakts ir “muļķīgs”, un Padome 2003. gada novembrī faktiski atturējās to piemērot, jo visas lielākās ES dalībvalstis (kas ražo 80 % Eiropas Savienības produkcijas) pārtrauca to ievērot, savukārt Lielbritānija un ASV jau sen bija pārkāpušas 3 % budžeta deficīta slieksni.
From October 2002, President Prodi acknowledged that this pact was ‘stupid’, and in fact, in November 2003 the Council refrained from applying it, since all the big countries of the EU (accounting for 80% of European production) stopped complying with it , while the UK and USA had long since passed the 3% deficit threshold.
PĀRMAIŅAS ECB TEORIJĀ
CHANGES IN THE ECB THEORY
a) Tika skaidrāk formulēts “ekonomikas pīlārs”.
The ‘economic pillar’ was more clearly defined.
Līdz šim savu darbību inflācijas mērķa jomā ECB vērsa uz “zemāku rādītāju kā 2 % vidējā termiņā”, taču pašlaik tā noteikusi, ka “vidējā termiņā” jāpanāk inflācijas līmenis, kas ir tikai “nedaudz zemāks par 2 %”.
While the ECB had hitherto been basing itself on an inflation objective of ‘below 2% over the medium term’, it is currently aiming at a rate ‘below, but close to, 2% over the medium term’.
Tas nozīmē ne tikai 1 % novirzi no mērķa inflācijas jomā.
This does not merely represent a 1% slippage in the inflation objective.
Šis teorētiskais pamatojums ir ļoti svarīgs.
The theoretical justification is very important.
ECB atzīst savu uzdevumu dot ieguldījumu, lai atjaunotu izaugsmi ar ļoti zemu vai negatīvu procentu likmju palīdzību, un tas ir iespējams tikai tad, ja nominālcenas pieaug pietiekami strauji.
The ECB recognises its mission to contribute to the resumption of growth by means of very low or negative interest rates, which is only possible if nominal prices rise sufficiently rapidly.
Šī ECB atziņa (kas gan, kā vēlāk redzēsim, nav nekāds jaunatklājums teorijā) jāvērtē pozitīvi.
This recognition by the ECB (which is certainly not a theoretical breakthrough, as we will see) is to be welcomed.
Tas apstiprina vispārējo empīrisko novērojumu, ka jau vairākus gadus M3 gandrīz nemaz nav ietekmējis preču un pakalpojumu cenas.
This confirms the universal empirical observation that, for some years now, M3 has hardly had any influence on the prices of goods and services.
Būtu jāapsveic ECB par šo attīstības pavērsienu.
The ECB should be congratulated for this development.
Tomēr jāuzsver, ka likviditātes pārpalikums var veicināt spekulatīvas darbības finanšu un nekustamā īpašuma tirgū, tā savukārt radot problēmu (arī vispārēju), ka aizdevumu politikā trūkst virzības.
However, it needs to be stressed that excess liquidity may encourage the formation of speculative bubbles in the financial and real estate markets, which raises the problem (which is also universal) of the lack of directionality in lending policy.
Citiem vārdiem runājot, kā vispareizāk būtu piedāvāt dalībniekiem un Eiropas Savienības dalībvalstīm naudu par ļoti zemām vai pat negatīvām procentu likmēm, lai finansētu ilgtermiņā rentablas investīcijas, kā noteikts Lisabonā (izglītība un pētniecība) un Gēteborgā (enerģijas taupīšana), neradot likviditāti, kas varētu veicināt tirgus spekulācijas?
In other words, what is the best way of offering the agents and the States of the European Union money at very low or even negative rates to fund the long-term profitability investments implied in the policies of Lisbon (education, research) and Gothenburg (energy saving), without the liquidity thus created benefiting market speculation?
ECB kopā ar Eiropas Investīciju banku šajā sakarā varētu sniegt dažus ieteikumus.
The ECB, together with the European Investment Bank, might make some suggestions.
ECB ATBILDĪBA
THE ‘ACCOUNTABILITY’ OF THE ECB
Gada pārskata 5. nodaļā ir skaidri atzīts, ka ECB tāpat kā visām “valsts iestādēm ir jābūt atbildīgai pret sabiedrību kopumā, kas to pilnvaro un nodrošina tās neatkarību”, un pareizi norādīts starpnieks, kurš palīdzēs tai šo principu izpildīt, — Eiropas Parlaments.
Chapter 5 explicitly recognises that the ECB, like all ‘public authorities, need[s] to be accountable to the general public, from which its mandate and independence ultimately derive’ and correctly identifies the intermediary enabling it to put this principle into practice: the European Parliament.
Šis fakts kopā ar 8. maija paziņojumu ir šī ziņojuma pozitīvākie jaunumi.
This, together with the 8 May announcement, is the best piece of news in this report!
Tagad jādefinē, ko saprotam ar vārdu “atbildīgs”.
We now need to define what we mean by ‘accountable’.
Šķiet, ka ECB pārskatā ir ierosināts, ka šāda atbildība nenozīmē neko vairāk par nepieciešamību atbildēt uz jautājumu “Ko esat paveikuši?”
The ECB report seems to suggest that this accountability means no more than being required to answer the question “What have you done?”.
Tomēr demokrātiska atbildība nozīmē daudz vairāk — tā pilnvaro pilsoņus iebilst: “Bet tas nav tas, ko mēs no jums prasījām!”
But democratic accountability goes further than this: it authorises the citizens to object: “But that’s not what we asked you to do”.
Jāatzīst, ka praksē Līgumi neļauj pilnībā realizēt šo demokrātiskās atbildības principu.
It has to be acknowledged that, in practice, the treaties do not permit this democratic accountability to be fully exercised.
ECB pat savu uzdevumu hierarhiju (inflācijas kontrole — pilnīga nodarbinātība — ilgtspējīga attīstība) ir bieži izmantojusi kā argumentu, lai atteiktos no otrā un trešā mērķa.
Even the hierarchy of the ECB’s missions (inflation control – full employment – sustainable development) has often served as an argument for the ECB to dispense with objectives 2 and 3.
Ja Eiropas Savienība vēlas, lai ECB atbilstīgi saskaņo šos mērķus, ES tas ir jāpaziņo stingrāk un jānodrošina sev līdzekļi, kā uzlikt bankai sankcijas par šī noteikuma neievērošanu.
If the Union wants the ECB to cooperate properly in these objectives, it must say so more firmly and must provide itself with the means to impose sanctions on the Bank for failure to do so.
Būtu lietderīgi šajā ziņā smelties iedvesmu no ASV Federālās bankas statūtiem.
It could usefully take its inspiration from the statues of the Federal Bank of the USA.
Kamēr vēl tā nav noticis, ECB vajadzētu apliecināt savu labo gribu attiecībā uz “atbildību” šādā veidā:
In the mean time, the ECB should confirm its good resolutions on ‘accountability’ by:
· pilnībā izpildīt Parlamenta atkārtoto prasību publicēt lēmumu apspriešanā izmantotos argumentus un balsojumu rezultātus, lai mēs varētu vismaz uzzināt, kādi argumenti ir sniegti un vai balsojums ir bijis vienprātīgs.
· responding fully to Parliament’s regular request that it publish the arguments exchanged and the votes on its decisions, so that we can at least find out what arguments were used and whether there was a consensus on them;
· aktīvi un bez augstprātības piedalīties diskusijās ar sociāli ekonomiskajām un akadēmiskajām aprindām.
· participating fully and without arrogance in the discussions of the socio-economic and academic community.
Jau mēnešiem ilgi laikposmā no 2001. līdz 2003. gadam ECB ir atteikusies atzīt to, ko tā beidzot tomēr atzina 8. maijā, un ir steigusies tikai aizbildināties, ka “vislabākais ieguldījums, ko ECB var dot izaugsmes un nodarbinātības veicināšanā, ir nodrošināt cenu stabilitāti”.
For months on end from 2001 to 2003 the ECB refused to admit what it eventually acknowledged on 8 May, and merely trotted out the reply that ‘the best contribution which the ECB can make to growth and employment is to ensure price stability’.
Šī doma (t.i., jo zemāka ir inflācija, jo tuvāk ir pilnīga nodarbinātība), ļoti maigi izsakoties, ir pilnīgā pretrunā ekonomistu aprindu vienprātīgajam uzskatam, ka starp inflāciju un bezdarbu pastāv kompromisa attiecības, ko demonstrē negatīvā virzība Filipsa līknē ( Phillips curve ).
This idea which is to say the least unorthodox (i.e. that the more inflation slows, the closer full employment comes) is the opposite of the consensus among economists that there is a trade-off between inflation and unemployment expressed by the negative slope of the ‘Philips curve’.
Jāatceras, ka Sentluisas banka vien ir publicējusi un aizstāvējusi slavenu modeli, pamatojot noraidījumu attiecībā uz vispārpieņemtajām J. M. Keynes idejām, pie kurām atgriezās Greenspan , Rubin un Lammers .
It should be recalled that the Bank of Saint-Louis has at least published and defended a famous model justifying the rejection of the received ideas of J.M. Keynes, to which Greenspan, Rubin and Lammers have returned.
Bez šaubām godīga sabiedriska diskusija par kompromisa attiecībām starp inflāciju un bezdarbu būtu aiztaupījusi Eiropai tik svarīgos mēnešus, kas pagāja, līdz ECB nonāca pie atzinuma, ka ekonomikas veicināšanas nolūkos neliels inflācijas līmenis ir pieņemams.
An honest public debate on the trade-off between inflation and unemployment would no doubt have saved Europe precious months before the ECB recognised that, in order to boost the economy, a little inflation had to be accepted.
To, vai Eiropā “nodarbinātību veicinošais inflācijas līmenis” ir 2 %, mēs vēl tikai redzēsim.
Whether the ‘inflation rate which speeds up employment’ in Europe is 2% remains to be seen.
EIROPIEŠI UN EIRO
EUROPEANS AND THE EURO
Attiecības starp eiropiešiem un eiro realitāti joprojām ir sarežģītas.
Relations between Europeans and the reality of the euro remain difficult.
Kamēr šajā ziņā nekas nav mainījies, “vienota valūta” pastāvēt nevarēs.
As long as this is the case, there will never really be a ‘single currency’.
Taču citas valstis uzskata, ka eiro centiem ir būtiska nozīme ikdienas pirkumos un ka, nosakot 5 eiro centus par mazāko naudas vienību, rastos “noapaļošanas kļūdas”, kas veicinātu cenu pieaugumu.
Other countries, on the other hand, think that the euro cent has a significant value for small daily purchases and that changing the smallest euro coin to 5 cents would lead to ‘rounding errors’ which encourage price rises.
Jau šīs bažas vien dod pietiekamu pamatu saglabāt centu kā maksāšanas līdzekli.
This fear alone justifies keeping the cent as legal tender.
Līdzīgā veidā, ja dažas valstis ir panākušas, ka emitē liela nomināla naudas vienības, jo tas atbilst to tradīcijām (500 eiro banknotes), būtu tikai godīgi, ja ievērotu arī to valstu vēlmes, kurās ir tradīcija izmantot maza nomināla naudas zīmes (1 eiro banknotes).
Similarly, if some countries have obtained large denominations which are in keeping with their traditions (EUR 500 note), it is fair that countries used to smaller denominations should also be respected (EUR 1 note).
Taču rezultātā attiecības starp eiropiešiem un viņu naudu ir emocionāli vēsas.
This has resulted in a coldness in relations between Europeans and their money.
Neviena cita valsts neemitē banknotes, uz kurām nebūtu ne augu, ne dzīvnieku, ne lauku ainavu, ne cilvēku veidojumu, ne ievērojamu cilvēku portretu.
No other country issues banknotes from which plants, animals, the countryside, human creations or ‘great people’ are excluded.
Jādomā, ka ir pienācis laiks, kad eiropieši ar prieku uzņemtu iespēju dalīties dabas, mākslas un vēsturiskās vērtībās, atspoguļojot tās uz banknotēm.
The time has surely come when Europeans would be happy to find the shared natural, artistic or historic heritage represented on their notes.
Tāpēc būtu jāsāk diskusija par otro banknošu paaudzi, ļaujot uz banknotēm attēlot Eiropas dzīvo dabu, ainavas un cilvēku veidojumus, kas ir cilvēces mantojuma sastāvdaļa, vai pat vēsturiskas Eiropas personības, kuru devums Eiropas kultūrā ir vienprātīgi atzīts.
A debate should therefore be launched on a second generation of notes which might feature European living creatures, landscapes or human creations, which are the heritage of humanity, or even European personalities on whom there is a consensus concerning their contribution to European culture.
Eiropas Centrālās bankas 2003. gada pārskats
2003 Annual Report of the European Central Bank