natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Visi šie Eiropas integrācijas sasniegumi nedrīkst ļaut mums aizmirst tās patiesos mērķus – padarīt nekaitīgus nacionālistu izlēcienus, kas kā vēzis pārņem mūsdienu Eiropu, kaut pieder pagātnei; aizstāvēt demokrātiju kā sistēmu, kas no cilvēkiem ar dažādiem viedokļiem spēj izveidot plurālistisku sabiedrību; darīt Eiropu drošu un ietekmīgu, lai tā spētu aizstāvēt savas idejas, vērtības un intereses.
All these achievements of the European integration process should not lead us to forget its true objectives: making nationalist excesses, the real cancer affecting modern Europe, a thing of the past; defending democracy as a system which can channel divergent opinions in a pluralist society; and giving Europe a strong, influential voice to defend its ideas, its values and its interests.
Tomēr Eiropa nedrīkst gulēt uz lauriem – tai ir jāspēj tikt galā ar jauniem izaicinājumiem, ar kuriem tai jāsastopas 21. gadsimtā, piemēram, ar Savienības lomas palielināšanu starptautiskajā politikā, globalizāciju, paplašināšanās procesu, eiro ieviešanu, mūsu kontinenta iekšējās un ārējās drošības pasākumiem, terorismu, migrāciju, izglītības problēmām, tehnoloģijas progresu, rasismu, ksenofobiju vai sociālo izstumtību.
However, Europe must not rest on its laurels: it must deal with the new challenges facing it at the start of the 21st century, i.e. the Union’s role in international politics, globalisation, enlargement, the euro, the internal and external security of our continent, terrorism, migratory flows, education, technological progress, racism, xenophobia or social exclusion.
Beļģija, Vācija, Francija, Itālija, Luksemburga un Nīderlande. , Eiropas integrācijas process ir spējis apvienot 25 Eiropas valstis
Belgium, Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands. , was established, the European integration process has been extended to embrace 25 European States
Pirmajām sešām valstīm pievienojās: Dānija, Īrija un Apvienotā Karaliste – 1973. g., Grieķija – 1981. g., Spānija un Portugāle – 1986. g., Austrija, Somija un Zviedrija – 1995. g., Čehija, Igaunija, Kipra, Latvija, Lietuva, Ungārija, Malta, Polija, Slovēnija un Slovākija – 2004.g. un paplašināt savu darbību, aptverot
The following countries have joined the first six: Denmark, Ireland and the United Kingdom in 1973, Greece in 1981, Spain and Portugal in 1986, Austria, Finland and Sweden in 1995, and the Czech Republic, Estonia, Cyprus, Latvia, Lithuania, Hungary, Malta, Poland, Slovenia and Slovakia in 2004. and has seen its scope expand to cover new areas through the establishment of the Economic Community and the Atomic Energy (Euratom) Community (Treaties of Rome of 25 March 1957
jaunus reģionus, nodibinot Eiropas Ekonomisko Kopienu un Eiropas Atomenerģijas kopienu ( Euratom ) (1957. gada 25. marta Romas Līgumi) un tai sekojošo Eiropas Savienību (1992. gada 7. februāra Māstrihtas Līgums).
Entry into force: 1 January 1958. ) and, subsequently, the European Union (Maastricht Treaty of 7 February 1992).
Jau kopš pirmajām Eiropas vispārējām vēlēšanām 1979. gadā Eiropas Parlaments ir neatlaidīgi centies demokratizēt, padarīt efektīvākus un pārredzamākus topošās Eiropas Savienības darbības principus.
Ever since the first European elections by universal suffrage in 1979, Parliament has consistently sought to democratise and make more effective and transparent the workings of what was to become the European Union.
Pieņemot 1984. gada 14. februārī pirmās Konvencijas projektu par Eiropas Savienības dibināšanu (pazīstāms kā Spinelli Konvencijas projekts, jo nosaukts tā ziņotāja vārdā), pēc Parlamenta iniciatīvas tika uzsākts reformu process, kas turpinājās nākamos divdesmit gadus un noveda pie Vienotās Eiropas akta
By adopting, on 14 February 1984, the first draft Treaty establishing the European Union (known as the ‘Spinelli’ draft, after its rapporteur), Parliament initiated a reform process which was to continue for the following 20 years and lead to the drafting of the Single European Act
1986. gada 17. februāra Luksemburgas Līgums, kas stājās spēkā 1987. gada 1. jūlijā. projekta izstrādāšanas, Māstrihtas
Luxembourg Treaty of 17 February 1986, which came into force on 1 July 1987. , the Maastricht Treaty
Parakstīts 1992. gada 7. februārī, stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī. , Amsterdamas
Signed on 7 February 1992, came into force on 1 November 1993. , the Treaty of Amsterdam
Parakstīts 1997. gada 2. oktobrī, stājās spēkā 1999. gada 1. maijā. , Nicas
Signed on 2 October 1997, came into force on 1 May 1999. , the Treaty of Nice
Jāparaksta 2004. gada 29. oktobrī, ar ko sāksies apmēram divu gadu ilgs tās ratifikācijas periods. izveidošanas.
Signed in Rome on 29 October 2004 and should enter into force on 1 November 2006 if allthe instruments of ratification have been deposited by that date. .
Katrā posmā, kurā Institucionālo lietu komiteja, kas 1999. gadā kļuva par Konstitucionālo lietu komiteju, bija virzošais spēks, Parlaments aktīvi piedalījās sagatavošanās sarunās un novērtēja Valdību konferenču
At each stage, with the Committee on Institutional Affairs, which in 1999 became the Committee on Constitutional Affairs, providing the driving force, Parliament played an active part in the preparatory talks and assessed the outcome of the various Intergovernmental Conferences (IGCs)
Rezolūcijas par Valdību konferences sagatavošanu un to rezultātu novērtējums:
Resolutions on the preparations for the IGCs and assessing their outcomes:
- Vienotais Eiropas akts
- Single European Act
1986. gada 16. janvāra rezolūcijas: Planas ziņojums (OV C 36, 17.02.1986., 144.lpp.)
. resolutions of 16 January 1986: Planas report (OJ C 36, 17.2.1986, p.
- Māstrihtas Līgums
- Maastricht Treaty
un 1990. gada 22. novembrī (OV C 324, 24.12.1990., 219.lpp.)
and 22 November 1990 (OJ C 324, 24.12.1990, p.
- Amsterdamas Līgums
- Treaty of Amsterdam
- Nicas Līgums
- Treaty of Nice
Jau no paša šī procesa sākuma tas atbalstīja Eiropas Savienības konstitucionālo pamatu skaidrošanu un nostiprināšanu, kas, ņemot vērā turpmāko paplašināšanos, bija arvien vairāk un vairāk nepieciešama, lai nepakļautu riskam integrācijas procesa politiskos mērķus.
Right from the start of this process, it advocated clarifying and enhancing the constitutional basis for the European Union, a need which became more and more acute under the pressure of successive enlargements, given their capacity to jeopardise the political dimension of the integration process.
Parlaments izvēlējās trīs skaidri izteiktus, bet savstarpēji saistītus mērķus.
Three distinct but related objectives have been pursued by Parliament to this end:
Pirmkārt, Parlaments meklēja iespējas noskaidrot un nepieciešamības gadījumā nostiprināt pašas Eiropas Savienības pilnvaras un pienākumus.
First, it has sought to clarify and where necessary strengthen the competences and responsibilities of the European Union itself.
Parlaments ir neatlaidīgi cīnījies par to, lai vara tiktu piešķirta Savienībai, kas liktu to lietā, balstoties uz ‘subsidiaritātes principu,’ t.i., tai jāuzņemas tie pienākumi – bet tikai tie pienākumi, – kurus var efektīvāk veikt ar kopējas un nevis atsevišķu dalībvalstu politikas palīdzību.
Parliament has consistently argued that powers should be attributed to, and exercised by, the Union on the basis of the ‘principle of subsidiarity’, i.e. it should exercise those responsibilities - but only those responsibilities - that can be carried out more effectively by common policies than by the Member States acting separately.
Otrkārt, Parlaments cīnījās, lai pienākumi Eiropas līmenī tiktu veikti efektīvāk.
Second, it has argued that responsibilities exercised at European level should be carried out more effectively.
It īpaši tas kritizēja Padomes vienbalsīgo lēmumu pieņemšanas praksi, uzskatot, ka nav jēgas piešķirt katrai Eiropas Savienības dalībvalstij veto tiesības, ja reiz nolemts veidot kopīgu politiku.
Parliament was particularly critical of the practice of unanimity in the Council, arguing that, where it has been agreed to run a policy jointly, it makes no sense to give a blocking power to each of the component States of the Union.
Parlaments lūdza arī piešķirt Komisijai lielāku lomu tās politikas īstenošanā, par kuru tā ir vienojusies un kas ir pakļauta rūpīgai pārbaudei un kontrolei.
It has also pleaded for a stronger role to be given to the Commission in carrying out policies once they have been agreed, subject to proper scrutiny and control.
Treškārt, Parlaments ir radījis apstākļus demokrātiskākai kontrolei un atskaitei Eiropas līmenī.
Third, it has made the case for better democratic control and accountability at European level.
Pienākumi, kurus dalībvalstu parlamenti, ratificējot līgumus, ir nodevuši Savienības ziņā, nav jāveic Padomei (t.i., dalībvalstu ministriem) vienai pašai.
Those responsibilities which national parliaments, in ratifying the Treaties, have transferred to the Union should not be exercised by the Council (i.e. national ministers) alone.
Parlamentāro pilnvaru mazināšanos valsts līmenī jākompensē ar parlamentāro pilnvaru pieaugumu Eiropas līmenī.
The loss of parliamentary powers at the national level should be offset by an increase in parliamentary power at European level.
Ņemot vērā Amsterdamas un Nicas Līgumu nepietiekamos un nepārliecinošos rezultātus un problēmas, kas radās, dubultojoties dalībvalstu skaitam un Eiropas Savienības saitēm kļūstot ciešākām, tapa arvien skaidrāks, ka pastāvošā līgumu pārskatīšanas metode nespēj vairs sniegt apmierinošas atbildes uz jautājumiem, kas rodas Eiropas attīstības gaitā.
In the light of the mixed and clearly inadequate results achieved by the Treaties of Amsterdam and Nice, when set against the challenge posed by the doubling in the number of Member States, but also that of the further deepening of the Union, it became more and more apparent that the established method of revising the Treaties was no longer able to provide genuine responses to the issues raised by the development of Europe.
Parlaments nonāca pie tāda secinājuma un skaidri to izteica savā 1997. gada 19. novembra rezolūcijā (kas sniegta Íñigo Mendez de Vigo un Dimitris Tsatsos ziņojumā, (sk. iepriekš minēto 6. zemsvītras piezīmi) , kas bija politikas pārskatīšanas reālais sākums, kurš savu kulmināciju sasniedza 1999. gadā Padomes Vācijas prezidentūras laikā, kad pēc tās iniciatīvas tika izveidots konventa modelis, ko pirmo reizi pielietoja, izstrādājot Eiropas Savienības Pamattiesību hartu.
Parliament had already reached that conclusion, and outlined it clearly, in its resolution of 19 November 1997 (based on the report by Íñigo Méndez de Vigo and Dimitris Tsatsos, see footnote 10 above ) which marked the real starting point of the political review process which was to culminate, in 1999, in the establishment, at the instigation of the German Council Presidency, of the Convention model, one first employed in connection with the drafting of the Charter of Fundamental Rights of the European Union.
Pēc lēmuma sadarboties ar dalībvalstu parlamentiem, lai veiksmīgi sagatavotos Valdību konferencēm
Parliament, for its part, after having sought to work in partnership with the national parliaments, during the preparations for successive IGCs
Te jāmin Romas ‘ Assises ’, kas iesaistīja dalībvalstu parlamentus (Eiropas Kopienas Parlamentu konference, kas notika no 1990. gada 27. līdz 30. novembrim), starpinstitucionālajām konferencēm, kas notika paralēli ar Valdību konferencēm par Ekonomikas un monetāro savienību un politisko savienību, kuras vainagojās ar Māstrihtas Līgumu, parlamentu pārstāvju līdzdalībai Analīzes grupas darbā pirms Amsterdamas Valdību konferences, viņu iesaistīšanās pašās Valdību konferences norisēs un visbeidzot viņu darbs kā novērotājiem grupā, kas tika izveidota, lai sagatavotu Nicas Valdību konferenci. , Parlaments bija pirmais, kas ierosināja
Mention need be made here only of the Rome ‘Assises’ involving the national parliaments (Conference of the Parliaments of the European Community, held from 27 to 30 November 1990), the interinstitutional conferences held in parallel with the IGCs on Economic and Monetary Union and Political Union, which culminated in the drafting of the Maastricht Treaty, the participation by Parliament representatives in the work of the Reflection Group prior to the Amsterdam IGC, followed by their involvement in the proceedings of the IGC itself, and, finally, their involvement as observers in the group set up to prepare the Nice IGC. , was the first to propose
2000. gada 25. oktobra rezolūcija ( Olivier Duhamel ziņojums par konstitucionāla spēka piešķiršanu Līgumiem), kuru apstiprināja 2001. gada 31. maija rezolūcija ( Méndez de Vigo/Seguro ziņojums par Nicas Līguma novērtējumu un Eiropas Savienības nākotni). , pamatojoties uz precedentu, kas radās, kad tika izstrādāta Eiropas Savienības Pamattiesību harta
Resolution of 25 October 2000 (report by Olivier Duhamel on the constitutionalisation of the Treaties), confirmed by the resolution of 31 May 2001 (Méndez de Vigo/Seguro report on the [assessment of the] Treaty of Nice and the future of the European Union). , on the basis of the precedent set when the Charter of Fundamental Rights of the European Union was drawn up
Ideju pieņemt tādu hartu, kas tagad veido Konstitūcijas projekta II daļu, pirmo reizi izteica Padomes Vācijas prezidentūras pārstavji, kas nodrošināja tās pieņemšanu Eiropadomē Ķelnē 1999. gada 3. un 4. jūnijā.
The idea of adopting such a Charter, which today forms Part II of the Constitution, was first put forward by the German Council Presidency, which secured its acceptance by the Cologne European Council of 3 and 4 June 1999.
Hartas veidošanas metode arī tika ierosināta Eiropadomes sanāksmē un papildināta nākamajā sanāksmē Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī.
The method of drafting the Charter was also laid down at that European Council meeting, then clarified at the following meeting held in Tampere on 15 and 16 October 1999.
Tika nolemts izveidot ‘orgānu’, kuru pēc tam nosauca par ‘Konvenciju,’ kas apvienoja visus četras Konvencijas par Eiropas nākotni sastāvdaļas, bet bez kandidātvalstu iesaistīšanas. , sasaukt Konventu, kurā tiktu iekļauti dalībvalstu vadītāji, valdības, dalībvalstu parlamentu, Eiropas Parlamenta un Komisijas pārstāvji, iesaistot kā pilntiesīgus biedrus kandidātvalstu valdību un parlamentu pārstāvjus.
It was decided to establish a ‘body’ - subsequently termed ‘Convention’ - bringing together the four component parts of the Convention on the Future of Europe, but without the involvement of the applicant States. , the convening of a Convention comprising representatives of the Heads of State and Government of the Member States, the national parliaments and the European Parliament and the Commission and with the involvement, as full members, of representatives of the governments and parliaments of the applicant States.
Konventam (priekšsēdētājs: Valéry Giscard d’Estaing ; priekšsēdētāju vietnieki: Giuliano Amato un Jean-Luc Dehaene ) tika dots uzdevums sastādīt Konstitūcijas pagaidu projektu, kas kalpotu kā pamats nākamās Valdību konferences darbam.
The open and transparent nature of the Convention and the quality of its debates had also facilitated efforts to achieve a consensus by giving every representative the opportunity, first of all, to express his or her own views, and, subsequently, to understand those of the other representatives.
Konventa atklātais un pārskatāmais raksturs un tā debašu kvalitāte arī veicināja centienus panākt vienprātību, dodot iespēju katram pārstāvim izteikt savu viedokli un pēc tam censties saprast citu pārstāvju viedokļus.
Thus, the Convention on the Future of Europe (chairman: Valéry Giscard d’Estaing; vice-chairmen: Giuliano Amato and Jean-Luc Dehaene) was given the task of drawing up a preliminary draft Constitution to serve as the basis for the work of the IGC which was to follow.
Konvents par Eiropas nākotni apstiprināja, ka šīs metodes izvēle ir bijusi pareiza, jo pēc 16 mēnešu ilga darba tika sagatavots uz vienprātības principiem balstīts teksts, kurš tika apspriests karstās debatēs un balstījās uz ciešu dialogu ar pilsonisko sabiedrību.
The outcome of the Convention confirmed that the choice of this method had been a wise one, since the latter succeeded in presenting, after 16 months’ work, a consensus-based text informed by intense debates which also drew on close dialogue with civil society.
No savas puses Parlaments ar Konstitucionālo lietu komisijas palīdzību lielā mērā ietekmēja Konstitucionālā līguma projektu
For its part, Parliament, through the work of its Committee on Constitutional Affairs, exerted a major influence on the draft constitutional Treaty
2000. gada 14. novembra lēmums: Duff/Voggenhuber ziņojums par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas projekta apstiprināšanu (OV C 223, 08.08.
Decision of 14 November 2000: Duff/Voggenhuber report on approval of the draft Charter of Fundamental Rights of the European Union (OJ C 223, 8.8.2001, p.
Parlaments pirmo reizi pilnībā iesaistījās Valdību konferences darbā.
255). , only a very few provisions of which would be modified by the IGC.
To pārstāvēja prezidents Pat Cox un divi tā locekļi - Íñigo Méndez de Vigo, kuru vēlāk aizstāja Elmar Brok , un Klaus Hänsch.
At that IGC, for the first time Parliament was fully involved in the proceedings, in the persons of its President, Pat Cox, and its two representatives, Íñigo Méndez de Vigo, subsequently replaced by Elmar Brok, and Klaus Hänsch.
Kāpēc jaunais Konstitucionālais līgums ir solis uz priekšu salīdzinājumā ar jau spēkā esošiem līgumiem un pašreizējo kopējo tiesību un pienākumu kopumu, kas ir saistošs visām dalībvalstīm ?
How does the Constitution represent a step forward by comparison with the Treaties in force and, hence, the existing acquis ?
Jaunā Konstitūcija, kas tiek piedāvāta Eiropas Savienībai, ietver sevī lielu skaitu nozīmīgu reformu un pašreizējās Konstitūcijas uzlabojumu (piem., līgumu kopumu, kas daļēji dublējas un pašreiz kalpo kā de facto konstitūcija).
The new Constitution proposed for the European Union includes a high number of significant reforms and improvements to the current Constitution (i.e. the set of overlapping treaties that currently serve as the de facto constitution).
Tas, protams, ir kompromiss, ar kuru jābūt piesardzīgiem.
It is, of course, a compromise that is cautious in a number of respects.
Bet tas ir kompromiss, kas ved Eiropu uz priekšu, kas ir rūpīgi pārdomāts un pieņemts pēc garām, publiskām un plurālistiskām debatēm Eiropas Konventā un kuru apstiprināja un galīgi pieņēma 25 dalībvalstu likumīgi ievēlētas valdības - katra no tām vēlas, lai tas kļūtu par pamatu, uz kuru balstoties, tā varētu nākotnē strādāt kopīgajā Eiropā.
But it is a compromise that takes Europe forward, that has been elaborated after lengthy, public and pluralistic debates in the European Convention and has been finalised and approved by the elected governments of all 25 Member States - each of which wants this to be the basis on which they will work together in Europe in the future.
Savienības Konstitucionālais Līgums
A constitutional Treaty for the Union
Dažreiz tiek jautāts, vai jaunais dokuments ir konstitūcija vai līgums.
The question is sometimes raised as to whether the new document is a Constitution or a Treaty.
No neauglīgām debatēm par šo jautājumu, kas nav nekas vairāk kā nevajadzīga maldināšana, ir jāvairās – nav nekādu šaubu, ka oficiāli dokuments ir līgums, kas tiks pieņemts un ratificēts saskaņā ar spēkā esošiem likumiem, kuri nosaka līgumu izskatīšanas kārtību.
A sterile debate on an issue which is nothing more than a red herring must be avoided: there is no doubt that, in formal terms, the document is a treaty which will be adopted and ratified in accordance with the rules in force governing the revision of treaties.
Nav iespējama cita procedūra.
There is no other possible procedure.
Tomēr pēc sava patiesā rakstura un būtības šis līgums veido īstu Konstitūciju.
However, by virtue of its nature and substance, this Treaty establishes a genuine Constitution.
Konstitucionālais līgums nosaka to darbību raksturu, kuras Eiropas Savienība (ES) var uzsākt, kā arī vērtības un principus, pēc kuriem vadīties, veicot šīs darbības; tas raksturo Savienības kompetences; nosaka, kādas iestādes tai būs; tas apraksta Savienības galvenās lēmumu pieņemšanas procedūras; tas nosaka, kādā formā tiks izteikti tās akti; tas definē pilsoņu tiesības visā ES.
The Constitutional Treaty defines the nature of the actions which the European Union (EU) may take and the values and principles which guide those actions; it describes the Union’s competences; it lays down what institutions the EU will have, outlines its decision-making procedures, stipulates what form its acts will take; it defines citizens’ rights vis-à-vis the EU; it lays down the rules governing its own revision, etc.
Pašreizējie līgumi ir lielā mērā pildījuši šo funkciju – Savienībai jau ir sava Konstitūcija, kas veidojusies no līgumiem, kuri to radījuši kā jebkuru citu politisku realitāti.
To a substantial extent, the same is true of the existing Treaties: the Union already has its Constitution, deriving from the Treaties which brought it into being, just like any other political entity.
Vienkāršojot šos līgumus, piešķirot tiem saprotamu struktūru un īpašu oficiālu statusu, ir sperts svarīgs solis ceļā uz sistēmas vienkāršošanu, lai pilsoņiem tā kļūtu pārskatāmāka un saprotamāka.
By simplifying those Treaties, by giving them a more readily comprehensible structure, and by conferring on them a particularly formal status, a vital step has been taken towards clarifying the system with a view to making it more transparent and comprehensible for citizens.
Pamatojoties uz to un neskatoties uz bažām, kas izskanējušas dažās aprindās, Savienības Konstitūcijas sastādīšana nekādā ziņā nenozīmē pirmo soli ceļā uz centralizētas ‘supervalsts’ radīšanu, kas nepārprotami būtu nāves spriedums nacionālajām valstīm un neatgriezeniski izmainītu Eiropas Savienības būtību (pastāv daudzi starptautisko organizāciju piemēri, kuru konstitucionālie akti ir pareizi nosaukti par konstitūciju, ieskaitot Starptautisko darba organizāciju (SDO), Pasaules veselības organizāciju (PVO) vai vienu no retāk minētajām organizācijām Pasaules pasta savienību (PPS).
On that basis, and despite the fears voiced in some quarters, endowing the Union with a Constitution in no way signifies that a first step has been taken towards the creation of a centralised ‘superstate’ which would inevitably sound the death knell for national States and irrevocably change the nature of the European Union (there are many examples of international organisations whose constituent act is rightly termed a constitution, including the International Labour Organisation (ILO), the World Health Organisation (WHO), or, one which is less frequently cited, the Universal Postal Union (UPU).
Realitātē ir gluži citādi: Konstitūcija var pat piedāvāt dalībvalstīm un Savienības pilsoņiem oficiālu aizsardzību pret nevēlamiem attīstības procesiem Kopienas darbībā.
Indeed, the reverse is true: as it stands, the Constitution can even be said to offer the Member States and Union citizens formal safeguards against Community action going too far.
Pamatoti varētu apgalvot, ka Konstitucionālā līguma III daļu vajadzētu būtiski pārstrādāt un ka daudzi no tās nosacījumiem nav konstitucionāli pēc būtības, ka tie ir pārāk detalizēti un sarežģīti un ka tiem nav vietas īstā konstitūcijā.
It can legitimately be argued that Part III of the Constitutional Treaty should have been substantially revised and that many of its provisions are not truly constitutional in nature, are too detailed and complex and should have no place in a genuine Constitution.
Tomēr pasūtījums Konventam neietvēra sevī tādu uzdevumu.
However, the remit conferred on the Convention did not cover such a task.