natgillin/translations-raw huggingface dataset:
18. aicina ES atbalstīt pasākumus, kuru mērķis ir ievērojami palielināt sieviešu skaitu visos EDAP misiju līmeņos un jo īpaši sekmēt sieviešu kandidatūru izvirzīšanu un iesniegt viņu vārdus kandidēšanai militāro, policijas un politisko ierēdņu amatiem EDAP misijās jau šo misiju plānošanas sākumposmā;
Calls on the EU to support measures aimed at increasing significantly the number of women at all levels in all ESDP missions, in particular to stimulate the candidature of women and to submit their names as candidates for positions as military, police and political officers in ESDP missions at the earliest stage of the planning of such missions;
25. atzinīgi vērtē Komisijas sniegto atbalstu brīvu vēlēšanu norisei valstīs, kurās ir bijuši konflikti, ir gandarīts par sieviešu piedalīšanos vēlēšanu procesā; ir gandarīts arī par sieviešu iecelšanu vairāku vēlēšanu misiju vadībā nestabilās valstīs un aicina nekavējoties palielināt vēlēšanu misiju vadītāju – sieviešu skaitu;
Welcomes the Commission's support for the holding of free elections in countries which have experienced conflict, and the participation of women in such elections; also welcomes the fact that women have been appointed to head certain electoral missions and calls urgently for the number of women appointed to head of electoral missions to continue to increase;
27. nosoda upura apoloģiju, kas mūsdienās ir adresēta jaunatnei, tostarp jaunām sievietēm; norāda, ka aicinājumi veikt teroristiskas pašnāvības noārda atšķirības starp reliģisku dedzību, izmisīgu pretošanos okupācijai vai netaisnībai un, visbeidzot, šādās akcijās par upuriem kļūst nevainīgi civiliedzīvotāji;
Condemns the glorification of martyrdom now being targeted at young people, including young women; highlights the fact that calls for suicide bombing missions sow confusion between religious fervour, desperate resistance to occupying forces or injustice, and in the last instance, the targets of suicide attacks, who are innocent civilian victims;
29. ir gandarīts, ka šo parādību, tās izplatību un manipulāciju ar to plašsaziņas līdzekļos šodien islāma garīgie līderi nosoda tieši Korāna vārdā, kas veicina cieņu pret dzīvību;
Welcomes the fact that this phenomenon, its spread and its manipulation by the media are now being denounced by some Islamic authorities in the name of the Koran itself, which promotes respect for life;
35. ierosina formulēt ieteikumus tikai attiecībā uz pašu būtiskāko, proti, prasīt, lai konkrētu pasākumu veikšanai iestādes veido sinerģiju ar citām starptautiskām organizācijām, kurām ir tādi paši mērķi, un kā stimulu un sviru pēc iespējas izmantot jaunos finanšu instrumentus, ko piedāvā finanšu plāns 2007.-2013. gadam;
Proposes to limit its recommendations to what is essential, namely urging the institutions to seek synergies on the specific action to be taken with other international institutions pursuing the same objectives, and to make the best possible use of the new financial instruments of the 2007-2013 financial perspective as incentives and means of leverage;
37. aicina Komisiju ziņot Parlamentam par 2003. gada vadlīniju par bērniem un bruņotiem konfliktiem izpildi;
Asks the Commission to report to Parliament on the implementation of the 2003 Guidelines on Children and Armed Conflict;
39. prasa, lai Komisija atbalsta miera iniciatīvas, ko aizsākušas sieviešu apvienības, it īpaši vairākkultūru, pārrobežu un reģionālās sadarbības iniciatīvas, sniedzot konflikta atrisināšanā un miera veidošanā iesaistītajām organizācijām politisku, tehnisku un finansiālu palīdzību; mudina Padomi nodrošināt šo iniciatīvu politisko tālākvirzību attiecīgo valstu lēmējiestādēs; mudina Eiropas Parlamentu un it īpaši tā Sieviešu tiesību un dzimumu līdztiesības komiteju veidot apvienotās komitejas, kurās darbotos sievietes no šādām apvienībām un Eiropas Parlamenta deputātes un kuras nodarbotos ar konflikta zonām aktuāliem jautājumiem;
39. .Asks the Commission to support the peace initiatives launched by women's associations, and particularly multicultural, cross-border and regional initiatives by providing political, technical and financial assistance to organisations concerned with conflict resolution and peace-building; urges the Council to ensure that there is political follow-through within the decision-making bodies of the countries concerned; encourages the European Parliament and in particular its Committee on Women's Rights to establish joint committees for conflict zones, comprising women from these networks and Members of the European Parliament;
41. uzskata, ka 2007.-2013. gada finanšu plānā Komisijai noteikti jāsaglabā Eiropas Demokrātijas un cilvēktiesību institūts kā specifisks instruments; atgādina, ka tas ir ļāvis sekmīgi izmantot specifiskus, ar sieviešu tiesībām saistītus uzaicinājumus uz konkursu un budžeta pozīcijas bez saskaņošanas ar attiecīgo valstu valdībām; aicina Komisiju nodrošināt, lai stabilitātes instrumentā, kas paredzēts konfliktu risināšanai, tiktu iekļauts dzimumu līdztiesības aspekts, kas ļautu risināt sieviešu problēmas konfliktu zonās;
Believes it is essential that the Commission retain the European Initiative for Democracy and Human Rights as a specific instrument within the 2007-2013 financial perspective; recalls that the instrument has in the past ensured the success of calls for tender and budgetary headings specific to women's rights, without requiring the agreement of the governments in place; calls on the Commission to ensure that within the stability instrument, conflict management includes the gender dimension, so that women's problems in conflict situations can be tackled;
46. iesaka Eiropas Parlamentam, Eiropas Padomei, NATO, visām kompetentajām ANO struktūrām, tostarp Sieviešu attīstības fondam (UNIFEM) un EDSO, kā arī citām starptautiskām iestādēm, kas darbojas šajā jomā, sākt sadarbību, lai izveidotu ar dzimumu saistītus rādītājus, ko varētu izmantot, vērtējot konfliktus, iekļaut jaunajos ārpolitikas un attīstības instrumentos un izmantot agrīnās brīdināšanas vajadzībām;
Recommends that the European Parliament and the Council of Europe, the NATO, all competent bodies of the UN including the UNIFEM, the OSCE (deletion) and possibly other international bodies with proficiency in the field as well, start collaborating on establishing gender specific indicators which can be monitored during conflicts, and which could incorporated into new foreign policy and development instruments, or serve as early warnings;
49. uzskata, ka, padarot ES Rīcības kodeksu attiecībā uz ieroču eksportu par juridiski saistošu, varētu būtiskā mērā mazināt sieviešu ciešanas, samazinot bruņotu konfliktu skaitu pasaulē.
Believes that making the EU Code of Conduct on Arms Exports legally binding will make a major contribution to reducing the suffering of women, by reducing the number of armed conflicts around the globe.
Dažreiz ir grūti saskatīt dzimumu līdztiesības aspektu, kad ir runa par sieviešu saistību ar karu un mieru.
It is sometimes difficult, when investigating the issue of women in peace and war, to tease out the gender dimension.
Kāpēc a priori pieņemt, ka sievietes ir miermīlīgākas par vīriešiem, ja visa vēsture liecina, ka mēs kļūdāmies?
Why should we think a priori that women are more peaceful than men, when the whole of history contradicts this?
No mītiskajām amazonēm līdz pat mūsu dienām ir tikpat kareivīgu, cik miermīlīgu sieviešu.
From the Amazons of Greek myth to our own day, there have been quite as many female warriors as women pacifists.
Un daudzi vēsturnieki uzskata, ka sieviete upuris ir nevis stereotips, bet tikai puspatiesība par sievietes un kara attiecībām.
The presence of female suicide bombers in Palestine and Chechnya is proof enough.
Šīm attiecībām ir trīs aspekti: sievietes upuri, sievietes miera nesējas un sievietes kara nesējas.
Many historians see the image of woman-as-victim as no more than a half-truth when it comes to wars.
Bet, saprotams, par pamatu ir ņemts nevis sievietes stāvoklis [sabiedrībā], bet gan dzimumu līdztiesības aspekts, tas ir, sociāla konstrukcija, kuru var ietekmēt politiski, turpretī dzimumu nevar.
This report is three pronged, dealing with women as victims, women as instruments of peace, and women as instruments of war tackling these issues not on the basis of the female condition as such, but on the issue of gender, i.e. on a social construction, which politics can influence, unlike the fact of being a woman.
Šajā ziņojumā tiek analizēti dažādi mehānismi, kas sieviešu stāvokli [sabiedrībā] dažreiz izceļ un dažreiz ekspluatē: 1) sociālā saikne ar dzimumatšķirībām un dzimuma turpināšanu; 2) saikne ar sievietes statusu un dažādajām lomām: māte, sieva vai dzīvesbiedre, meita vai māsa; 3) veidi, kā izkļūt no sociālās nevienlīdzības, tostarp nepieņemami veidi.
The report analyses different mechanisms whereby the female condition is sometimes exalted and sometimes exploited: (1) its social relationship to sexuality and procreation; (2) its relationship with the status and different roles of women: mother, wife or companion, daughter or sister; (3) ways of escaping social inequality, including unacceptable ways.
Karos starp valstīm vai iekšējos konfliktos pirmie upuri vienmēr ir tie, kas ir visvājākie – tās ir sievietes, bērni un veci cilvēki.
In wars between nations or in civil conflicts, the first victims are always the weakest: women, children and old people.
Sievietes un jaunas meitenes – tāpēc, ka bioloģiskās būtības dēļ viņām draud grūtniecība, seksuāli transmisīvās slimības un jo īpaši AIDS, jo kara un konfliktu laikā ne vienmēr ir iespējams saņemt reproduktīvās veselības aprūpes pakalpojumus.
Women and girls are victims because t heir biological nature exposes them to the dangers of procreation, sexually transmitted diseases, and Aids in particular, while war or conflicts often make access to genetic health services impossible.
Skaitļi runā paši par sevi: nabadzīgās valstīs un valstīs, kur notiek konflikti, pārvietoto personu nometnēs seksuālās attiecības, dzemdības, negribētas vai izvarošanas dēļ iestājušās grūtniecības pārtraukšanas mēģinājumi pārāk bieži beidzas letāli.
The figures speak for themselves: in poor countries where there are armed hostilities, in camps of displaced people, the simple fact of having a sexual relationship, giving birth, trying to terminate an unwanted pregnancy or a pregnancy resulting from rape all too often lead to death.
Un arī bērni konfliktu laikā maksā augstu cenu: palielinās mirstība, ko izraisa nepietiekama aprūpe, nepietiekams uzturs, epidēmijas un AIDS.
And the children themselves pay a heavy price in conflict situations, with high mortality rates due to lack of care, malnutrition, epidemics and Aids.
Sieviešu dzimumatšķirību radītās dramatiskās sekas padara vēl smagākas sabiedrības barbariskā attieksme pret sievietes dzimumatšķirībām.
In addition to these tragic consequences of female biology, we need to add full-blown barbarism towards women, originating in social attitudes to female sexuality.
Par kolektīvām izvarošanām kā kara paņēmieniem pretinieka pazemošanai, ar durkļiem caurdurtām vagīnām, par augļa izraušanu no mātes miesām, par vīra un bērnu acu priekšā izvarotām sievietēm ziņo nevis kā par atsevišķiem gadījumiem, bet kā par kara ieročiem.
Collective rape is used as a weapon to humiliate the enemy, ramming bayonets up vaginas, ripping foetuses out of their mothers' wombs, raping wives in front of husbands and children: all these have been reported, not as isolated incidents, but as instruments of war.
Tomēr tos izmanto ne tikai pret sievietēm, jo seksuālas vardarbības gadījums, ko sieviete nodarīja ieslodzītajiem, lai salauztu viņu psiholoģisko pretošanos, padarīja Abū Graibas cietumu bēdīgi slavenu.
They are not exclusively reserved for women: Abu Ghraïb has made the use of sexual abuse of prisoners by women notorious.
Un tieši šī dzimumatšķirību sociālā saikne ar godu un cieņu veicina noziegumus neatkarīgi no tā, vai tie ir kara vai goda noziegumi.
It is the social relationship of sexuality to honour and dignity which encourages these criminal acts, whether they are war crimes or honour crimes.
Mātes, meitas, sievas vai māsas nešķiramās lomas ir viņu identifikācijas virzītājspēks, kas viņām dod drosmi dažādos apstākļos.
Women's roles as mothers, daughters, wives, and sisters is the driving force behind a self-identification which inspires courage of every conceivable kind.
Drosme dažreiz ir abpusgriezīgs asmens, jo ir zināms, ka izmisuma situācijās, kā tas ir visos konfliktos, prostitūcija bieži vien diemžēl ir vienīgais līdzeklis, kā nodrošināt iztiku ģimenei, kad vīrieši ir gājuši bojā vai pazuduši.
This courage is sometimes double-edged, because we know that in situations of distress, such as abound in all conflicts, prostitution remains one - and sometimes the only - way for a woman to ensure the survival of her family when the men are dead or have disappeared.
Arī drosme pieprasīt taisnīgumu.
But also, and above all, there is the courage to demand justice.
Neskaitāmas sievietes ir izaicinājušas diktatoriskus režīmus – bez ieročiem, vienkārši izejot demonstrācijās, lai paliktu atmiņā viņu zudušo tuvinieku sejas un lai pieprasītu taisnīgumu.
Innumerable unarmed women have defied dictatorial regimes simply by marching, so as to keep alive the memory of the faces of those who have disappeared, and to demand justice.
Visslavenākās ir “Trakās” no Maija laukuma Argentīnā, bet pie tām pieder arī “Sievietes melnā” un “Sievietes baltā”, kam 2005. gadā Eiropas Parlamentā pasniedza Saharova balvu.
The most famous are the Mothers of the Plaza de Mayo in Argentina, but the Women in Black, the Women in White - awarded the 2005 European Parliament Sakharov Prize - also belong to this company of dauntless women.
Viņām nebija iespēju pieņemt lēmumus politikas jomā, taču viņas izmantoja apvienību tīklu un plašsaziņas līdzekļu ietekmi, lai neļautu aizmirst noziegumu un pieprasītu atriebību.
With no decision-making power in the political sphere, these women have used association networks and the media to stop crimes from being forgotten, and to demand revenge.
Citos gadījumos sievietes ir stājušās bojā gājušo vietā un ķērušās pie ieročiem.
In other instances, women have risen up to replace those who disappeared, and taken arms.
Šādu pretošanās kustību centrā līdztekus bezgalīgai mīlestībai ir identificēšanās ar sievietes tradicionālajām lomām – gan Antigoni, gan Kuražas māti.
What characterises resistance of this kind, over and above boundless love, is identification with the traditional roles of women as both Antigone and Mother Courage.
Kā minēts, tā var sniegties līdz pat seksuālās ekspluatācijas pieņemšanai, lai varētu pabarot ģimeni.
As we have said, this can go as far as submitting to sexual exploitation in order to feed a family.
To atraitņu un vientuļo sieviešu ekonomiskais izmisums, kurām jāuztur ģimene tāpēc, ka vīrieši ir gājuši bojā vai ir karā, ir neizmērojams.
The economic suffering of widows or women on their own, looking after families because the men have disappeared or are at the front, is enormous.
Mūsu sabiedrības nevienlīdzīgās struktūras ierobežo sievietes viņu tradicionālajās lomās vai pakārtotā stāvoklī.
The inegalitarian structures of our societies confine women to traditional roles or keep them in subordinate positions.
Karš un konflikti paradoksālā kārtā ir arī viņu vienlīdzības apliecināšanas līdzeklis.
War and conflicts, paradoxically, provide a way for women to affirm their equality.
Abos pasaules karos, no kuriem cietusi Eiropa, sievietes ir stājušās vīriešu vietā visās sabiedrības jomās - lauku saimniecībās, rūpnīcās un amatos, kas bieži tikuši uzskatīti par nesavienojamiem ar sievišķību.
The two World Wars which ravaged Europe saw women coming forward to fill the places of men at all levels of society: on farms, in factories, in trades often deemed incompatible with being a woman.
Mūsdienu Rietumu sabiedrībā, kurai rūp dzimumu vienlīdzība, daudzās valstīs bruņotie spēki ir kļuvuši pieejami sievietēm, un cīņa par tiesību vienlīdzību pat ir panākusi to, ka viņas var piedalīties konfliktos.
Today, in our western societies, concerned as they are with gender equality, many armies have opened their doors to women, and the fight for equal rights has gone so far as to allow them to take part in armed conflict.
Taču musulmaņu sabiedrībā, kur lomas cieši sakņojas patriarhālās tradīcijās, sievietes varēja kļūt par moceklēm tikai nesen.
But in Muslim societies, where gender roles are solidly anchored in a patriarchal tradition, women's access to martyrdom is a recent phenomenon.
Šīs sievietes ir iegājušas vēsturē kā cīnītājas pret apspiedēju, pat varones.
History has turned these women into heroines of resistance to oppression.
Šodien sieviešu pašnāvnieču parādībai ir jauns mērogs, piemēram, Čečenijā, Palestīnā un Irākā, bet tas pasaulē ne tuvu negūst tādu pašu apbrīnu.
Today, women suicide bombers have become far more numerous, in Chechnya, Palestine and Iraq, for example, but they do not arouse the same admiration.
Kaut arī šie cilvēki-spridzekļi pauž likumīgu pretošanos okupācijai un pilnīgu ziedošanos kādai bieži vien bezcerīgai lietai, nedrīkst aizmirst, ka šīs darbības tiek vērstas pret pilnīgi nevainīgiem civiliedzīvotājiem.
While these bombers are witnesses to legitimate resistance to occupation and display a total devotion to an often desperate cause, we cannot overlook the fact that they are killing totally innocent civilians.
Šādām operācijām tiek izvēlētas karojošas sievietes, jo sievietes kā vājas un neapbruņotas būtnes stereotips labi iedarbojas uz pretinieku.
It is women militants who are chosen for these operations, for the very reason that the stereotype of women as weak and unarmed lulls the enemy into a false sense of security.
Viņas izraugās, apmāca, pat ideoloģiski apstrādā un viņām piedāvā to pašu, ko vīriešiem – iet nāvē.
These women are selected, led and even indoctrinated; and what they are offered is the chance of showing themselves equal to men in death.
Moceklības slavināšana, sociālā atzinība, ko pēc pašnāvnieces nāves saņem visa ģimene, pašnāvības akta iekļaušana reliģiskā kontekstā pastiprina šāda risinājuma pievilcību, kurš izpaužas nevis līdztiesīgā dzīvē, bet līdztiesīgā nāvē.
The martyr's crown, the respect enjoyed by the entire family following the death of a female suicide bomber, and the fact that the act itself is enshrined in a religious context all increase the attractions of a step which makes men and women equal, not in life but in death.
Šādā attieksmē referente saskata sieviešu pretošanās un cieņas meklējumu ekspluatāciju un reliģiska vēstījuma izkropļošanu politiskos nolūkos.
Your rapporteur sees the phenomenon as the exploitation of the spirit of resistance and women's search for dignity, and a perversion of a religious message for political ends.
Šī parādība, kas paplašinās, tostarp arī mūsu valstīs, piemēram, Irākā bojā gājusī pašnāvniece no Beļģijas, ir pelnījusi, lai tai pievērstu uzmanību Eiropas institūcijās.
The fact that the phenomenon is spreading even in our own countries - think of the Belgian suicide bomber who died in Iraq - means it us something that the European institutions need to look at very hard.
Konflikti ir ilgstoša parādība, tajā ir pirmskonflikta posms, konflikts un pēckonflikta posms.
Conflicts are a continuum, the pre-conflict, conflict and post-conflict stages run into each other.
Diemžēl vardarbība pret sievietēm, neatkarīgi no tā, vai tā rodas privātajā, sociālajā vai politiskajā jomā, ir vērojama katrā no šiem posmiem, un katrā posmā tai ir īpaša forma.
Alas, violence against women, whether private, social or political, is present at each of these stages, in forms specific to each of them.
Sievietēm bieži vien ir grūti iekļauties sabiedrības politiskajos mehānismos, kad tie atsāk darbību.
Women find it difficult to find a place in the political life of a society which is starting to function again.
Būdamas seksuālas vardarbības upuri, viņas ir sagrautas psiholoģiski, dažreiz sociāli atstumtas, bez iespējam panāk taisnīgumu.
As victims of sexual violence, they are psychologically destroyed and sometimes socially excluded, without being able to demand redress.
Sociālajā ziņā, tāpat kā politiskajā ziņā, viņas bieži vien ir izstumtas no sabiedrības un zaudē pat tos niecīgos ar līdztiesību saistītos ieguvumus, ko tām nodrošināja konflikts.
Both socially and politically they are often marginalised, and lose what small degree of equality the hostilities had conferred on them.
Tāpēc šķiet, ka ir arvien svarīgāk, lai starptautiskā sabiedrība iesaistās šajā valsts atjaunošanas izšķirošajā stadijā, pieprasot, lai pie sarunu galda un visos jaunveidojamos civilajos un politiskajos mehānismos ar tādām pašām tiesībām kā vīriešiem būtu sievietes – parlamentā, valdībā, pārvaldē un starptautiskajā pārstāvībā.
This is why it is more and more important that the international community involve itself in a decisive reconstruction phase, demanding that women be present on an equal footing with men at the negotiating table and likewise in all the civil and political machinery being set up: parliaments, governments, administration, and international representation.
Daži neseni pozitīvi piemēri referentei šķiet daudzsološi šajā ziņā.
Recent positive examples back your rapporteur's position on this.
Par Libērijas vadītāju ir ievēlēta sieviete – Hélène Johnson Sirleaf ; viņa ir labi pazīstama kā sieviešu tiesību aizstāve, kā cīnītāja pret korupciju un kā demokrātijas atbalstītāja.
A woman has just been elected President of Liberia, Ellen Johnson-Sirleaf, well known for her defence of women's rights, her fight against corruption and her stance in support of democracy.
Vēl viena sieviete ir kļuvusi par Čīles prezidenti; viņas tēvs ticis nogalināts, bet viņa pati ģenerāļa Pinočeta diktatūras laikā – ieslodzīta un spīdzināta, un tagad viņa no upura ir kļuvusi par demokratizācijas procesa dalībnieci.
In Chile, too, a woman has just been inaugurated as President, a woman whose father was murdered and who was herself imprisoned and tortured under the Pinochet dictatorship, and who has moved right across the spectrum - from being a victim to being an active player in the democratisation process.
Pirmskonflikta un konflikta posmus bieži vien raksturo aktīva sieviešu rīcība, kad viņas mēģina nodrošināt mieru kopā ar pretējās nometnes sievietēm.
Pre and post conflict periods often see women taking an active role in peace-keeping alongside other women from the opposing clan.
Daudzas sieviešu organizācijas, kas balstās uz sieviešu apvienībām, dažreiz tiek izveidotas diskrēti un netieši, kā tas vēl joprojām ir Āfrikas konfliktu gadījumā, dažreiz redzamāk, kā Give Peace a Chance 1989. gada maijā un Jerusalem link 2004. gada maijā – šīs palestīniešu un Izraēlas sieviešu organizācijas jau 2004. gadā vēlējās cita citai sniegt roku un rast risinājumu Jeruzalemes statusa problēmai.
Numerous women's networks, relying on women's associations, are established sometimes discreetly, as is still the case in conflicts in Africa, sometimes more visibly as with Give Peace a Chance in May 1989, and Jerusalem link in May 2004, the network of Palestinian and Israeli women who since 2004 have sought to hold out a hand to each other and try to find a solution to the status of Jerusalem.
Šādu organizāciju ir ļoti daudz, tomēr konkrētie rezultāti ir pieticīgi.
There are countless networks of this kind; and the specific results they achieve are modest.
Visos laikos karu un konfliktu pamatā ir bijuši ģeostratēģiski, saimnieciski un teritoriāli faktori, un ar labu gribu vien nepietiek, lai rastu politisku risinājumu.
Since the dawn of time, wars and conflicts have originated in geostrategic, economic and territorial issues, and goodwill is not enough to bring about a political solution.
Tomēr šādām organizācijām ir vismaz divas priekšrocības.
But these networks have at least two points in their favour.
Pirmām kārtām tās paver durvis cerībai un rada sociālu tīklojumu, ko naids, kurš valda frontes abās pusēs, ir iznīcinājis.
First, they let in a chink of hope, and mend the rips in the social fabric caused by hatred on both sides.