natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ja mēs neieguldīsim pietiekami daudz līdzekļu pakalpojumos – t.i. slimnieka stacionārā aprūpē, akūtā ilgtermiņa aprūpē, kā arī aprūpē, kas prasa vidēju vai pilnīgu drošību, dienas aprūpē, aprūpē mājās un personāla apmācībā, mēs neārstēsim, neaprūpēsim un nerehabilitēsim tos, kas pašreiz ir slimi.
If we do not invest in the right range of services – in-patient, acute, long-stay, secure, medium secure, day-care, domiciliary care and the trained staff for each – we shall not cure, care for or rehabilitate those who are ill now.
Ja mēs neieguldīsim naudu mūsu pilsoņu garīgi veselīgā dzīvesveidā, līkne turpinās strauji kāpt gan skaitļu, gan izmaksu izteiksmē.
If we do not invest in a mentally healthy life for our citizens, then the graph will continue rapidly to climb, in numbers and in cost.
Ja mēs neieguldīsim līdzekļus izpratnes veidošanā par garīgo veselību un garīgās veselības traucējumiem, budžeti paliks nožēlojami un kupli zels stigmatizācija un aizspriedumi.
If we do not invest in bringing understanding about mental health and mental disorders, then budgets will remain pitiful and stigma and prejudice will be rampant.
Pacienti un pakalpojumu izmantotāji stingri un nepārtraukti ieņem arvien nozīmīgāku pozīciju.
Patients and Service Users are steadily and rightly moving centre-stage.
Viņiem sniegs vairāk informācijas, vairāk iesaistīs tos lēmumu pieņemšanā, kas viņus skar, un viņi izmantos savas jaunās tiesības izvairīties no gausajiem pakalpojumiem un īstenot pārmaiņas.
They will be better informed, be more involved in decisions affecting them and will use their new rights to bypass sluggish services and effect change.
Viņi ir jāuzskata par partneriem, ne tikai plānojot ārstēšanu, bet arī pakalpojumus.
They need to be seen as partners in their own treatment plans but also in service planning.
Veselības aizsardzības profesionāļiem ir jādara tas, ko vēlams darīt citos veselības aprūpes gadījumos – pirms lēmuma pieņemšanas izskaidrot un konsultēties.
Health professionals need to do what the best do in most areas of healthcare - explain and consult before decisions are taken.
Tad pacients ne tikai respektēs viņu profesionālo spriedumu, bet, iespējams, arī slikto sapratīs nedaudz vairāk un nebūs tik ļoti nobažījies par to, ko ar viņu darīs.
Then the patient will not just respect their professional judgement but would also, perhaps, understand a little more what was wrong and be a little less apprehensive about what was being done to them.
Tas ir pareizi no cilvēktiesību viedokļa; tas uzlabo arī ārstēšanas un aprūpes programmu atbilstību un iznākumu.
That is right in human rights terms; it also makes for better compliance with and outcome from the treatment and care programme.
Notiek nepārtraukta pāreja no stacionārās aprūpes uz vietējiem pakalpojumiem.
There has been a steady move from remote institution care to community services.
To piemēro cilvēkiem ar ilgtermiņa un dažkārt smagiem traucējumiem, kā arī cilvēkiem, kam raksturīga mācīšanās nespēja.
This has applied to people with long-term and sometimes severe disorders and people with learning disability.
Šādu pakalpojumu sekmīgai darbībai ir nepieciešams pietiekams finansējums un kopīgs daudznozaru darbs.
To be successful such services need adequate resources and multi-disciplinary teamwork.
Nepieciešams arī pārliecināt sabiedrību, ka šādas metodes palīdz gan pacientiem, gan sabiedrībai.
They also need to convince the public that such methods work for both patients and communities.
Šausminoši plašsaziņas līdzekļu stāsti par ārā izlaistiem pacientiem, kas nodara postu gan sev, gan citiem, var pazudināt gadiem ilga darba rezultātus humānākas sistēmas veidošanā un parādīt, cik izšķirošas ir pienācīga kontrole un pārbaude.
Lurid media stories of patients being discharged and causing harm to themselves or others can undo years of work towards a more humane system and show how crucial proper checks and balances are.
Līdzīgas sekas var radīt sabiedrības bažas par to, vai gadījumā, ja kāds uz ielas uzvedas dīvaini, viņš tiks atbilstoši kontrolēts.
So can public uncertainty as to whether someone who may be behaving “oddly” in the street is being adequately supervised.
Mūsu garīgās veselības sistēmas pieci galvenie trūkumi ir šādi:
There are five key flaws in our mental health system:
· vietējo pakalpojumu nepietiekamība;
· the inadequacy of community services;
· nespēja ieklausīties pakalpojumu lietotājos un to aprūpētājos;
· the failure to listen to service users and their carers;
· dažādu aģentūru nespēja vai nevēlēšanās sadarboties;
· the inability or unwillingness of different agencies to work together;
· nepietiekams finansējums;
· serious underfunding;
· un garīgās veselības uzlabošanas politika, kas vairumā valstu vispār nepastāv.
· and a policy for mental health promotion that is in most countries notrable by its almost complete absence.
Cilvēkiem ar garīgās veselības problēmām ir nepieciešama „vienas pieturas” sistēma, kur viena organizācija nodrošinātu sakarus, piekļuvi ārstu pakalpojumiem, mājokli un citas sociālās aprūpes vajadzības, ienākumus, juridiskos pakalpojumus un rehabilitāciju.
Someone with mental health problems needs a one-stop shop with one organisation ensuring contact, access to medical care, housing and other social care needs, income, legal services and rehabilitation.
Citiem vārdiem – „vienas pieturas” aģentūra visām cilvēka vajadzībām un uzticams draugs, kas zinātu ceļu pie pakalpojumu sniedzējiem.
In other words, a single purchasing agency for all the person’s needs and a trusted friend who knew his or her way around the provider organisations.
Tam ir jāiet roku rokā ar ārstu, terapeitu, medmāsu, zinātnieku, slimnīcu vadītāju, klīniku, vietējo dienestu prasmēm un ieguldījumu, kā arī ar NVO atbalstu.
That must go hand in hand with the skills and dedication of doctors, therapists and nurses, research scientists, managers of hospitals, clinics and community teams and the support of advocacy NGOs.
Taču, kad cilvēks ir slims vai atveseļojas, viņam ir nepieciešama mājas drošības sajūta – nevis panīkušu rajonu augstceltņu dzīvokļu izolācijā, bet pierastā vietējā atmosfērā, kur apkārtējā vide ir daļa no nepieciešamā atbalsta un stabilitātes.
But, if one is ill or recovering from illness, one needs the security of a home, not in the isolation of high-rise flats on run down estates, but in communities where the living environment will be part of the support and stability one needs.
Ir jābūt pieejamiem pasākumiem, kas palīdzēs izveseļoties, kā arī ģimenes un kaimiņu atbalstam.
One needs access to activities that will aid recovery, support from family and neighbours.
Viss tas ir tikpat svarīgs kā medikamenti vai terapijas kursi, bet šāda veida atbalsta organizēšana var nebūt pa spēkam, vismaz ne pašreiz.
All these are just as important as medication or therapy sessions but organising that range of support may be beyond one, at least for the time being.
Tā daudziem no mums būs nepieciešama šī izprotošā aprūpe.
So many of us are going to need this enlightened care.
Zinātniskais un sociālais progress garīgās veselības un sociālajai aprūpei ir atnesis jaunus izaicinājumus un jaunas izmaksas.
Scientific and societal advances have brought new challenges and new costs in mental health and social care.
Veselīgāki un ilgdzīvojoši iedzīvotāji nozīmē lielu atkarību vēlākos gados, kad bieži viņi ir garīgi un fiziski trausli; dzīvesveids, izglītības un darba problēmas, mainīgais ģimenes sastāvs, izolācija, iedzīvotāju piespiedu pārvietošanās – tas viss var izraisīt garīgās veselības problēmas – psihozes, neirozes, kam bieži pievienojas atkarība; jaunās zāles, terapija un ārstēšana ir saistīti ar pieaugošām izmaksām; jaunās izmaksas saistās ar jaunām gultasvietām, centriem, dienas aprūpi un vietējiem pakalpojumiem.
A healthier longer living population means later years of high dependency, often with mental as well as physical frailty; lifestyle, education and work pressures, changes in family structures, isolation, forced population movements, can all trigger mental health problems –psychoses, neuroses and often with an addiction link; new drugs, therapies and treatments have come at an escalating cost; new costs accompany new beds, centres, day care and community teams.
Politikas maiņa attiecībā uz to, kur un kad ārstēt un aprūpēt, standarta problēmām par sapratnes trūkumu un nepietiekamu finansējumu bieži ir pievienojusi nedrošību, kas kopā noved pie aizspriedumiem un stigmatizācijas pieauguma.
And policy changes on where and when to treat and care have often added uncertainty to the standard problems of lack of understanding and inadequate resources, together leading to prejudice and the breeding grounds of stigma.
Būtiski ir, lai politiķi garīgajai veselībai pievērstu vairāk uzmanības un tādējādi arī finansiālos līdzekļus.
The crucial question is how to divert more political attention and then financial resources to mental health.
Tikai krīzes situācijā garīgā veselība pa īstam nonāk politiķu un sabiedrības uzmanības centrā.
Mental Health really only penetrates the political and public mind, when there is a crisis.
Apvienotajā Karalistē garīgās veselības jomā naudas, iniciatīvu un reformu ziņā mēs progresējām tikai tad, kad kāds vīrs Londonas zooloģiskajā dārzā ielēca lauvas mājā, bet kāds cits metro sadūra cilvēku, jo tad valdības kolēģi redzēja, ka kaut kas ir jādara, bet prese, parlaments, sabiedrība un NVO par to sacēla brēku.
In the UK we achieved more progress on mental health, in terms of cash, initiatives and reforms, when one man jumped into the lion’s den at London Zoo and another stabbed a stranger on the Underground, than at any other time, because Colleagues across Government saw the need to do something and Press, Parliament, Public and NGOs clamoured for it.
Bet tas bija par dārgu cenu – zemas sabiedrības pašapziņas un palielinātas stigmatizācijas cenu.
But it was at a price – the price of lowered public confidence and increased stigma.
Ar šādiem negatīviem stāstiem garīgā veselība netiek uzlabota.
Mental Health promotion does not even benefit in that way from negative stories.
Valdībai, politiķiem un pat medicīnas pakalpojumu plānotājiem par garīgās veselības uzlabošanu ir maza izpratne.
There is little understanding by governments, politicians or even health service planners of mental health promotion.
Galvenais iemesls ir tas, ka viņiem nav priekšstata, par ko ir runa un kāpēc viņiem būtu jāizrāda interese.
The main reason is they have no idea what it is about or why they should be interested.
Garīgā veselība cieš no četrkārtīga lāsta.
Mental Health suffers from a quadruple whammy.
Lai valdība un veselības pakalpojumu vadība darītu vairāk, tērētu vairāk un sasniegtu vairāk, netiek izdarīts pastāvīgs sabiedrības, profesionāļu un plašsaziņas līdzekļu spiediens.
There is no constant public, professional and media pressure on government and health service managers to do more, spend more, achieve more.
Pretēji sirds slimībām, AIDS un ļaundabīgajiem audzējiem šeit ir maz izpratnes par ārstēšanu, aprūpi un rehabilitāciju.
Unlike heart disease or AIDS or cancer, there is little understanding of what can be done to treat, cure and rehabilitate.
Vēl mazāk ir izpratnes par to, kā varētu veikt garīgo slimību profilaksi un uzlabot garīgo veselību.
There is even less understanding of what can be done to prevent mental illness and promote mental health.
Turklāt ir maz tādu rezultātu izvērtējumu, ko veselības departamenti un to vadītāji, kā arī sabiedrība un politiķi varētu saprast.
And there are few outcome measurements that Health Departments and Managers, much less public and politicians, can understand.
Valdības, darba devēji, arodbiedrības, skolas, koledžas, pašvaldības un sabiedrība, ģimenes un indivīdi – visiem ir jāpalīdz izprast savu varbūtējo lomu garīgās labklājības nodrošināšanā un garīgās veselības problēmu profilaksē, mazināšanā vai atvieglošanā.
Governments, employers, trade unions, schools, colleges, local councils and communities, families and individuals all need to be helped to understand the role they can play in ensuring mental wellbeing and so prevent, reduce or mitigate mental health problems.
Mūsu kā politikas veidotāju uzdevums ir saprast, ko nozīmē garīgās veselības problēma.
Our challenge as policymakers is to understand what it means to have a mental health problem.
Gandrīz pilnīgi noteikti tā nozīmē to, ka cilvēks ir „marķēts”, protežēts, nicināts, no viņa baidās un lielākā vai mazākā mērā viņš ir izstumts no sabiedrības, ģimenes, darbavietas, rotaļu laukuma un pat mūsu veselības un sociālajiem dienestiem.
It almost certainly means that one is labelled, patronised, despised, feared and, to a greater or lesser extent, segregated – in society, within our family, at work, at play and even within our health and social services.
Citiem vārdiem sakot – cilvēks nespēj rīkoties; cilvēks nespēj dot sabiedrībai tik, cik viņš vēlētos; cilvēks nespēj dzīvot tik pilnu un saturīgu dzīvi, kā viņš vēlētos.
In a perverse reversal, one can hide but one cannot run; one cannot perform; one cannot contribute to society as one would wish; one cannot lead full and fulfilling lives as one would want.
Mums ir jāatzīst, ka mūsu pienākums ir veidot politiku.
Then we have to accept our policymaking responsibilities.
Ja aprūpe negūst profesionāļu, sabiedrības un politiķu atbalstu, pacienti un viņu ģimenes cieš divkārši.
A service, which does not gain professional, public and political support, fails patients and their families doubly.
Netiek veikta adekvāta ārstēšana un aprūpe, sabiedrības pašapziņa krītas un stigmatizācija palielinās.
It fails to treat and care adequately and it prompts a downward spiral of public confidence and so reinforces stigma.
Lai mēs varētu likvidēt aplamos aizspriedumus, kas caurstrāvo sabiedrības attieksmi, plašsaziņas līdzekļus un valdības prioritātes, mums ir nepieciešams izglītot un informēt.
We need to educate and inform, so that we can break the vicious vein of prejudice that runs through public attitudes, media coverage and government priorities.
Mums ir jāieklausās pakalpojumu izmantotājos, jāmācās no viņiem un jāuztver viņi kā partneri, nevis kā pacienti.
We need to listen and learn from service users and see and involve them as partners and not just patients.
Mums ir jāieskatās sevī un savā sabiedrībā un jāatzīst, ka ļaujam, lai mūsu politiskās, sociālās un veselības sistēmas tiek institucionāli stigmatizētas.
We need to look within ourselves and within our society and acknowledge that we allow an institutionalised stigmatisation to infect our political, social and health systems.
Mūsu diviem mērķiem ir jābūt sabiedrības pārliecināšanai, ka ir jātic, un Komisijas un dalībvalstu pārliecināšanai, ka ir jārīkojas.
Our twin aims must be to convince the public to believe and to convince Commission and Member States to act.
Ja sabiedrība ticēs, tā spiedīs Eiropas Savienību rīkoties.
If the public believe, they will put pressure on the European Union to act.
Ja Eiropas Savienība rīkosies, sabiedrība spēs ticēt.
If the European Union acts, they will make public belief possible.
Mums ir jāieskatās to cilvēku acīs, kam ir garīgās veselības problēmas.
We need to look into the eyes of people with mental health problems.
Kad mēs to izdarīsim, mēs redzēsim, ka tajās atstarojas emociju un domu apjukums.
When we do, we see reflected back the confusion of emotions and thoughts.
Mēs redzam bailes un uztraukumu.
We see the fear and worry.
Mēs redzam vilšanās un izmisuma asaras.
We see the tears of frustration and despair.
Bet mēs redzam arī cerību – cerību, ka mēs ieklausīsimies, ka mēs sapratīsim, ka mēs aprūpēsim, ka mēs rīkosimies, ka mēs palīdzēsim.
But we also see the hope – the hope that we will listen; that we will understand; that we will care; that we will act; that we can help.
Iedzīvotāju garīgās veselības uzlabošana, veidojot Eiropas Savienības stratēģiju par garīgo veselību
on improving the mental health of the population: towards a strategy on mental health for the European Union
Nodarbinātības un sociālo lietu komiteja aicina par jautājumu atbildīgo Vides, sabiedrības veselības un pārtikas nekaitīguma komiteju rezolūcijas priekšlikumā iekļaut šādus ierosinājumus:
The Committee on Employment and Social Affairs calls on the Committee on the Environment, Public Health and Food Safety, as the committee responsible, to incorporate the following suggestions in its motion for a resolution:
4. iesaka, ka visās stratēģijās garīgās veselības jomā jāņem vērā aprūpējamo iedzīvotāju sociālekonomiskās un kultūras atšķirības;
Recommends that every strategy in the field of mental health should take into account the socio-economic and cultural differences of the population under study;
6. atzinīgi vērtē sociālās politikas un nodarbinātības politikas iniciatīvas veicināt nediskriminējošu attieksmi pret personām ar garīgām slimībām, personu ar garīgo invaliditāti sociālo integrāciju un spriedzes novēršanu darbavietās;
Welcomes the social initiatives within social policy and employment policy to promote the non-discriminatory treatment of individuals with mental ill health, the social integration of individuals with mental disabilities, and the prevention of stress in the workplace;
9. norāda, ka garīgo slimību pacientiem jānodrošina piekļuve visiem ārstniecības veidiem, neatkarīgi no sociālekonomiskajiem faktoriem; tāpēc aicina dalībvalstis nodrošināt, lai visi garīgo slimību ārstniecības veidi būtu gan pieejami pacientiem, gan iekļauti veselības apdrošināšanas shēmās; aicina dalībvalstis nodrošināt ārstniecības drošības tīklu tiem iedzīvotājiem, kas nav iekļauti valsts apdrošināšanas shēmās; iesaka dalībvalstīm nodrošināt tādu veselības un drošības politiku darbavietā, kura noteikti pievērstos garīgās veselības veicināšanai un profilaksei, depresijas noteikšanai un ārstēšanai, kā arī pašnāvību profilaksei, kā arī nodrošināt to, lai dalībvalstis noteiktu un atbalstītu tās darbavietas, kurās strādājošiem ir īpašs risks gūt garīgās veselības traucējumus;
Points out that patients suffering from mental illness should have access to all existing treatments, which may improve their health situation regardless of social or economic factors; therefore asks Member States to ensure that all mental health treatments are both accessible to patients and covered by health insurance schemes; asks Member States to ensure a safety net of medical treatment for those citizens who are not covered by national insurance schemes;recommends that Member States ensure that there are Health and Safety policies in the work place, which explicitly address mental health promotion as well as its prevention, the identification and management of depression, and the prevention of suicide, and that Member States identify and support workplaces in which employees are particularly at risk from mental disorders;
14. uzskata — ņemot vērā to, ka policijas ierēdņi var nonākt saskarē ar personām, kas uzrāda garīgās veselības traucējumu pazīmes, šādu apstākļu apzināšana jāiekļauj viņu apmācībā;
Considers that, given that police officers may be involved in dealing with people exhibiting some signs of mental ill health, awareness of such conditions should be part of their training;
19. turklāt atzīmē, ka jāizvirza nosacījumi attiecībā uz pieejamo Kopienas instrumentu, piemēram, 7. pētniecības pamatprogrammas, izmantošanu pētniecības iespēju attīstībā un atbalsta sniegšanā garīgās veselības pētniecībai Eiropas Savienībā;
Notes, moreover, that conditions should be laid down concerning the use of the available Community instruments, such as the 7th research framework programme, for the development of research opportunities and support for research into mental health in the EU;
22. uzskata arī, ka sabiedrības, sociālo partneru un citu atbildīgo struktūru informētības palielināšana par garīgajām slimībām, to profilaksi un ārstēšanas iespējām, kā arī garīgi slimo un invalīdu integrācijas veicināšana darba dzīvē varētu vairot sabiedrības iecietību un sapratni;
Considers also that increasing the awareness of the public, the social partners and other responsible bodies in regard to mental ill health, its prevention, and treatment options, and encouraging the integration of the mentally ill and individuals with disabilities into working life, may result in greater acceptance and understanding by society;
31. uzskata, ka ir nepieciešams veikt rūpīgu izpēti, lai izskaidrotu pastāvošās atšķirības garīgi slimo medicīniskās un sociālās aprūpes organizācijā un nodrošināšanā, kā arī šīs aprūpes atšķirīgos rezultātus; uzskata — lai uzsāktu šādu izpēti, ir nepieciešamas vienotas definīcijas un metodoloģija, un garīgi slimo aprūpē noteicošajām īpašībām ir jābūt kvalitātei, atšķirīgai pieejai, sarežģītībai un nepārtrauktībai; uzskata, ka tās medicīniskās un sociālās iestādes, kas neatbilst iepriekš minētajai kvalifikācijai, nedrīkst piedalīties veselības aprūpes nodrošināšanā;
Believes that there is a need for thorough research into explaining existing differences in the organisation and provision of medical and social care for people suffering mental disorders as well as into the different results of this care; believes that, in order to conduct such research, it is necessary to have unified definitions and methodology and that the basic characteristics of care for the mentally ill must be quality, differentiation, complexity, and continuity; believes that medical and social institutions not fulfilling the above qualification should not participate in the provision of the healthcare;
Sieviešu tiesību un dzimumu līdztiesības komiteja aicina par jautājumu atbildīgo Vides, sabiedrības veselības un pārtikas nekaitīguma komiteju savā rezolūcijas priekšlikumā iekļaut šādus ierosinājumus:
The Committee on Women's Rights and Gender Equality calls on the Committee on the Environment, Public Health and Food Safety, as the committee responsible, to incorporate the following suggestions in its motion for a resolution:
A . tā kā laba garīgā veselība dod iespēju iedzīvotājiem pilnvērtīgi izmantot intelektuālās un emocionālās attīstības iespējas, kā arī iekļauties sabiedriskajā dzīvē, izglītības un darba vidē; tā kā slikta garīgā veselība ir izdevumu, sociālās atstumtības un stigmatizācijas iemesls;
A. whereas good mental health enables citizens to be intellectually and emotionally fulfilled and integrated into social, educational and professional life; whereas, conversely, poor mental health gives rise to expense, social exclusion and stigmatisation,
B. tā kā pastāv izteikta dzimumu dimensija veselības jomā, īpaši saistībā ar ēšanas traucējumiem, neirodeģeneratīvām slimībām, šizofrēniju, garastāvokļa traucējumiem, trauksmi, paniku, depresiju, pārmērīgu alkohola un citu psihoaktīvu vielu lietošanu, kā arī attiecībā uz pašnāvību un noziedzību – jomām, kurās ir jāveic sistemātiskāki pētījumi;
B. whereas there is a clear gender dimension to the issue of health, particularly as regards eating disorders, neurodegenerative disorders, schizophrenia, mood disorders, anxiety, panic, depression, abuse of alcohol and other psychoactive substances, as well as suicide and delinquency, areas which also require systematic research,
C. tā kā palīdzības meklējumos sievietes biežāk nekā vīrieši vēršas pie specializētiem dienestiem un viņām divreiz biežāk nekā vīriešiem tiek izrakstītas psihotropās vielas, un tā kā farmakokinētikas pētījumi apliecina, ka sievietes sliktāk panes šīs vielas;
C. whereas women tend to seek assistance from services more than men and are prescribed twice as many psychotropic drugs as men; whereas pharmacokinetic studies have shown that women have less tolerance to such products,
D. tā kā vardarbības upuri, tāpat kā kara upuri, cieš no pēctraumas stresa un viņu rehabilitācijai ir nepieciešama ilgstoša aizsardzība; tā kā stress, kurš ir saistīts ar bailēm no jaunas agresijas, nelabvēlīgi ietekmē psihisko veselību un imūnsistēmu;
D. whereas victims of violence also suffer in similar fashion to victims of war from post-traumatic stress; whereas long-term protection of victims is a condition for rehabilitation; whereas stress resulting from fear of further violent attacks adversely affects both the mind and the body's immune defences,