natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Uz „aktuāro aprēķinu principiem” fakultāte un institūts ir norādījis divās metodiskajās norādēs – MN Nr. 1 un MN Nr. 8 ‑ ‑, kas ir apzīmēti kā „prakses standarts”, ar to saprotot, ka to ievērošana ieceltajiem aktuāriem ir obligāta.
The “actuarial principles” are set out in two Guidance Notes prepared by the Faculty and the Institute, GN1 and GN8, which are designated as “practice standard”, meaning they are in effect mandatory for Appointed Actuaries.
Gan direktīva, gan Apvienotās Karalistes tiesību akti skaidri piemin, ka pienācīgam perspektīvo apdrošinātāja saistību aktuāra dotajam vērtējumam ir jāņem vērā visas nākamās saistības, kas noteiktas polises nosacījumos katrā atsevišķajā līgumā, tostarp garantētos ieguvumus, piemaksas un no līguma izrietošās izvēles iespējas apdrošinājuma ņēmējiem.
Both the Directive and UK legislation explicitly mention that a prudent prospective actuarial valuation of an assurance’s liabilities must take into account all future liabilities as determined by the policy conditions for each existing contract, including guaranteed benefits, bonuses and contractual options for policyholders.
Savukārt, direktīva tālāk izvērš, norādot, ka gadījumos, kad līguma laušanas gadījumā izmaksājamā summa ir garantēta, līguma matemātiskā nodrošinājuma lielumam jebkurā laikā ir jābūt vienādam ar garantētās summas lielumu šajā laikā.
In turn, the Directive further specifies that, where the surrender value of a contract is guaranteed, the amount of the mathematical provision for the contract at any time must be as great as the value guaranteed at that time.
Apvienotās Karalistes tiesību akti neatkārto šo nosacījumu, bet ietver īpašu noteikumu par rezervēm apdrošinājuma ņēmēju izvēļu iespējām, kas paredz šādu nodrošinājumu: „1) Nodrošinājumu veido, pamatojoties uz pienācīgiem apsvērumiem, lai nosegtu jebkuru saistību palielinājumu, kas rodas, apdrošinājuma ņēmējiem izmantojot līgumā paredzētās izvēles iespējas.
UK legislation does not replicate this provision but includes a specific Regulation on reserves for policyholders’ options, which provides as follows: “(1) Provision shall be made on prudent assumptions to cover any increase in liabilities caused by policyholders exercising options under their contracts.
2) Ja līgums ietver izvēli, ar kuru apdrošinājuma ņēmējs varētu nodrošināt garantētu skaidras naudas maksājumu divpadsmit mēnešu laikā pēc vērtēšanas datuma, nodrošinājums šai izvēlei ir tāds, kas nodrošina, ka līgumā noteiktā summa nav mazāka par to daudzumu, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu maksājumus, kas būtu jāveic, ja tiek izdarīta šī izvēle.
(2) Where a contract includes an option whereby the policyholder could secure a guaranteed cash payment within twelve months following the valuation date, the provision for that option shall be such as to ensure that the value placed on the contract is not less than the amount required to provide for the payments that would have to be made if the option were exercised.”
65.-75. noteikums paredz sīkāk konkretizētus kritērijus saistību apjoma noteikšanai: Noteikums Nr. 65 paredz atbilstīgi Trešajai dzīvības apdrošināšanas direktīvai, ka principā ilgtermiņa saistības jānosaka katram līgumam atsevišķi perspektīvā tāmē.
Regulations 65 to 75 prescribe more specific criteria on the determination of the amount of liabilities: Regulation 65 prescribes, in line with the 3LD that, in principle, long-term liabilities must be determined separately for each contract by a prospective calculation.
Noteikums pieļauj izņēmuma gadījumā lietot piemērotu noapaļojumu un vispārinājumu un izmantot retrospektīvo metodi, abiem izņēmumiem vienādi piemērojot direktīvā paredzētos nosacījumus.
The regulation allows the exceptional use of appropriate approximations and generalisation and the use of the retrospective method, subjecting both exceptions to the same conditions as those prescribed by the Directive.
Noteikums paredz, ka nepieciešamības gadījumā ir jārezervē papildu summas vispārējiem, neindividualizētiem riskiem, kā arī paredz, ka aprēķina metodi nedrīkst patvaļīgi mainīt gadu no gada.
The regulation prescribes that, where necessary, additional amounts must be set aside for general risks not individualised and also prescribes that the method of calculation must not be subject to arbitrary changes from year to year.
69. noteikums par procentu likmēm, kas jāizmanto, aprēķinot pašreizējo vērtību nākamajiem maksājumiem, kas jāveic vai jāsaņem apdrošināšanas uzņēmumam, nosaka piesardzīgus standartus, kas līdzīgi direktīvā noteiktajiem standartiem.
Regulation 69 on rates of interest to be used in calculating the present value of future payments by or to an insurance company sets out prudential standards equivalent to those laid down by the Directive.
Turpmāka informācija par šo ir atrodama aktuāra gada vērtēšanas ziņojumā, kas apdrošinājuma ņēmējiem un akcionāriem ir pieejams pēc pieprasījuma un atklāts publiskai pārbaudei atbilstīgajā uzņēmumu reģistrā.
Further information on this is found in the actuary’s annual valuation report, which is available on request to policyholders and shareholders and open to public inspection at the appropriate Companies House.
Noteikums par atbilstības pienākumu: Trešā dzīvības apdrošināšanas direktīva nepieļauj iespēju dalībvalstīm prasīt uzņēmumiem izvietot viņu aktīvus noteiktā dalībvalstī.
Matching rule obligation : The 3LD prevents Member States from requiring companies to localise their assets in a particular Member State .
Tā ļauj piederības dalībvalstij pieļaut aktīvu izvietošanas noteikumu brīvāku piemērošanu.
It also allows the home Member State to permit relaxations of the localisation of assets rules.
AK tiesību akti patiešām ietver noteikumus, kas zināmos apstākļos prasa dažus vai visus apdrošināšanas uzņēmējdarbības aktīvus izvietot noteiktā vietā.
UK legislation does include regulations which, under particular circumstances, do require assurance undertakings to localise some or all of their assets in a particular place.
Pirmkārt, 1994. gada Apdrošināšanas uzņēmumu noteikumu 31. noteikums nosaka, ka aktīvi, kas nodrošina saistības sterliņu mārciņās, ir jātur Eiropas Kopienā, un aktīvi, kas nodrošina saistības jebkurā citā valūtā, ir jātur Eiropas Kopienā vai šīs valūtas valstī.
Firstly, Regulation 31 of the Insurance Companies Regulations 1994 prescribes that the assets that cover liabilities in sterling must be held in the EC and the assets that cover liabilities in any other currency must be held in the EC or in the country of that currency.
Otrkārt, 1994. gada Apdrošināšanas uzņēmumu noteikumu 33. noteikums nosaka pienākumu par dažu aktīvu izvietojumu sabiedrībām, kas nav Eiropas Kopienā, kuru galvenais birojs nav EBTA valstī, attiecībā uz to aktīviem, kas pārstāv Apvienotās Karalistes maksātspējas rezervi, ko paredz šī tiesību akta 32. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
Secondly, Regulation 33 of the Insurance Companies Regulations 1994 prescribes some asset localisation obligations for non-EC companies, whose head office is not in an EFTA State, in respect of their assets representing a UK margin of solvency maintained under section 32(2)(b) of the Act.
Treškārt, šī tiesību akta 39. un 40. iedaļa piešķir valsts sekretāram tiesības pie noteiktiem apstākļiem pieprasīt AK sabiedrībai izvietot Eiropas Kopienā aktīvus, kas ir līdzīgi visam tās vietējo saistību apjomam vai īpaši noteiktai proporcijai no tā, un uzlikt tiem sava veida arestu.
Thirdly, sections 39 and 40 of the Act afford the Secretary of State, under certain circumstances, the power to require a UK company to localise in the EC assets equal to the whole or a specified proportion of the amount of its domestic liabilities and to impose some kind of custody over them.
Saskaņā ar 37. iedaļas 3. punktu šīs tiesības nav izmantojamas, izņemot, ja sabiedrība nav spējusi apmierināt noteiktus pienākumus, kas uz to attiecas vai ir attiekušies, tostarp nespēja noteikt savu saistību summu saskaņā ar šiem noteikumiem.
According to section 37(3), those powers are not exercisable unless the company has failed to satisfy certain obligations to which it is or was subject, including the failure to determine the value of its liabilities in accordance with the regulations.
27. noteikums nosaka, ka sabiedrības rīcībā ir jābūt pietiekamam aktīvu daudzumam kādā atsevišķā valūtā, lai segtu sabiedrības saistības šajā atsevišķajā valūtā, tikai tad, ja sabiedrības parādsaistības šajā valūtā pārsniedz 5 % no tās kopējām parādsaistībām.
Regulation 27 prescribes that the company must hold sufficient assets in a particular currency to cover the company’s liabilities in that particular currency only if the company’s liabilities in that particular currency exceed 5% of its total liabilities.
Turpretī atbilstīgi direktīvai šādas 5 % atkāpes nav, pirms stājas spēkā prasība par atbilstību, bet tā nav atkāpšanās no direktīvas prasības par atbilstību, jo pati direktīva ļauj dalībvalstīm ieviest šajā prasībā izņēmumus.
According to the Directive, by contrast, there is no 5% leeway before the matching obligation is triggered, but this is not a departure from the Directive’s matching obligation because the Directive itself allows Member States to introduce exceptions to that obligation.
Saikne ar ELAS lietu
Link to the ELAS case
Divi aspekti sasaista šo pantu ar ELAS lietu: pirmais, arguments par „visu uzņēmējdarbību”, kas saistās ar iespējamām brīvas izvēles piemaksu rezervēm, un otrs, jautājums par PRE , kas izvirzās vēlreiz.
There are two aspects connecting this article to the ELAS case: first, the ‘entire business’ argument, linked to the optional reserving of discretionary bonuses, and second, the issue of PRE, which appears once again.
Saskaņā ar 18. pantu Apvienotajai Karalistei prasīja nodrošināt, lai „ Equitable Life” izveido pietiekamas tehniskās rezerves, tostarp matemātisko nodrošinājumu, attiecībā uz visu tās uzņēmējdarbību, lietojot pietiekami piesardzīgu paredzamo aktuāro novērtējumu (tāpēc šis pants atkārto „visas uzņēmējdarbības” prasību, kas jau ir pieminēta 8. pantā).
Article 18 required the UK to ensure that Equitable Life established sufficient technical provisions, including mathematical provisions, in respect of its entire business, using a sufficiently prudent prospective actuarial valuation (this article therefore reiterates the ‘entire business’ requirement, already mentioned explicitly in Article 8).
Ne direktīva, ne AK tiesību akti nedod plašākus „piesardzīga vērtējuma” nozīmes skaidrojumus, to atstājot aktuāra spriedumam.
Neither the Directive nor UK legislation elaborate any further on the meaning of "prudent valuation", which is left for actuarial judgement.
Tas ir svarīgs punkts, ņemot vērā, ka ELAS tieši veidoja rezerves otrreizējām piemaksām
This is an important point, given that what ELAS did was to build up reserves for reversionary bonuses
WE 79 apgalvo, ka ELAS neveidoja pietiekami apdomīgi rezerves pat nākotnes garantētajām piemaksām, kas apdrošinājuma ņēmējiem pienācās pēc līguma, kā arī neveidoja piemērotu nodrošinājumu līgumos noteiktajām garantijām (tādām kā GPLG). (jau deklarētajām piemaksām, kas ir līgumā paredzētie ieguvumi), bet neveidoja rezerves nākotnes otrreizējām piemaksām un gala piemaksām, ko piešķir pēc apdrošināšanas sabiedrību brīva lēmuma.
WE 79 claims that ELAS did not even reserve prudently enough for future guaranteed bonuses to which holders of investment policies were contractually entitled nor did they make proper provision for guarantees in the contracts (such as GARs). (those already declared bonuses which are contractual benefits) but did not reserve for future reversionary bonuses and terminal bonuses, which are given at the discretion of the insurance company.
Saskaņā ar dažām saņemtajām liecībām, šis rezervju veidošanas trūkums bija viens no sabiedrības krīzes iemesliem
According to some of the evidence received, this lack of reserving was one of the reasons for the company's downfall
Lordu palātas nolēmums Hyman lietā („ Equitable Life Assurance Society” pret Hyman [2000] 3 WLR 529.) bija notikums, ar kuru sākās ELAS nedienas.
The ruling of the House of Lords on the Hyman case ( Equitable Life Assurance Society v. Hyman [2000] 3 WLR 529.) was the event that sparked ELAS’ misfortune.
Lordu palāta nolēma, ka ELAS pēc tās statūtiem nebija tiesības īstenot atšķirīgu prēmēšanas politiku atkarībā no tā, ka apdrošinājuma ņēmējs ar garantētu procentu likmi gadā (GPLG) nolēma saņemt ieguvumu pēc garantētām likmēm, nevis pēc mainīgajām likmēm.
The House of Lords ruled that ELAS did not have discretion under its articles of association to adopt a differential bonus policy according to whether a policy holder with a guaranteed annuity rate option (GAR) decided to take benefits at guaranteed rates rather than current rates.
Tas nozīmēja, ka ELAS nevarēja samazināt gala piemaksu lielumu, ko tā maksāja saviem GPLG apdrošinājuma ņēmējiem, un tai bija jāmaksā viņiem tas, kas bija solīts.
This meant that ELAS could not reduce the size of the final bonuses paid to its GAR policyholders and had to pay them what had been promised.
Bet sabiedrībai ELAS nebija naudas, ko maksāt: tā nebija veidojusi piemērotas rezerves gala piemaksām un GPLG saistībām gadu garumā, radot arvien lielāku aktīvu trūkumu.
But ELAS had no money to do so: it had not properly reserved for final bonuses and GAR liabilities throughout the years, creating an ever-growing asset shortfall.
Pienācīgu rezervju veidošana būtu ļāvusi izvairīties no katastrofas vai samazināt tās apmērus. .
Proper reserving might have avoided or reduced the extent of the catastrophe. .
Šo piemaksu nozīmīgums un to sasaiste ar GPLG jautājumu ir plaši izklāstīta I daļā (Ievads) un III daļā (Regulatīvie jautājumi).
The importance of these bonuses and their link to the GAR issue is explained at length in Part I (Introduction) and Part III (Regulatory issues).
Direktīvā vienīgi prasa, lai nākotnes saistībās ir ietverti ne tikai garantētie ieguvumi, bet arī piemaksas, kas apdrošinājuma ņēmējiem jau pienākas vai nu kolektīvi vai individuāli, lai kā tās būtu apzīmētas – kā līgumiskas, deklarētas vai piešķirtas.
The Directive only requires that future liabilities include, apart from all guaranteed benefits, bonuses to which policyholders are already either collectively or individually entitled, however those bonuses are described - vested, declared or allotted.
Ne AK noteikumi, ne direktīva neprasa papildu tehnisko rezervju izveidi, it īpaši nākotnes otrreizējām piemaksām un gala piemaksām, kuras izsniedz pēc apdrošināšanas sabiedrības brīva nolēmuma, nevis līgumā noteikto saistību izpildes rezultātā.
Neither UK regulations nor the Directive require the establishment of additional technical reserves especially for future reversionary bonuses and terminal bonuses which are given at the discretion of the insurance company rather than as the result of a contractual obligation.
Trešā dzīvības apdrošināšanas direktīva atstāj dalībvalsts regulatora brīvai izvēlei (I iedaļas D punkts) prasību veidot rezervi šīm nākotnes brīvās izvēles piemaksām („ visa veida nākotnes piemaksu” rezervju veidošana).
The 3LD leaves open as an option (section 1.D) for the Member State regulator the requirement to reserve for these discretionary future bonuses (reserving of “future bonuses of all kinds”) .
Nicholas Bellord apgalvo, kas tas noticis apzināti, kā viņš saka ( H2 ): „ Kad pienāca laiks Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas projekta izstrādei, izrādījās, ka tika piedāvātas stingrākas rezervju veidošanas prasības un ka AK delegācija šīs stingrākās prasības atbalstīja.
Nicholas BELLORD claims that this was deliberate, as he states (H2) that " w hen it came to the third life directive being drafted, it was found that stricter reserving requirements were being proposed and the UK delegation was supporting these stricter requirements.
Tomēr Ekonomikas un finanšu ministrija ‑ ‑ regulatori, saprata, ka, ja šī direktīva virzīsies uz priekšu, kā projektā paredzēts, tā varētu atklāt patiesību par „Equitable”, un tādēļ viņi šo ideju nobremzēja, padarot rezervju veidošanu par brīvprātīgu (...).
However, the Treasury, the regulators, realised that, if this directive went ahead as drafted, it might reveal the truth about Equitable and therefore they scotched the idea by making the reserving optional (…).
Tādējādi pastāvēja izvēle par piemērotu rezervju veidošanu, bet AK regulatori apzināti neizmantoja šīs izvēles priekšrocības.”
So the option existed to have proper reserving but the UK regulators deliberately did not take advantage of that option."
Turklāt kāds cits izklāsts ( WE Conf 11) pamato, ka, ja direktīva prasa pietiekamas tehniskās rezerves attiecībā uz visu uzņēmējdarbību, tas to arī nepārprotami nozīmē, t.i., tehniskās rezerves ir jāaprēķina ne tikai attiecībā uz līgumos noteiktajiem ieguvumiem, bet arī uz nākotnes otrreizējām piemaksām un gala piemaksām.
In addition, another interpretation (WE Conf 11) argues that when the Directive requires sufficient technical provisions in respect of its entire business, that is exactly what it means without any ambiguity, i.e., the technical provisions need to be calculated not only in respect of its contractual benefits but also of its future reversionary bonuses and terminal bonuses.
G. W. Penrose ( WE 16 ) apstiprina šo punktu, sakot, ka regulators pievērsās vienīgi maksātspējas rezervēm un nepievērsa nekādu uzmanību uzkrātajai gala piemaksai, ar to dodot mājienu, ka uzraudzībai būtu jāveic pārbaude par visu apdrošināšanas sabiedrības darbību, nevis tikai par maksātspējas stāvokli (sk. arī līdzīgus argumentus iedaļā par 8. pantu).
Lord Penrose (WE 16) reinforces this point when he says that the regulator was focused exclusively on solvency margins and took no account of accrued terminal bonus, with the implication that supervision should include verification of a company's entire business and not just its state of solvency (see also similar arguments in the section on Article 8).
Saskaņā ar dažādajām iepriekš minētajām liecībām galvenā doma ir šāda: ir tiesa, ka izvēle, kas dota I iedaļas D punktā, neliek regulatoram pieprasīt rezervju veidošanu „visa veida nākotnes piemaksām” (t.i., brīvo izvēļu piemaksām); tomēr brīvo izvēļu piemaksas ir arī sabiedrības „visas darbības” neatņemama sastāvdaļa, tātad: pastāv izvēle, kas neatbrīvo AK iestādes no pienākuma darīt visu iespējamo, lai tiktu ievērots direktīvas „burts” un mērķis.
According to the various pieces of evidence mentioned above, the line of reasoning goes as follows: it is true that the option contained in section 1.D does not force the regulator to require reserving of “future bonuses of all kinds” (e.g., discretionary bonuses); however, discretionary bonuses are still an integral part of the company's ‘entire business’, viz.: the option exists does not exonerate the UK authorities from doing their utmost to respect the letter and the aim of the directive.
Liecības, ko saņēmusi komiteja, liecina, ka, neņemot vērā uzkrātās gala piemaksas (brīvās izvēles piemaksas) sabiedrības finansiālā stāvokļa vispārējā analīzē un pievēršot uzmanību vienīgi maksātspējas rezervēm, regulators atstāja bez uzmanības obligāto jēdzienu par „visu uzņēmējdarbību” un, iespējams, neievēroja 18. panta „burtu” un mērķi.
Evidence received by the committee suggests that by not taking into account accrued terminal bonuses (discretionary bonuses) in its overall analysis of the financial health of the company and by focusing exclusively on solvency margins, the regulator disregarded the obligatory concept of ‘entire business’ and, possibly, did not respect the letter and the aim of Article 18.
G. W. Penrose skaidri norāda ( WE 16): direktīvā „ prasīja veidot piesardzīgas rezerves vai vismaz reāli ņemt vērā gala piemaksu.
Lord Penrose states clearly (WE 16): the Directive "required prudent reserving for, or some realistic account to be taken of, final bonus.
Tas būtu atklājis sabiedrības vājumu daudz agrīnākā posmā un būtu licis veikt korekcijas.
This would have exposed the weakness of the Society at a much earlier stage and would have prompted corrective action.
TRM šo iespēju neizmantoja (...).
DTI did not take that opportunity (…).
AK noteikumi par direktīvas īstenošanu atstāja stāvokli bez izmaiņām.”
The UK regulations implementing the Directive left the position as it had been previously."
PRE arguments un rezervju veidošana brīvās izvēles piemaksām
PRE argument and the reserving of discretionary bonuses
Kā minēts iedaļās attiecībā uz 8. un 10. pantu, AK tiesību aktu darbības joma ir plašāka nekā direktīvas darbības joma, ietverot norādi par pienācīgas uzmanības veltīšanu apdrošinājuma ņēmēju pamatotajām izredzēm (PRE), nosakot ilgtermiņa saistību daudzumu.
As was mentioned in the sections relating to Articles 8 and 10, UK law goes beyond the Directive by including a reference to pay due regard to the reasonable expectations of policyholders (PRE) when determining the amount of long-term liabilities.
ELAS lietas sakarā viena argumentācijas līnija uzsver, ka viens no PRE aspektiem bija tāds, ka viņi īstenībā necerēja saņemt brīvās izvēles piemaksas papildus līgumā noteiktajiem ieguvumiem.
In the context of the ELAS case, one line of argument has it that one of aspect of PRE was that they did indeed expect to receive discretionary bonuses in addition to contractual benefits.
Turpinot šo pamatojumu, tiek teikts, ka ja AK iestādes būtu izpildījušas savu pienākumu nodrošināt PRE ievērošanu, tas būtu novedis pie konservatīvāka sabiedrības saistību novērtējuma un būtu bijusi iespēja izvairīties no sekām, ko radīja Lordu palātas nolēmums Hyman lietā, kuras bija ELAS nedienu sākums, kā iepriekš minēts.
The reasoning continues by saying that if the UK authorities had followed through with their obligation to ensure the respect of PRE, this would have led to a more conservative estimation of the company’s liabilities and might have avoided the consequences of the ruling of the House of Lords on the Hyman case, which was the event that sparked ELAS’ misfortune, as mentioned previously.
Citādā veidā H 2 to izteicis liecinieks M. Josephs, kas apgalvo, ka „ sabiedrība „Equitable” cieši sekoja, lai attieksme pret visām polisēm ir vienāda, neskatoties uz to, vai tās izrakstītas kā „noteiktā ieguvuma” līgumi, vai kā vēlākie „ieguldījuma” līgumi.
This is expressed in another way by witness Mr. JOSEPHS in H2, who claims that " Equitable insisted on treating all policies alike, whether they were written as ‘defined benefit’ contracts, or in the later form as ‘investment’ contracts ."
Līgumus „ izrakstīja tā, lai to ņēmējiem dotu absolūtas tiesības uz daļu sabiedrības ieguldījumu atdevē proporcionāli samaksātajām neto piemaksām”.
The contracts " were written so as to give their holders the absolute right to share in the investment return of the Society pro rata to net premiums paid ."
Attiecībā uz šo skaidrojumu 18. pantā būtu ticis prasīts, lai šīs tiesības tiek atspoguļotas šo polišu aprēķinātajās saistībās, kas tomēr, spriežot pēc M. Josephs teiktā, tā nenotika.
According to his interpretation, Article 18 would have required that this right be reflected in the calculated liabilities for those policies, which, according to Mr. JOSEPHS, was not the case.
Vai brīvo izvēļu un ārpuslīguma piemaksas tika uzskatītas par iekļaujamām PRE ?
Were discretionary and non-contractual bonuses perceived to be included in PRE?
Kā tas plaši izskaidrots iedaļā par 8. pantu, AK regulatori tā nedomāja.
As has been explained at length in the section on Article 8, the UK regulators did not believe so.