natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ja arī neievēro šo tiešo ietekmi, ir dažāda veida netiešas ietekmes uz ražotājiem, kuri neievēro godīgas tirdzniecības principus.
Apart from these direct impacts there is a wide range of spill-over effects and indirect impacts to non-Fair Trade producers.
Godīgas tirdzniecības starpnieku klātbūtne var ienest pārmaiņas svēršanas praksē un cenu informācijā, kas galu galā dod labumu visiem ražotājiem šajā rajonā.
The presence of Fair Trade intermediaries can bring changes in weighing practices and price information which ultimately benefits all producers in the area.
Ražotāju organizācija palīdz likvidēt cenu un pārvadājumu monopolus.
The organisation of producers helps to break monopolies on prices and transportation.
Institūcijas, kas veica godīgas tirdzniecības ietekmes novērtējumus, ir DFID (Apvienotās Karalistes Starptautiskās attīstības departaments), Kolorado Štata universitāte, Saseksas Universitāte, Pasaules Banka, Starptautiskais Vides un attīstības institūts utt.
Institutions that carried out Fair Trade impact assessments are DFID (Department for International Development, UK), the Colorado State University, the Sussex University, the World Bank, the International Institute for Environment and Development, etc..
Informāciju par godīgas tirdzniecības ietekmi var atrast Nicholls and Opal „Fair Trade.
Information on the impact of Fair Trade can be found in Nicholls and Opal: Fair Trade.
Market-driven athical consumption” , SAGE publications , 2005,
Market-driven Ethical Consumption, SAGE publications, 2005, on
PIELIKUMS 3
ANNEX 3
GODĪGAS TIRDZNIECĪBAS PIECDESMIT GADI
FIFTY YEARS OF FAIR TRADE
Īsa Godīgas tirdzniecības kustības vēsture
A brief history of the FAIR TRADE movement
Godīgas tirdzniecības kustība mūsdienās ir vispasaules kustība.
The Fair Trade movement today is a global movement.
Vairāk nekā miljons mazo ražotāju un strādnieku ir organizēti 3000 vienkāršās tautas organizācijās un jumta struktūrās vairāk nekā 50 Dienvidu valstīs.
Over a million small-scale producers and workers are organized in as many as 3,000 grassroots organisations and their umbrella structures in over 50 countries in the South.
Viņu preces pārdod tūkstošos specializētu veikalu, tā dēvētajos Worldshops , lielveikalos un daudzās citās tirdzniecības vietās Ziemeļos un aizvien vairāk tirdzniecības vietās jaunattīstības valstīs.
Their products are sold in thousands of specialised shops, so-called Worldshops, supermarkets and many other sales points in the North and, increasingly, in sales outlets in developing countries.
Preču pārdošana vienmēr notikusi, sniedzot informāciju par produkciju, ražotājiem un viņu dzīves apstākļiem.
The sale of products always went alongside with information on the production, producers and their conditions of living.
Tādā veidā Godīgas tirdzniecības kustībai bijusi celmlauža loma, palielinot Eiropas Savienības patērētāju informētību par ražošanas sociālajiem, ekonomiskajiem un ekoloģiskajiem apstākļiem jaunattīstības valstīs.
Thus, the Fair Trade movement has played a pioneering role in raising the awareness of European consumers about the social, economic and environmental conditions of production in developing countries.
Kur tas viss sākās?
Where did it all begin?
Godīgas tirdzniecības pirmsākumi Eiropā bija XX gadsimta piecdesmito gadu beigās, kad Oxfam UK sāka savos veikalos pārdot amatniecības izstrādājumus, ko darinājuši ķīniešu bēgļi.
The earliest traces of Fair Trade in Europe date from the late 1950s when Oxfam UK started to sell crafts made by Chinese refugees in Oxfam shops.
Nīderlandē 1967. gadā tika nodibināta pirmā importēšanas organizācija, bet vēlāk 1969. gadā atklāja pirmo „Trešās pasaules veikalu”.
In 1967, the first importing organisation was established in the Netherlands, followed by the opening of the first “Third World Shop” in 1969.
Worldshops (vai godīgas tirdzniecības veikaliem, kā tos sauc citās pasaules daļās) ir bijusi izšķiroša nozīme Godīgas tirdzniecības kustībā.
Worldshops (or Fair Trade shops as they are called in other parts in the world) have played a crucial role in the Fair Trade movement.
Tie ir ne tikai tirdzniecības vietas, bet arī ļoti aktīvi piedalās kampaņās un informētības palielināšanā.
They constitute not only points of sales but are also very active in campaigning and awareness rising.
Pagājušā gadsimta sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados nevalstiskās organizācijas (NVO) un sociāli aktīvi cilvēki daudzās Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas valstīs sajuta vajadzību pēc godīgas tirdzniecības organizācijas, kas varētu nodrošināt konsultācijas, palīdzību un atbalstu nelabvēlīgos apstākļos esošajiem ražotājiem.
During the 1960s and 1970s, Non-Governmental Organisations (NGOs) and socially motivated individuals in many countries in Asia, Africa, and Latin America perceived the need for fair marketing organisations, which would provide advice, assistance and support to disadvantaged producers.
Tika nodibinātas daudzas šādas godīgas tirdzniecības dienvidu organizācijas, un tika izveidoti sakari ar jaunajām godīgas tirdzniecības organizācijām ziemeļos.
Many such Southern Fair Trade Organisations were established and links were made with the new Fair Trade Organisations in the North.
Šo attiecību pamatā bija partnerība, dialogs, pārskatāmība un cieņa.
These relationships were based on partnership, dialogue, transparency and respect.
Mērķis bija lielāks taisnīgums starptautiskajā tirdzniecībā.
The goal was greater equity in international trade.
Līdztekus šai pilsoņu kustībai jaunattīstības valstis uzrunāja starptautiskus politiskus forumus, piemēram, otro UNCTAD konferenci (Apvienoto Nāciju Organizācijas Konference par tirdzniecību un attīstību) Deli 1968. gadā, lai nodotu vēsti „Tirdzniecība, nevis palīdzība”.
Parallel to this citizen movement, the developing countries were addressing international political forums such as the second UNCTAD conference (United Nations Conference on Trade and Development) in Delhi in 1968, to communicate the message “Trade not Aid”.
Šī pieeja uzsvēra taisnīgu tirdzniecības attiecību izveidošanu ar jaunattīstības valstīm, nevis nelielas ziemeļos iegūtās ienākumu daļas atdošanu atpakaļ attīstības palīdzības formā.
This approach put the emphasis on the establishment of equitable trade relations with developing countries, instead of returning a small part of the wealth acquired in the North in the form of development aid.
Amati un pārtika
Crafts and food
Sākumā godīgas tirdzniecības organizācijas tirgojās lielākoties ar amatniekiem, galvenokārt tāpēc, ka viņiem bija kontakti ar misionāriem.
At the beginning, Fair Trade Organisations traded mostly with handicrafts producers, mainly because of their contacts with missionaries.
Bieži amatniecība ģimenēm nodrošina „papildu ienākumus”.
Often, crafts provide “supplementary income” to families.
Vairums ziemeļu godīgas tirdzniecības organizāciju koncentrējās uz šo amatnieku izstrādājumu tirdzniecību un pārdeva tos Worldshops .
Most of the Northern Fair Trade Organisations focused on buying these crafts and sold them through Worldshops.
Pirmā „godīgi tirgotā” kafija no mazo zemnieku kooperatīviem Gvatemalā tika importēta uz Eiropu 1973. gadā.
In 1973, the first “fairly traded” coffee was imported to Europe from cooperatives of small farmers in Guatemala.
Pēc kafijas pārtikas klāsts tika paplašināts, un tagad tajā iekļautas tādas preces kā tēja, kakao, cukurs, vīns, augļu sulas, rieksti, garšvielas, rīsi utt.
After coffee, the food range was expanded and it now includes products like tea, cocoa, sugar, tea, wine, fruit juices, nuts, spices, rice, etc.
Pārtikas preces godīgas tirdzniecības organizācijām deva iespēju atvērt jaunus tirgus kanālus, piemēram, iestāžu tirgus, lielveikalus un dabas produktu veikalus.
Food products enabled Fair Trade Organisations to open new market channels, such as institutional market, supermarkets, and organic shops.
Ejot pa galveno virzienu, izmantojot godīgas tirdzniecības marķēšanu
Going mainstream through Fair Trade labelling
Pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados tika attīstīts jauns ceļš, lai aptvertu plašu sabiedrību.
In the 1980s, a new way of reaching the broad public was developed.
Preces, kas pirktas, tirgotas un pārdotas, ievērojot godīgas tirdzniecības noteikumus, varētu tikt atzītas par atbilstošām, lai tās marķētu, un tas ļautu tām izcelties parasto preču vidū veikalu plauktos un jebkuram uzņēmumam ļautu iesaistīties godīgajā tirdzniecībā.
Products bought, traded and sold respecting Fair Trade conditions would qualify for a label that would make them stand out among ordinary products on store shelves, and would allow any company to get involved in Fair Trade.
Nīderlandē 1988. gadā tika izveidots marķējums „ Max Havelaar ”.
In 1988, the “Max Havelaar” label was established in The Netherlands.
Šī ideja guva atzinību un gada laikā tirgus daļa kafijai ar šo marķējumu bija jau gandrīz trīs procenti.
The concept caught on: within a year, coffee with the label had a market share of almost three percent.
Nākamajos gados līdzīgas bezpeļņas godīgas tirdzniecības marķēšanas organizācijas tika izveidotas citās Eiropas Savienības valstīs un Ziemeļamerikā.
In the ensuing years, similar non-profit Fair Trade labelling organisations were set up in other European countries and in North America.
1997. gadā izveidoja vispasaules asociāciju — Starptautisko Godīgas tirdzniecības marķējuma organizāciju apvienību.
In 1997, the worldwide association, Fairtrade Labelling Organizations International, was created.
FLO tagad ir atbildīga par starptautisku godīgas tirdzniecības standartu noteikšanu, ražojumu sertificēšanu un tirdzniecības revīziju saskaņā ar šiem standartiem, kā arī par preču marķēšanu.
FLO is now responsible for setting international Fair trade standards, for certifying production and auditing trade according to these standards and for the labelling of products.
Papildus pārtikai un pārtikas precēm FLO ir izstrādājusi standartus attiecībā uz ziediem, kokvilnas sēklām un sporta bumbām.
Additional to food and food products, FLO has developed standards for flowers, seed cotton and sports balls.
Godīgas tirdzniecības marķēšana patiesi ir palīdzējusi godīgai tirdzniecībai kļūt par normālu un vērā ņemamu uzņēmējdarbības daļu.
Fair Trade labelling indeed has helped Fair Trade to go into mainstream business.
Pašlaik vairāk nekā divas trešdaļas godīgas tirdzniecības preču pārdod parastajā sabiedriskajā ēdināšanā un mazumtirdzniecībā.
Currently, over two-thirds of Fair Trade products are sold by mainstream catering and retailing.
Līdztekus preču marķēšanas izstrādei IFAT , kas ir Starptautiskā Godīgas tirdzniecības asociācija ar 270 dalībniekiem 61 valstī visā pasaulē, ir izstrādājusi standartus un pārraudzības sistēmu godīgas tirdzniecības organizācijām.
Parallel to the development of the labelling for products, IFAT, the international Fair Trade association with 270 members in 61 countries throughout the world has developed standards and a monitoring system for Fair Trade Organisations.
Starptautiskās tirdzniecības komitejas ATZINUMS
OPINION of the Committee on International Trade
Starptautiskās tirdzniecības komiteja aicina par jautājumu atbildīgo Attīstības komiteju rezolūcijas priekšlikumā iekļaut šādus ierosinājumus:
The Committee on International Trade calls on the Committee on Development, as the committee responsible, to incorporate the following suggestions in its motion for a resolution:
7. aicina Komisiju atbalstīt tirdzniecības mehānismus, kas ļauj ražotājiem pēc iespējas iesaistīties un piedalīties cenu noteikšanā;
Calls on the Commission to support trade mechanisms that allow producers, where feasible, to be involved and participate in price determination;
14 aicina Komisiju koordinēt ar godīgu tirdzniecību saistītas darbības starp attiecīgām Komisijas struktūrvienībām;
14 Calls on the Commission to coordinate Fair Trade related activities between the relevant services within the Commission;
Godīga tirdzniecība un attīstība
Fair Trade and Development
attiecībā uz Padomes kopējo nostāju, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu, ar ko nosaka tehniskās prasības attiecībā uz iekšējo ūdensceļu kuģiem un atceļ Direktīvu 82/174/EEK
on the Council common position with a view to the adoption of a directive of the European Parliament and of the Council laying down technical requirements for inland waterway vessels and repealing Council Directive 82/714/EEC
– ņemot vērā Padomes kopējo nostāju (13274/1/2005 – C6‑0091/2006 ),
– having regard to the Council common position (13274/1/2005 – C6‑0091/2006 ),
– ņemot vērā grozīto Komisijas priekšlikumu ( KOM(2000)0419 )
– having regard to the amended Commission proposal ( COM(2000)0419 )
– ņemot vērā Transporta un tūrisma komitejas ieteikumus otrajam lasījumam ( A6‑0208/2006 ),
– having regard to the recommendation for second reading of the Committee on Transport and Tourism ( A6‑0208/2006 ),
(10a) Tā kā uz atsevišķiem kuģiem attiecas gan Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 16. jūnija Direktīvas 94/25/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz izpriecu kuģiem*, gan arī šīs direktīvas piemērošanas joma, šo divu direktīvu pielikumi, izmantojot komitoloģiju, pēc iespējas drīz jāpielāgo, ja starp šīm direktīvām pastāv kādas pretrunas vai nesavietojamas normas.
(10a) Given that some vessels fall within the scope of Directive 94/25/EC of the European Parliament and of the Council of 16 June 1994 on the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States relating to recreational craft* as well as of this directive, the annexes of the two directives should be adjusted by the committee procedure as soon as possible if there are any contradictions or incompatibilities between the provisions of those directives.
Direktīvā jaunākie grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) 1882/2003 (OV L 284, 31.10.2003., 1. lpp.).
Directive last modified by Regulation (EC) 1882/2003 (OJ L 284, 31.10.2003, p.1).
1997. gada decembrī Komisija iesniedza priekšlikumu
In December 1997 the Commission submitted a proposal
Priekšlikuma mērķis bija pielīdzināt Kopienas tehniskās prasības progresīvajiem noteikumiem kuģošanai pa Reinu, lai tādējādi radītu vienotu reglamentāciju Eiropas Kopienas iekšējo ūdensceļu kuģniecības tīklam.
The proposal aims at aligning the Community technical requirements on the advanced standards governing navigation of the Rhine with a view to establishing a single scheme for the entire network of European waterways.
Priekšnosacījums iekšējam tirgum un brīvas iekšējo ūdensceļu kuģniecības attīstībai visos Eiropas Savienības (ES) ūdensceļos ir tehnisko prasību un drošības normu saskaņošana, respektīvi, atbilstība visaugstākajam standartam.
The internal market and the development of free inland navigation on all waterways in the EU require the harmonisation or equivalence of technical and safety requirements according to the highest standards.
Tas attiecas gan uz brīvu preču transportu, gan uz drošības, vides un sociālo normu nodrošināšanu.
This will further both the free movement of goods and high safety, environmental and social standards.
Saskaņojot tehniskās prasības un savstarpēji atzīstot kuģu vadīšanas apliecības kuģošanai pa Reinu un Kopienās, uzlabosies arī godīgas konkurences nosacījumi un iekšējā tirgū veidosies līdzvērtīgi izejas nosacījumi kuģniecībai pa iekšzemes ūdensceļiem.
At the same time the harmonisation of technical requirements and the mutual recognition of certificates on the Rhine and in the EU will improve the conditions for fair competition and establish a genuine level playing field in inland waterway transport in the single market.
1998. gada 20. oktobrī Eiropas Parlaments pirmajā lasījumā pieņēma normatīvu ziņojumu
On 20 October 1998 the European Parliament adopted at first reading a legislative report
Christoph Werner Konrad ziņojums, Rezolūcija T4-0606/1998, 20.10.1998. , ar ko groza dažus punktus Komisijas priekšlikumā (skatīt šī ziņojuma 2. nodaļu).
Report by Christoph Werner Konrad, Resolution T4-0606/1998 of 20 October 1998. , which amended certain points of the Commission proposal (see Chapter 2 of the report).
Ar Amsterdamas Līguma stāšanos spēkā 1999. gada 1. maijā mainījās juridiskais pamats un transporta nozarē tika ieviesta koplēmuma procedūra.
Following the entry into force of the Treaty of Amsterdam on 1 May 1999, the legal basis changed and the codecision procedure was introduced for the transport sector.
1999. gada 16. septembrī Eiropas Parlaments apstiprināja savu pirmajā lasījumā pieņemto atzinumu
On 16 September 1999 the European Parliament confirmed its opinion at first reading
Konstantinos Hatzidakis ziņojums, Rezolūcija T5-0015/1999, 16.09.1999. .
Report by Konstantinos Hatzidakis, Resolution T5-0015/1999 of 16 September 1999. .
Ņemot vērā šo attīstību, 2000. gada jūlijā Komisija iesniedza grozītu priekšlikumu
In view of these developments, in July 2000 the Commission submitted an amended proposal
KOM(2000)0419 , 19.07.2000. , kurā iekļauti Eiropas Parlamenta ieteiktie grozījumi, kas minēti sākotnējā priekšlikumā.
COM(2000)0419 , 19 July 2000. , which took over the amendments tabled by the European Parliament to the original proposal.
Šī priekšlikuma apspriešana Padomes komitejās ilgāku laiku bija pārtraukta sakarā ar jautājumu par atļauju izsniegšanu transportlīdzekļiem ar Kopienas apliecību kuģošanai pa Reinu.
Discussions on this proposal in the Council bodies remained at a standstill for a long period because of the question of the possibility of admitting craft with Community certificates to navigation on the Rhine.
Sākotnēji šāda iespēja bija liegta Reinas Kuģniecības centrālās komisijas (RKCK) noteikumu dēļ.
The possibility of such approval was initially ruled out owing to the rules of the Central Commission for the Navigation of the Rhine (CCNR).
Tomēr situācija mainījās, kad 2002. gada 27. novembrī RKCK pieņēma Manheimas Konvencijas grozījumu (7. papildprotokols).
However, the situation altered when the CCNR adopted an amendment to the Convention of Mannheim (Additional Protocol 7) on 27 November 2002.
Līdz ar to bija izveidots juridiskais pamats tādu apliecību atzīšanai kuģošanai pa Reinu, kuras nav izsniedzis RKCK, bet gan citas iestādes, tostarp arī Eiropas Kopiena.
This created a legal basis for certificates issued by other bodies than the CCNR – thus including the European Communities – to be admitted to navigation on the Rhine.
Pēc tam, kad visas piecas RKCK dalībvalstis šo papildprotokolu bija ratificējušas, tas stājās spēkā 2004. gada 1. decembrī.
After all five Member States of the CCNR had ratified this additional protocol, it entered into force on 1 December 2004.
Ņemot vērā šo attīstību, radās iespēja tekstu atkal pārskatīt.
This development made it possible to reopen discussions on the text of the Directive.
2004. gada 10. decembrī Padome panāca daļēju politisku vienošanos par direktīvas projekta pamattekstu.
On 10 December 2004 the Council reached a partial political agreement on the main text of the draft directive.
Dažus mēnešus vēlāk Padomes komitejām izdevās panākt arī teksta pielikumu saskaņošanu.
A few months later the Council bodies were also able to reach agreement on the text of the annexes.
Pēc tam, kad juristi un valodnieki bija pārstrādājuši tekstu, 2006. gada 23. februārī tika apstiprināta Padomes kopējā nostāja
Following the revision of the whole text by legal and linguistic experts, the Council adopted its common position on 23 February 2006
Padomes kopējā nostāja 13274/1/05REV1, 23.02.2006. .
Common position of the Council 13274/1/05REV1 of 23 February 2006. .
Pielikumu lielā apjoma un sarežģītības dēļ šis darbs aizņēma ļoti daudz laika.
Owing to the length and complexity of the annexes this work took a very long time.
Parlamenta pirmais lasījums
Parliament’s first reading
Svarīgākie Eiropas Parlamenta ierosinātie grozījumi, kuri izteikti 1998. gada 20. oktobra Ziņojumā T4-0606/1998, ir šādi:
The most important of the amendments tabled by the European Parliament in its report T4-0606/1998 of 20 October 1998 were the following:
· tehnisko prasību līdzāspastāvēšanas uzsvēršana, no vienas puses ,,Reinas kuģniecības noteikumi’’ un no otras puses Direktīva 82/714/EEK par tehniskajām prasībām iekšzemes ūdensceļu kuģiem, turklāt tehniskās prasības Kopienas līmenī jāpielāgo Reinas kuģniecības augstākajam standartam;
· Highlighting the simultaneous existence, for inland waterway vessels, of the technical requirements of the Rhine navigation regime on the one hand, and of Directive 82/714/EEC on the other, and the need for the EU’s technical requirements to be aligned with the higher standards of navigation on the Rhine.
· piemērošanas jomu pielāgošana, iekļaujot pasažieru kuģus, kas paredzēti vairāk nekā divpadsmit pasažieru pārvadāšanai;
· Adjusting the scope of the directive to include passenger vessels transporting more than 12 passengers.
· īpašu noteikumu iekļaušana attiecībā uz pasažieru buru kuģiem.
· Adoption of special rules for passenger sailing vessels.
Būtībā Komisija šos grozījumus ir iekļāvusi savā jaunajā 2000. gada 19. jūlija priekšlikumā.
The Commission essentially took over these amendments in its new proposal of 19 July 2000.
Līdz ar to II pielikumā ir ietverts jauns 15.a pants par pasažieru buru kuģiem.
For example a new Article 15a on passenger sailing vessels was inserted in Annex II.
Turklāt Komisija iekļāvusi arī Lēmuma 1999/468/EK jauno komitoloģijas procedūru.
The Commission also adopted the new comitology procedure of Decision 1999/468/EC.
Arī Padome, pieņemot savu kopējo nostāju, nopietni ņēmusi vērā Eiropas Parlamenta atzinumu pirmajā lasījumā.
The Council also took account of the European Parliament's opinion at first reading in adopting its common position.
Padomes kopējā nostāja
The Council’s common position
Svarīgākie Padomes ierosinātie grozījumi kopējā nostājā ir šādi:
The main amendments proposed by the Council in its common position are:
· 3. pantā attiecībā uz „pienākumu ņemt līdzi apliecību’’: izvērsto Eiropas Komisijas un Eiropas Savienības dalībvalstu, kuras tāpat pieder pie Reinas Kuģniecības centrālās komisijas (RKCK), sagatavošanās sarunu rezultātā šī panta tekstu nedaudz grozīja.
· Article 3 on “Obligation to carry a certificate”: as a result of in-depth preparative discussions between the European Commission and the EU Member States which are members of the CCNR, the wording of this article was changed slightly.
Šis pants nodrošina tehnisko prasību līdzvērtīgumu direktīvas II pielikumā un pārskatītajā Reinas kuģniecības dokumentā.
It provides for the equivalency between the technical requirements as defined in Annex II of the Directive and the technical requirements laid down in application of the Revised Convention for Navigation on the Rhine.
· 19. pantu ( „komiteju procedūra’’) grozīja, lai ievērotu komiteju procedūras vispārējo reglamentāciju saskaņā ar Lēmuma 1999/468/EK 3. un 7. pantu.
· Article 19 ("Committee procedure”) was modified so as to follow the general rules for Committee procedures according to Articles 3 and 7 of Decision 1999/468/EC.
· 27. pantā attiecībā uz „adresātiem’’ : precīzo tekstu darba gaitā grozīja, tā ka šī direktīva skar tikai tās dalībvalstis, kuru rīcībā ir iekšzemes ūdensceļi atbilstoši 1. panta 1. punktam.
· In Article 27 on the “Addressees” the text was modified so as to provide that the Directive is only addressed to those Member States which have inland waterways as referred to in Article 1(1).
· tekstā iekļauti trīs jauni pielikumi (7., 8. un 9. pielikums).
· Three new annexes (Nos. 7, 8 and 9) have been inserted into the text.
Tos izstrādāja kopēja darba grupa, kurā ietilpa ES dalībvalstu, Reinas Kuģniecības centrālās komisijas (RKCK) un Eiropas Komisijas eksperti.
These are the result of work in a joint working party of experts from the EU Member States, the CCNR and the Commission, and take account of technical progress and developments in the work of other international organisations, particularly the CCNR.
Pielikumos ņemts vērā tehnikas progress un attīstība citu starptautisku organizāciju, īpaši RKCK, darbā.
· Annex 2, Chapter 15a on passenger sailing vessels.