natgillin/translations-raw huggingface dataset:
No otras puses, lielākā daļa to kolēģu no dalībvalstīm, kuri uzstājās, pauda samērā lielu gatavību apspriest iespēju Eiropas Savienības finansēšanai izmantot daļu no jau pastāvoša nodokļa un pat brīvi apsvēra šim nolūkam piemērotus nodokļus...
On the other hand, a vast majority of those national colleagues who expressed themselves were quite open to discuss the possibility of using a part of an existing tax to finance the European Union, even freely pondering on "suitable" candidate taxes ...
Vēl jāveic liels darbs, lai pieņemtu galīgo lēmumu par to, kurš variants būtu vispiemērotākais, lai izveidotu jaunu, ES garam patiesi atbilstošu pašu resursu sistēmu, kura ir taisnīga, vienkārša un pārredzama.
A lot of work still needs to be done in order to arrive at a final decision on which option would best serve the need for a new, truly European, own resources system, that is equitable, simple and transparent.
PASKAIDROJUMA PIELIKUMI
WORKING DOCUMENT NR.
DARBA DOKUMENTS Nr. 1 PAR EIROPAS KOPIENAS PAŠU RESURSIEM
1 ON THE EUROPEAN COMMUNITIES OWN RESOURCES
2005. gada 27. janvārī
27 January 2005
Kopienas ieņēmumu vēsture
History of the European Community's revenue
Pašreizējā sistēmā pastāv četri galvenie Eiropas Kopienas ieņēmumu avoti
Under the current system there are four main sources
Papildus pastāv daži mazi "īpaši resursi" (Komisijas pieņemto pasākumu rezultātā), tādi kā personāla maksātie nodokļi un iemaksas, ienākumi no procentiem un garantijām, un dažādi citi apliktie ienākumi. .
In addition, there are some small "specific resources" (results of measures taken by the Commission), such as taxes and contributions paid by staff, income from interest and guarantees, and other miscellaneous charges levied. of revenue for the European Community:
Muitas nodevas tiek piemērotas ievestajām precēm uz ārējām robežām atbilstoši kopējam muitas tarifam.
Customs duties are levied at external frontiers on imports under the common customs tariff.
Romas Līgumā muitas nodeva ir izdalīta kā galvenais resurss, kas jāpiešķir Eiropas Ekonomikas kopienai (turpmāk – EEK), lai finansētu tās izdevumus.
The Treaty of Rome had earmarked customs duties as the principal resource to be assigned to the EEC to finance its expenditure.
Eiropas Ogļu un tērauda kopienas muitas nodevas tiek iekļautas no 1988. gada.
ECSC customs duties have been included since 1988.
Lauksaimniecības iekasējumi tika ieviestas kopējā lauksaimniecības politikā 1962. gadā un tiek piemēroti lauksaimniecības produktu tirdzniecībā ar trešajām valstīm un mainās atbilstīgi cenu līmeņiem pasaules un Eiropas tirgū.
Agricultural levies were introduced under the common agricultural policy in 1962, are charged on trade in agricultural products with non-member countries and vary according to price levels on the world and European markets.
Papildus lauksaimniecības iekasējumiem pastāv arī iekasējumi, kas tiek piemēroti cukura un izoglikozes ražošanai un uzglabāšanai (atšķirībā no iekasējumiem lauksaimniecības importam, tie ir iekšējie nodokļi Kopienai).
Besides agricultural levies, there are also levies on the production and storage of sugar and isoglucose (unlike the levies on agricultural imports, they are internal to the Community).
Muitas nodevas un lauksaimniecības iekasējumi bija pirmie pašu resursi un kļuva pazīstami kā tradicionālie pašu resursi, jo tie ir ieņēmumi, kas tika iegūti, pateicoties Kopienas politikām, nevis ieņēmumiem, kas tika iegūti no dalībvalstīm kā valsts iemaksas.
Customs duties and agricultural levies were the first own resources and became known as traditional own resources (TOR) because they are revenue collected by virtue of Community policies rather than revenue obtained from the Member States as national contributions.
Pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk – PVN ) pašu resursi tika ieviesti tādēļ, ka ar tradicionālajiem pašu resursiem nepietika, lai finansētu Kopienas budžetu.
VAT own resources were introduced because the traditional own resources were not sufficient to finance the Community budget.
Tā kā vajadzēja harmonizēt PVN bāzi, šo kombinēto resursu neizmantoja līdz pat 1980. gadam.
Because of the need to harmonise the VAT base this complex resource did not come into use until 1980.
To iegūst piemērojot doto likmi bāzei, kas ir noteikta vienotā veidā
It is obtained by applying a given rate to a base determined in a uniform manner.
No 1988. līdz 1994. gadam bāze nevarēja pārsniegt 55% no dalībvalstu NKP.
From 1988 to 1994 the base could not exceed 55% of the Member States' GNP.
Pēc 1995. gada limits tika pazemināts līdz 50% no dalībvalstu NKP, ar NKP uz vienu cilvēku zem 90% no Kopienas vidējā NKP.
After 1995 the limit was lowered to 50% of GNP for Member States with a per capita GNP below 90% of the Community average.
Laikā no 1995. līdz 1999. gadam jaunais limits tika pakāpeniski attiecināts uz visām dalībvalstīm.
Between 1995 and 1999 the new limit was gradually extended to all the Member States.
Sākotnēji maksimālā PVN pieprasījuma likme tika noteikta 1% apmērā no bāzes.
The maximum call-in rate of VAT was originally limited to 1% of the base.
No 1986. gada šī robeža tika paaugstināta līdz 1,4%, lai apmaksātu Spānijas un Portugāles pievienošanās izmaksas.
From 1986 this ceiling was raised to 1.4% to meet the costs of the Spanish and Portuguese enlargement.
Tomēr 1994. gada lēmums par pašu resursiem objektivitātes nolūkā paredzēja pakāpenisku atgriešanos pie 1% robežas laikā no 1995. līdz 1999. gadam.
The 1994 own resources decision however, for reasons of equity, provided for a gradual return to the 1% limit between 1995 and 1999.
2002. un 2003. gadā maksimālā likme tika samazināta līdz 0,75%, un sākot no 2004. gada – līdz 0,50%. .
In 2002 and 2003, the maximum rate was reduced to 0.75% , and from 2004 to 0.50%.
Tādējādi tas nav īsts pašu resurss, kas pamatots uz nodokļu iekasēšanu valsts mērogā, bet tikai līdzeklis dalībvalstu iemaksu aprēķināšanai.
Thus it is not a true own resource based on a tax levied nationally, but only a way to calculate a Member State's contribution.
Pašu resurss , kas balstīts uz nacionālo kopienākumu (turpmāk – NKI ) tiek iegūts, bāzei, kas atspoguļo nacionālo kopprodukta summu pēc tirgus cenām, piemērojot likmi, kas tiek fiksēta katru gadu budžeta procedūrā.
The GNI-based own resource is obtained by applying a rate fixed each year under the budget procedure to a base representing the sum of the gross national products at market prices.
To aprēķina, ņemot vērā starpību starp izdevumiem un ienākumiem no citiem pašu resursiem.
It is calculated by reference to the difference between expenditure and the yield of the other own resources.
Tas ir „pamata” resurss, jo nosaka PVN bāzes griestus, to, kā tiek sadalītas Lielbritānijas atlaides izmaksas, un kopējo resursu griestus finanšu perspektīvas skatījumā.
It is the "key" resource, as it determines the cap on the VAT base, how the cost of the UK rebate is shared, and the ceiling on total resources under the financial perspective.
Edinburgas 1992. gada decembra vienošanās, kas stājās spēkā 1995. gada sākumā, palielināja šos griestus no sākotnējiem 1,14% līdz 1,27% no Eiropas NKP.
The Edinburgh agreement of December 1992, which entered into force at the beginning of 1995, increased this overall ceiling from originally 1.14% to 1.27% of Europe's GNP.
Pašu resursu izcelsme
The origins of own resources
No 1958. līdz 1970. gadam – dalībvalstu iemaksas
1958 - 1970: Contributions from the Member States
Saskaņā ar 1957. gada 25. marta Romas Līgumu pārejas periodā līdz pašu resursu
Under the Treaty of Rome of 25 March 1957 the European Economic Community was to be financed by national contributions for a transitional period before changing over to a system of own resources
Pašu resursi nozīmē finanšu avotu, kas ir nošķirts un neatkarīgs no dalībvalstīm, sava veida ieņēmums no nodokļiem, ko galīgi piešķir Kopienai, lai finansētu tās budžetu, un kam līdz ar to nav vajadzīgs nekāds turpmāks valsts instanču lēmums.
Own resources can be taken to mean a source of finance separate and independent of the Member States, some kind of tax revenue assigned once and for all to the Community to fund its budget and due to it by right without the need for any subsequent decision by the national authorities.
Tad par dalībvalstu pienākumu kļūtu šos maksājumus novirzīt Kopienas budžetam. sistēmas ieviešanai Eiropas Ekonomiskā Kopiena bija jāfinansē no valstu iemaksām.
The Member States, then, would be required to make payments available to the Community for its budget. .
Šis princips bija izklāstīts Līguma 201. pantā, kur teikts: „Paturot tiesības uz citiem ienākumiem, budžetu pilnībā finansē no pašu resursiem.”
The principle was set down in Article 201 of the Treaty, which stated: "Without prejudice to other revenue, the budget shall be financed wholly from own resources."
1965. gadā Francijas opozīcijas dēļ neveiksmi cieta pirmais mēģinājums veikt muitas nodevu un lauksaimniecības iekasējumu – „dabīgo” pašu resursu, kas iegūti Kopienas politiku rezultātā (muitas savienības un kopējās lauksaimniecības politikas) pārskaitījumu.
In 1965 a first attempt to transfer customs duties and agricultural levies - the "natural" own resources deriving from Community policies (the customs union and the common agricultural policy) - failed in the face of French opposition.
Sekojošā „krīze” tika atrisināta pēc gada ar slaveno Luksemburgas kompromisu, taču 1966. gadu nevarēja saglabāt kā termiņu pārejai uz finansēšanas sistēmu, kas spētu garantēt Kopienai zināmu neatkarību.
The ensuing "crisis" was resolved a year later by the famous Luxembourg compromise but the 1966 target date for the changeover to a system of financing that would guarantee the Community some measure of independence could not be kept.
Hāgas galotņu tikšanās laikā 1969. gadā valstu vai valdību vadītāji, cenšoties atdzīvināt Kopienu pēc vairākiem grūtību gadiem, beidzot pieņēma lēmumu sākt šīs izmaiņas.
It was not until the Hague summit in 1969 that the Heads of State or Government, in an effort to revive the Community after some years of difficulty, finally took the decision to go ahead with the change.
1970. gads – pirmais lēmums par pašu resursiem
1970: First own resources decision
1970. gada 21. aprīlī Padome pieņēma lēmumu, kas piešķīra Kopienām pašu resursus, lai segtu visus to izdevumus.
On 21 April 1970 the Council adopted a decision assigning to the Communities own resources to cover all their expenditure.
Šis lēmums iezīmēja beigas valstu iemaksām, kas dalībvalstīm bija devušas zināmu iespēju kontrolēt Kopienu realizētās politikas, un sākumu neatkarīgai finansēšanas sistēmai ar „tradicionālajiem” pašu resursiem (lauksaimniecības iekasējumiem un muitas nodevām) un resursiem, kuru pamatā ir pievienotās vērtības nodoklis (PVN).
This decision marked the end of national contributions, through which the Member States had enjoyed some scope for controlling the policies undertaken by the Communities, and the beginning of an independent system of financing by "traditional" own resources (agricultural levies and customs duties) and a resource based on value added tax (VAT).
Ar 1970. gada lēmumu Kopienas nodalīja no citām starptautiskām organizācijām, kuru finansējums pamatojas uz to locekļu iemaksām.
The 1970 decision on own resources set the Communities apart from other international organisations, which all rely for funding on contributions from their members.
1985. – Otrais lēmums par pašu resursiem – atlaide Lielbritānijai
1985: Second own resources decision - British rebate
Eiropadomes sēdē, kas notika 1984. gadā Fontenblo, nolēma ieviest korekcijas attiecībā uz Apvienoto Karalisti.
In 1984 the Fontainebleau European Council decided to introduce a correction for the United Kingdom.
Šis mehānisms dod Apvienotajai Karalistei atlaidi, kas ir vienāda ar 0,66% no tās tīrās bilances.
This mechanism gives the United Kingdom a rebate equivalent to 0.66% of its net balance.
Finanšu atlaides izmaksas Apvienotajai Karalistei tiek sadalītas starp pārējām dalībvalstīm atbilstīgi to NKP daļai (izņemot Vāciju, kuras daļa ir par trešdaļu samazināta).
The cost of financing the UK rebate is shared between the other Member States according to their share of GNP (except in the case of Germany, whose share is reduced by a third).
1988. – Trešais lēmums par pašu resursiem – uz NKP pamatotā resursa ieviešana un vispārējie griesti
1988: Third own resources decision - Introduction of GNP based resource and overall ceiling
Tā kā kompensācijas lauksaimniecības preču izdevumi palika nemainīgi, un ieņēmumi no tradicionālajiem pašu resursiem turpināja samazināties, Eiropadomes sēdē, kas notika 1988. gadā Briselē, ieviesa jaunu pašu resursu, kā pamatā bija dalībvalstu NKP.
Since CAP spending remained unchanged and the revenues from TORs continued to decline, in 1988, the Brussels European Council introduced a new own resource based on the Member States' GNP.
Šajā sēdē noteica arī vispārējos griestus 1,14% apmērā no NKP kopējam pašu resursu apjomam, ko varēja piemērot, lai finansētu Kopienas izdevumus.
It also set up an overall ceiling of 1.14% percent of GNP to the total amount of own resources which could be called to finance the Community's spending.
1994. – Ceturtais lēmums par pašu resursiem – atskaitījumi no iekasēšanas izmaksām tradicionālajiem pašu resursiem
1994: Fourth own resources decision - Deduction of collection costs for traditional own resources
Dalībvalstis iekasē Kopienas pašu resursus.
Own resources are collected by the Member States on behalf of the Community.
Tādēļ ar 1994. gada lēmumu dalībvalstīm atļāva paturēt 10% no to iekasētā tradicionālo pašu resursu apjoma, lai nosegtu radušās izmaksas.
Therefore, the 1994 decision allowed for the Member States to retain 10% of the traditional own resources they collected in order to cover their collection costs.
2000. – piektais lēmums par pašu resursiem
2000: Fifth own resources decision
Padomes Lēmums 2000/597/EC , Eiropas Atomenerģijas kopiena, 2000. gada 29. septembrī par Eiropas Kopienas pašu resursu sistēmu, OV L 253, 07.10.2000 – „Objektīvs, caurskatāms, rentabls un vienkāršs"
Council Decision 2000/597/EC , Euratom, of 29 September 2000 on the system of the European Communities' own resources, OJ L 253, 07.10.2000. - "Equitable, transparent, cost-effective and simple"
1999. gadā Berlīnes Eiropadome lūdza Komisijai sagatavot jaunu lēmumu par pašu resursiem, kam jānodrošina Savienība ar atbilstīgiem līdzekļiem laika periodam no 2000. līdz 2006. gadam, vienlaicīgi ievērojot stingru budžeta disciplīnu.
In 1999, the Berlin European Council called on the Commission to prepare a new own resources decision which should provide the Union with adequate means for the period 2000-2006 while at the same time adhering to strict budgetary discipline.
Jaunajai sistēmai jābūt “objektīvai, caurskatāmai, rentablai un vienkāršai”, un tās pamatā jābūt kritērijam, kas vislabāk pauž dalībvalstu spēju dot savu ieguldījumu Savienības finansēšanā.
The new system should be “equitable, transparent, cost-effective and simple”, and based on criteria which express best the member States' ability to contribute to the financing of the Union.
Šis pēdējais 2000. gada 29. septembra lēmums par pašu resursiem stājās spēkā 2002. gada 1. martā.
This latest Own Resources Decision of 29 September 2000 has entered into force on 1 March 2002.
Tā pārskatīšanas klauzulā ietverts aicinājums Komisijai līdz 2006. gadam veikt vispārēju pašu resursu sistēmas pārskatīšanu, ņemot vērā paplašināšanās ietekmi.
The revision clause it contains calls on the Commission to undertake a general review of the own resources system before 2006 in the light of the effects of enlargement.
Veicot šo pārskatīšanu, jāizpēta arī iespēja pārveidot pašu resursu sistēmas struktūru, izveidojot jaunus autonomus resursus un jāizskata Apvienotajai Karalistei piešķirtā budžeta nelīdzsvarotības korekcija.
The review is also to explore the possibility of modifying the structure of the own resources system by creating new autonomous resources and examining the correction of budgetary imbalances granted to the UK.
Galvenās pašreiz spēkā esošās sistēmas iezīmes ir šādas:
The main features of the system currently in force are:
Ø pašu resursu augšējā robeža saglabājas 1,27% apjomā no Savienības nacionālā kopprodukta (=1,24% no NKI)
Ø the own resources ceiling remains at 1.27% of the Union's GNP (=1.24% of GNI)
Sākot no 2002. gada, nacionālā kopprodukta (NKP) jēdzienu ES budžeta un pašu resursu jomā aizvietoja nacionālā kopienākuma (NKI) jēdziens.
As from the year 2002, the concept of gross national product (GNP) has been replaced by the concept of gross national income (GNI) in the EU budgetary and own resources area.
Tādējādi procenti līdz 2002. gadam attiecas uz NKP, bet pēc tam uz NKI.
Thus, percentages for years before 2002 relate to the GNP, later ones to the GNI.
Piemēram: ES izdevumu griesti 1,27% apmērā no NKP, izmantojot jauno statistisko pieeju, atbilst 1,24% no NKI. ;
For example: The EU expenditure ceiling of 1.27% of GNP corresponds to 1.24% of GNI using the new statistical approach. ;
Ø pašu resursu iekasēšanas izmaksu atlaide ir pieaugusi no 10% līdz 25%;
Ø the allowance for the collection cost of own resources has risen from 10% to 25%;
Ø maksimālā PVN pieprasījuma likme ir samazināta līdz 0,75% 2002. un 2003. gadā, un līdz 0,50%, sākot no 2004. gada;
Ø the maximum call-in rate of VAT was reduced to 0.75% in 2002 and 2003, and to 0.50% from 2004;
Ø dalībvalstu pievienotās vērtības nodokļa bāze paliek ierobežota līdz 50% no to NKP (PVN bāzes griestu noteikšana);
Ø the value added tax base of the Member States continues to be restricted to 50% of their GNP (capping of the VAT base);
Ø Vācija, Nīderlande, Austrija un Zviedrija maksā tikai 1/4 no to parastās atlaides izmaksu daļas Apvienotajai Karalistei.
Ø Germany, the Netherlands, Austria and Sweden pay only 1/4 of their normal share of the cost of the UK rebate.
Atlikušās 3/4 finansē pārējās 10 dalībvalstis;
The remaining 3/4 are financed by the other 10 Member States;
Ø Atlaidei, ko maksāja Apvienotajai Karalistei, tika veiktas divas tehniskas korekcijas, lai kompensētu zaudējumus, kas radušies sakarā ar iekasēšanas izmaksu palielināšanos un pirmspievienošanās izdevumiem.
Ø two technical adjustments were made to the UK rebate to offset the windfall effects arising from the increase in collection costs and pre-accession expenditure.
Atlaide Lielbritānijai
British rebate
Izdevumu politika neapšaubāmi ir būtisks līdzeklis budžeta nelīdzsvarotības jautājuma atrisināšanai.
Expenditure policy is ultimately the essential means of resolving the question of budgetary imbalances.
Tomēr ir nolemts, ka jebkura dalībvalsts, kas nes budžeta slogu, kurš ir pārmērīgi smags attiecībā uz tās relatīvo labklājību, var saņemt korekciju atbilstošā laikā.
However, it has been decided that any Member State sustaining a budgetary burden which is excessive in relation to its relative prosperity may benefit from a correction at the appropriate time.
Šo problēmu izraisīja īpašā situācija Apvienotajā Karalistē, ko raksturoja divi faktori:
The origin of the problem was the special situation of the United Kingdom which was characterised by two factors:
Ø mazs lauksaimniecības sektors un līdz ar to ļoti zems Kopienas piešķīrums Apvienotās Karalistes lauksaimniecībai;
Ø a small agricultural sector resulting in very low Community agricultural spending in the UK
Ø liela iemaksa Kopienas budžeta finansēšanai, kā pamatā ir lielā valsts NKP daļa PVN bāzē.
Ø a large contribution to the financing of the Community budget because of the large proportion of the country's GNP accounted for by the VAT base.
Saskaņā ar pašreizējo kompensācijas mehānismu divas trešdaļas (66%) no starpības starp Apvienotās Karalistes PVN maksājumu procentuālās daļas un tai piešķirto Kopienas izdevumu procentuālās daļas, kas piemēroti kopējiem piešķirtajiem izdevumiem, tiek atmaksātas Apvienotajai Karalistei, samazinot tās PVN bāzi.
Under the current compensation mechanism, two thirds (66%) of the difference between the United Kingdom's percentage share of VAT payments and its percentage share of allocated Community expenditure, applied to total allocated expenditure, is refunded to the United Kingdom by way of a reduction in its VAT base.
Tādējādi kopš 1985. gada Apvienotā Karaliste ir saņēmusi atlaidi savai ikgadējai iemaksai budžetā, kas sasniedz vidēji 4,6 miljardu eiro gadā laikā no 1997. līdz 2003. gadam.
Since 1985 the United Kingdom has thus been receiving a rebate on its yearly contribution to the budget, amounting to a yearly EUR 4,6 billion average over 1997-2003.
Šo atlaidi kopīgi finansē visas pārējās dalībvalstis atbilstīgi to attiecīgajai PVN maksājumu daļai, bet Vācija, Nīderlande, Austrija un Zviedrija maksā tikai ceturtdaļu no tās daļas, kāda tām būtu jāmaksā.
This rebate is financed jointly by all the other Member States in accordance with their respective percentage of VAT payments with Germany, the Netherlands, Austria and Sweden only paying a quarter of what their shares ought to be.
Neraugoties uz kopējo Padomes pieņemto nostāju sēdē, kas notika Fontenblo, („ jebkura dalībvalsts, kas nes pārmērīgu budžeta slogu”), šis korekcijas mehānisms līdz šim ir piemērots vienīgi Apvienotajai Karalistei.
Despite the general approach the Fontainebleau Council took (" any Member state sustaining an excessive budgetary burden"), this correction mechanism has ever since applied only to the UK.
Gadu gaitā lēni, bet noteikti ir kļuvis skaidri redzams, ka Apvienotajai Karalistei piešķirtā atlaide ir ievērojami samazinājusi vēlamo korelāciju starp katras dalībvalsts spēju dot iemaksu ES budžetā un tās pašu resursu maksājumiem.
Over the years, slowly but surely, it has become obvious that the presence of the UK rebate has noticeably reduced the desired correlation between the ability of each Member State to contribute to the EU budget and its own resources payments.
Turklāt korekcijas mehānisma sarežģītība ir arī ievērojami samazinājusi visas pašu resursu sistēmas caurskatāmību.
In addition, the complexity of the correction mechanism has also considerably diminished the transparency of the whole own resources system.
Galveno pašu resursu komponentu daļas
Shares of the main own resources components
No 1988. gada, kad tika ieviests uz NKP pamatotais resurss, līdz šodienai katra atsevišķā komponenta daļa Kopienas ienākumos ir piedzīvojusi dramatiskas izmaiņas:
From the introduction of the GNP-based resource in 1988 until today the share of each individual component in the Community's revenue has undergone a dramatic change:
Uz NKI pamatotais
GNI based
Dažādi – atlikums no iepriekšējā gada
Miscellaneous - Surplus from previous year
* pamatots uz 2004. gada budžetu
* based on Budget 2004
** pamatots uz 2005. gada pagaidu budžeta projektu
** based on PDB 2005
Skaidri redzams, ka uz NKI pamatotais resurss ir kļuvis neizmērojami svarīgs, turpretī tradicionālo pašu resursu daļa ir uzrādījusi tendenci dramatiski samazināties (to paātrināja fakts, ka procenti, ko dalībvalstīm atļāva paturēt no 2001. gada 1. janvāra, lai kompensētu to iekasēšanas izmaksas, tika paaugstināti no 10% līdz 25%).
Clearly, the GNI based resource has become overwhelmingly important while the share of traditional own resources has shown a trend to decline dramatically (accelerated by the fact that the percentage Member States were permitted to retain to compensate for their collection costs was raised from 10% to 25% with effect of 1 January 2001).
Arī PVN iemaksas ir samazinājušās sakarā ar reformām, kas ierobežo dalībvalstu PVN bāzi līdz 50% no to NKI.
VAT contributions have also declined due to the reforms limiting the VAT base of the Member States to 50% of their GNI.
Līdz ar NKP resursa ieviešanu un PVN iemaksājamās likmes samazināšanu dalībvalstu iemaksas ir kļuvušas ciešāk piesaistītas to NKP; tas nozīmē lielāku taisnīgumu
With the introduction of the GNP resource and the reduction in the VAT call-up rate, Member States' contributions have become more closely correlated with national GNPs; this means improved equity