natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Bet procentu politika ir diezgan neskaidrs līdzeklis, lai novērstu, bremzētu vai grozītu uzpūstu veidojumu attīstību.
But interest policy is rather an indiscriminate means of avoiding, slowing down or even correcting bubble trends.
Taču centrālās bankas tirgus attīstību var rūpīgi vērot un dot savu ieguldījumu finanšu sistēmas stabilitātē, norādot tirgus darījumos iesaistītām personām un sabiedrībai uz riskiem un vajadzību uzlabot risku pārvaldību.
But central banks can monitor market trends carefully and make their contribution to the stability of the financial system by drawing the attention of market participants and the general public to the risks and the need for improved risk management.
ECB stratēģija ir svarīgs pamats, lai izvērtētu un vērotu naudas daudzuma attīstību.
The ECB’s strategy offers an important point of departure for analysing and monitoring trends in the money supply.
Turklāt ECB stratēģija ir moderns pamats, kuru pakāpeniski sāk atzīt arī ārpus eiro zonas.
To that extent the ECB’s strategy is an extremely modern approach, which is increasingly being recognised outside the euro area too.
Zema inflācija nerodas pati no sevis, tā ir vēsturiskas, ekonomiskas un politiskas pieredzes un atziņu, kā arī no tām izrietošo seku rezultāts.
Low inflation in consumer prices is not inevitable, but the result of historical, theoretical, economic and political experience and knowledge, and the conclusions drawn therefrom.
Nepieciešams būt uzmanīgiem, lai neapdraudētu sasniegto.
Growth is essential to protect what has been achieved.
Tas prasa arī lielu izpratni attiecībā uz ekonomisko darbību cēloņiem un ietekmēm, kā arī uz finanšu tirgu attīstību.
This also calls for a better understanding of the causes and effects of economic processes and trends in financial markets.
Būtu nepareizi pieņemt, ka draudi saistībā ar naudas vērtības samazināšanos ir zuduši uz visiem laikiem vai ka īpašumu cenu inflācija atrodas monetārās politikas transmisijas mehānisma ķēdes beigās.
It would be wrong to conclude that the risk of higher inflation had been banished forever, or that inflation in asset prices was at the end of the transmission mechanism for monetary policy.
Augstākas īpašumu cenas saistībā ar iespējām ņemt kredītus un ieguldījumu darbībām ietekmē konjunktūras ciklu, kas beigās rada augstāku patēriņa cenu inflāciju.
Amongst other things, higher asset prices have an impact on the trade cycle via the credit channel and investments, which can ultimately result in a higher level of inflation in consumer prices.
Neatbildēts paliek jautājums, vai inflācijas procesi, kurus mēs neesam piedzīvojuši vairākus gadus, nav vienkārši pārbīdījušies uz vēlāku laiku.
Generally speaking it remains to be seen whether inflationary processes of the kind we have been seeing for a number of years have not simply been postponed.
Kā Jūs vērtējat naftas cenu pieauguma ietekmi uz monetāro politiku?
How do you assess the consequences of rising oil prices for the monetary policy?
Monetārās politikas sekas saistībā ar naftas cenu pieaugumu ir atkarīgas no ietekmes uz patēriņa cenām.
The consequences of rising oil prices for monetary policy depend on the impact they have on consumer prices.
Ja naftas cenu pieaugums tikai pārejoši ietekmē patēriņa cenas, monetārajai politikai nav iemesla neko uzsākt.
If rising oil prices have only a passing impact on consumer prices, there is no need to take action in respect of monetary policy.
Taču, ja pastāv draudi, ka naftas cenu pieaugums radīs ilgstošu spiedienu uz cenām, monetārajai politikai ir jāuzsāk konkrētas darbības.
But if there is a danger that rising oil prices will result in permanent pressure on prices, the monetary policy must react.
Atbilstīga monetārās politikas reakcija uz naftas cenu pieaugumu būtu rūpīgi izvērtēt, kā enerģijas cenu pieaugums ietekmē patēriņa cenas.
An adequate response by monetary policy to an oil price shock thus requires the careful analysis of the avenues by which an increase in energy prices will be transferred to consumer prices.
Turklāt ir jāatšķir pirmās kārtas ietekme no otrās kārtas ietekmes, kā arī pirmajā kārtā jāatšķir tiešā no netiešās ietekmes.
Here first-round effects must be distinguished from second-round effects, and in the case of first-round effects, direct effects from indirect effects.
Dārgāka enerģija, pirmkārt, rada tūlītēju patēriņa cenu pieaugumu.
An increase in the price of energy will result in an immediate increase in consumer prices.
Otrkārt, ražošanas cenu attīstība rada netiešu ietekmi uz patēriņa cenām, jo enerģija ir svarīgs faktors daudzu preču ražošanā un pakalpojumu sniegšanā.
On the other hand, an indirect impact on consumer prices is produced via trends in manufacturers’ prices, as energy is a significant input factor in the manufacture of a considerable number of products and services.
Ja naftas cenu pieauguma sekas attiecībā uz pirmās kārtas tiešo un netiešo ietekmi ir ierobežotas, monetārajai politikai nav vajadzības uzsākt konkrētas darbības.
If the impact of rising oil prices on those direct and indirect first-round effects remains limited, there is no acute need for action via monetary policy.
Šajā gadījumā tautsaimniecība orientējas uz produktu un pakalpojumu, kuros izmanto daudz enerģijas, samērīgu padārdzināšanu un naftas cenu pieaugums tikai pārejoši ietekmē inflācijas līmeni.
In that event the national economy will adjust itself to the relative increase in the price of energy-intensive products and services, and rising oil prices will have only a temporary impact on the inflation rate.
Taču, ja iespējama ne tikai pārejoša ietekme un ja sākas tā saucamā otrās kārtas ietekme, kas rada naftas cenu stiprāku un ilgstošāku iedarbību uz patēriņa cenām, monetārajai politikai ir jāsāk darboties.
However, if there is a danger that the effects will not be temporary and it becomes apparent that so-called second-round effects are beginning to take effect which result in higher oil prices being passed on to consumer prices more effectively and more permanently, the monetary policy must react.
Otrās kārtas ietekme ir tad, kad naftas cenu pieaugums atspoguļojas darba algu attīstībā un inflācijā.
We speak of second-round effects if rising oil prices threaten to be reflected in general pay trends or in inflation expectations.
Ja nav gatavības pieņemt naftas cenu pieauguma rezultātā radušos ienākumu zudumus, var paātrināties reālo ienākumu pieaugums.
Increases in pay levels may be accelerated in the absence of any will to accept the reductions in real income caused by oil prices.
Ja tā notiek, cenu izraisītais šoks var ievērojami pastiprināties, kā arī paildzināties un pastāv iespēja, ka cenu pieaugums aptvers arī tautsaimniecības nozares, kas nav saistītas ar enerģijas izmantošanu.
If this is the case the price shock may be increased and prolonged considerably, and there will be a danger that snowballing prices will spread to areas of the national economy which have nothing to do with energy.
Attiecībā uz algu pieprasījumu ļoti svarīga ir vidējā laika posmā līdz ilgtermiņā iespējamā inflācija.
Medium- to long-term inflation expectations are also of decisive importance to pay claims.
Ja monetārajai politikai neizdosies to nostiprināt, nebūs iespējams nodrošināt cenu stabilitāti vidējā laika posmā līdz ilgtermiņā un cenu spiediens radīs paātrinātu inflāciju.
If monetary policy fails to contain them firmly it will no longer be possible to guarantee price stability in the medium to long term, and pressure on prices will lead to accelerating inflation.
Uz vidēju laika posmu līdz ilgtermiņam orientēta eiro zonas monetārā politika ir devusi ievērojamu ieguldījumu, lai samazinātu pēdējā naftas cenu pieauguma ietekmi uz inflāciju.
The monetary policy of the Eurosystem, which is oriented to the medium to long term, has made a decisive contribution to limiting the inflationary effects of the latest increase in oil prices.
Ja monetārā politika arī turpmāk vēlas nostiprināt savu ticamību, neiekrītot politiskā procentu pārspīlējumā, tai jābūt ļoti vērīgai.
Great vigilance is required if monetary policy wishes to further safeguard its credibility without lapsing into the actionism of an interest policy.
Otrās kārtas ietekmes indikatori ir uzmanīgi jānovēro.
The indicators for second-round effects must be monitored with considerable attention.
Saistībā ar dažādajām iespējām svarīga ir komunikācija attiecībā uz monetārās politikas lēmumu pieņemšanu.
With regard to the creation of expectations the clear communication of decisions on monetary policy is of particular importance.
Tas nozīmē arī to, ka centrālā banka katrā laikā ir gatava nekavējoties uzsākt enerģisku darbību, ja gaidāmi inflācijas riski.
This also means that the Central Bank must always be ready to deal with prominent risks of inflation without delay and where necessary energetically.
Neskarot cenu stabilitātes mērķi, Jūsuprāt, kā ECB būtu jāpilda pārējie tai Līgumā noteiktie pienākumi (veicināt ekonomikas izaugsmi un pilnu nodarbinātību) un kādus instrumentus ECB varētu izmantot, lai šos pienākumus pildītu ?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā ir teikts, ka cenu stabilitāte kā prioritārs mērķis jānodrošina Eiropas Centrālo banku sistēmai.
The Treaty establishing the European Community identifies the guarantee of price stability as a priority objective for the European system of central banks.
Uz cenu stabilitāti orientēta monetārā politika ir labākais ieguldījums ilgstošā ekonomikas izaugsmē un augsta nodarbinātības līmeņa radīšanā.
A monetary policy which is committed to price stability is the most effective contribution to permanent economic growth and high levels of employment.
Šis apgalvojums pamatojas uz atziņu, ka monetārā politika nodrošina cenu stabilitāti, bet nesniedz citus ilgstošus stimulus reālām vajadzībām.
This statement is based on the knowledge that monetary policy cannot give a permanent impulse to real values beyond a guarantee of price stability.
Bet ekonomikas izaugsmei un nodarbinātības nodrošināšanai vidējā laika posmā un ilgtermiņā nozīmīgi ir tieši reālie faktori, piemēram, tehniskais progress, iedzīvotāju pieaugums un izglītības sistēma.
In the medium and long term real factors such as technical progress, population growth and educational systems are far more critical to economic growth and jobs, and the prevailing institutional circumstances are also very important for growth.
Tikai tad, ja ir nodrošināta cenu stabilitāte, tirgus ekonomika var attīstīt pilnu produktivitāti un jaunievedumu iespējas.
It is only in an environment marked by price stability that market economies can display their full efficiency and innovative power.
Turklāt inflācija rada ievērojamas pārmaiņas īpašuma un ienākumu sadalē.
Inflation also brings a considerable redistribution of assets and income.
It īpaši pilsoņiem ar mazākiem ienākumiem un mazāku īpašumu ir grūti aizsargāties pret naudas zaudējumiem, ko izraisa inflācija.
Recipients of low incomes and citizens with limited assets in particular are scarcely able to protect themselves against losses of monetary assets caused by inflation.
Tieši vājākās sabiedrības grupas ir apdraudētas pret lēnu atsavināšanas procesu.
It is precisely the weakest groups in the community which are exposed to creeping expropriation.
Šīs tendences skaidro stabilas naudas sociālo funkciju un nozīmi, ko uz produktīvu ekonomiku rada stipra finanšu politika saistībā ar monetāro politiku, kas orientēta uz cenu stabilitāti.
These effects clarify the social function of stable money and the fundamental importance which a monetary policy oriented towards price stability and supported by a solid fiscal policy has for an effective economy.
Atskatoties pagātnē, vai, Jūsuprāt, Stabilitātes un izaugsmes pakts (SIP) tā sākotnējā versijā bija vispiemērotākais līdzeklis nosprausto mērķu sasniegšanai ?
Looking backwards, do you think that the Stability and Growth Pact (SGP) as initially devised was best suited to reach the defined objectives?
Stabilitātes un izaugsmes pakts (SIP) ir Ekonomikas un monetārās savienības institucionālais pamats un politiskās savienības daļa.
The Stability and Growth Pact (SGP) is part of the institutional framework of economic and monetary union and part of the political union.
Tas ir instruments, ar kuru saskaņo un uzrauga ES dalībvalstu budžeta politikas un demonstrē Eiropas valdību solījumu nodrošināt kopējās valūtas stabilitāti ar ilgstoši stiprām sabiedriskām finansēm.
It is the tool for coordinating and supervising the budgetary policies of EU Member States and is a manifestation of the promise by European governments to contribute to the stability of the common currency by means of permanently sound public finances.
Monetārā savienībā budžeta politikas nosacījumi attiecībā uz stiprām sabiedriskām finansēm ir svarīgi tāpēc, ka dalībvalstīs nav tik liela finanšu tirgus ietekme un līdz ar to stimuls veidot stipru finanšu politiku.
Rules of budgetary policy are important in a monetary union because the disciplining effect of financial markets in conjunction with the incentive for a sound financial policy is less marked at national level.
Konkrētu valstu kļūdu sekas ietekmētu visas dalībvalstis.
The consequences of incorrect action by an individual country would have to be borne by all of the participating nations.
Turklāt bez stiprām sabiedriskām finansēm centrālajai bankai vidējā laika posmā nav iespējams nodrošināt naudas vērtības stabilitāti.
Nor is it possible without sound public finances for a central bank to guarantee the stable value of money.
Ar šo SIP mērķi bija saistīta vēlēšanās izsargāties no iespējamiem saspīlējumiem starp valstu valdībām un ECB, kā arī starp lielākām un mazākām dalībvalstīm.
This objective also associated the SGP with the expectation that potential tensions both between national governments and the ECB and between smaller and larger Member States would be avoided.
1997. gadā pieņemtais pakts bija politiska kompromisa rezultāts.
The Pact, which was adopted in 1997, was the product of a political compromise.
Vājie punkti jau toreiz bija redzami un zināmi, tostarp
Its weaknesses were already obvious and familiar at that time, and included the fact that:
- Padomei atstāja rīcības brīvību apsvērumu sagatavošanā, bet nevis automātiskas izlemšanas iespējas dažādās procesa pakāpēs;
- the Council retained discretionary powers at various stages of the procedure in place of an automatic mechanism for decision-making; and
- izlemšana attiecībā uz budžeta vērtējumu un ECOFIN (iespējams) „Grēkāži par grēkāžiem”, kas samazina spiedienu grupā un disciplīnu.
- (potentially) ‘sinner upon sinner’ will make decisions when the budgetary situation is being assessed and in the ECOFIN Council, thus reducing group pressure and discipline.
Lai samazinātu daļu no šiem vājajiem punktiem, 1996./1997. gadā diskutēja par pierādījumu nepieciešamību: ja tiktu pārkāpta 3 % deficīta robeža, šis apgalvojums par pārmērīgu deficītu būtu jāpierāda un to varētu atcelt tikai ar Līgumā paredzēto vairākumu.
To eliminate some of these weaknesses a turn-around on the burden of proof was discussed in 1996/1997: if the 3% deficit limit were exceeded it would be reasonable to assume that there was an excessive deficit, an assumption which could be disposed of only by means of the Treaty’s majority requirement.
Taču šo ieceri neizdevās politiski realizēt.
But this proposal was politically unacceptable.
Es vēl joprojām domāju, ka SIP mērķus varēja sasniegt arī ar 1997. gadā pieņemtā pakta versiju, ja būtu bijusi atbilstīga politiska vēlēšanās.
I remain of the opinion that the SGP’s goals could have been achieved even with the Pact in the form adopted in 1997 had there been the political will to do so.
It īpaši būtu bijis jāizmanto ekonomiski izdevīgākie gadi, lai pašos pamatos uzlabotu sabiedrības finanšu stāvokli un radītu sev rīcības brīvību.
In particular the years which were more favourable economically would have had to be used for a fundamental improvement in the public financial situation in order thereby to create scope for action.
Neatkarīgi no likumu kvalitātes Ekonomikas un monetārās savienības politiskā vai strukturālā pamatproblēma ir tā, ka daudzas dalībvalstis savu darbību vēl nav piemērojušas mainītajiem nosacījumiem Ekonomikas un monetārajā savienībā.
Regardless of the quality of the rules, there is a fundamental political or structural problem for economic and monetary union in that many Member States have not yet adjusted the way they act to the changed conditions of an economic and monetary union.
Pastiprināti dominē valstu pārdomas par Eiropas prasībām.
National considerations of European requirements seem increasingly to dominate.
Runājot par Stabilitātes un izaugsmes paktu, kāds ir Jūsu viedoklis par 2005. gadā pieņemto reformu un kā Jūs vērtējat tās pašreizējo īstenošanu ?
Concerning the Stability and Growth Pact, what are your views on the reform adopted in 2005 and your assessment of its current implementation?
Stabilitātes un izaugsmes pakts (SIP) radīja ievērojamas pārmaiņas, kā arī vājināja līdzšinējos likumus.
The reform of the Stability and Growth Pact (SGP) resulted in extensive changes and a net weakening of the existing rules.
Līdz ar to pasliktinājās kopējās monetārās politikas pamatnosacījumi.
As a result there has been a deterioration in the basic conditions for the common monetary policy.
Budžeta disciplīnas atslābums var novest pie pārāk augsta budžeta deficīta un pie parādu pieauguma, ar ko vēl vairāk finansiāli noslogotas varētu būt jaunākās un nākamās paaudzes.
A relaxation of budgetary discipline can lead to disproportionately high budgetary deficits and an increase in the debt position, which threatens to further increase the financial burden on younger and future generations.
Ne tikai tāpēc es šo reformu vērtēju kā soli nepareizajā virzienā.
But it is not only for this reason that I regard the reform as a step in the wrong direction.
Ar SIP grozījumiem saistīti arī daži uzlabojumi, piemēram, attiecībā uz ekonomiski politisko sadarbību starp ES Komisiju, Padomi un dalībvalstīm.
It is true that the changes in the SGP bring some marginal improvements, for example as regards cooperation on economic policy between the Commission, the Council and the Member States.
Taču izpalikusi ir iecerētā pakta preventīvās daļas uzlabošana.
Nevertheless, they fail to produce the intended reinforcement of the Pact’s preventive element.
Process attiecībā uz deficītu ir ievērojami vājāks.
The deficit procedure itself has been weakened considerably.
It īpaši 3 % deficīta robežu ilgāku laiku var attaisnot, ņemot vērā dažādus „citus” ietekmējošus faktorus.
Exceeding the 3% deficit ceiling in particular can be justified with reference to a number of ‘miscellaneous’ influencing factors over a protracted period of time.
Cits iespējams rezultāts varētu būt tāds, ka viss likumu kopums saistībā ar vairākiem vērā ņemamiem faktoriem un valstu specifikas lielāku ievērošanu paliek daudz grūtāk saprotams un nepārredzams.
As a further consequence of the reform the entire regulatory mechanism might become considerably more complicated and less transparent as a result of the multiplicity of influencing factors which can be taken into account and the greater weight attaching to the points of view of individual nations.
Ir gaidāms, ka pieaugs birokrātija, jo sarežģītie likumi apgrūtinās stratēģisku pielietojumu, ievērojot vienlīdzības pamatlikumu.
An increase in bureaucratic effort is foreseeable because the complicated rules will make any operational application which allows for the principle of equal treatment more difficult.
Grozījumu iespējamo negatīvo ietekmi var mazināt, ja neizmanto pakta lielo elastību un stingri piemēro jaunos likumus.
The potential negative impact of the changes can be reduced by not exploiting the Pact’s greater flexibility and applying the new rules strictly.
Acīmredzot pašlaik gan ES Komisija, gan Padome cenšas rīcības brīvību apsvērumu sagatavošanā īpaši neizmantot.
Obviously both the Commission and the Council are currently endeavouring to restrict discretionary powers.
Ņemot vērā, ka pagājis tikai īss laiks pēc jaunā likuma stāšanās spēkā, ir par agru izdarīt vērtējumu.
As it is only a short while since the new rules came into force it is too early to make a judgement.
Īstā pārbaude vēl ir priekšā.
The real test is still to come.
Kāds ir Jūsu viedoklis par pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūru pašreizējo norisi?
Please comment on the currently running excessive deficit procedures.
Kā Jūs vērtējat neseno lēmumu pagarināt termiņu, kas Vācijas valdībai piešķirts, lai samazinātu valsts budžeta deficītu zem 3 % maksimālās robežas?
How do you judge the recent decision to lengthen the delay the German government is granted for lowering its deficit under the 3% ceiling?
Vai tas mazina uzticību SIP?
Does it damage the SGP’s credibility?
Tas ir ļoti bēdīgi un, manuprāt, slikts piemērs citām eiro zonas dalībvalstīm un jaunajām ES dalībvalstīm, ka Vācijā kopš 2002. gada ir ļoti augsts valsts budžeta deficīts un ka tā atrodas pārmērīga deficīta novēršanas procedūrā.
It is a matter of extreme regret and in my own view a poor signal to the other Member States in the euro area and the new members of the EU that Germany should have exhibited an excessive budgetary deficit and been subject to excessive deficit procedures since 2002.
Stabilitātes un izaugsmes pakta (SIP) likumu neievērošana bija saistīta ar ticamības zudumu attiecībā uz Eiropas budžeta politikas lēmumiem.
Its continuing failure to comply with the rules of the Stability and Growth Pact has been accompanied by a loss of credibility for the European rules on budgetary policy.
Tas beigās radīja politisku nepieciešamību šo likumu grozīt.
This ultimately resulted in a politically-motivated change in those rules.
Vācijas valdība aktualizētajā Stabilitātes programmā 2006. g. norādīja, ka šajā gadā 3 % budžeta deficīta maksimālo robežu, iespējams, neizdosies ievērot un ka nav paredzēti nekādi papildu uzlabojumi.
In the Updated Stability Programme for 2006 the Federal German Government announced that the deficit ceiling of 3% would probably be missed during the current year and that it would not be taking any corrective action.
Tāpēc ir ļoti pareizi, ka ES Komisija un Padome saskaņā ar SIP Vācijai ir noteikusi termiņu pārmērīgā deficīta uzlabošanai.
It is therefore logical that the Commission and Council felt obliged to grant Germany a delay.
Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī saskaņā ar grozīto likumu, pieprasītie uzlabojumi strukturālā finanšu saldo, kas ir 0,5 % no BIP gadā, netiek izpildīti.
This is all the more applicable given that even the minimum improvement in the structural financial balance of 0.5% of GDP a year is not being aimed at following the changes to the rules.
Procedūras ietvaros juridiski ir iespējams nolikto termiņu pārmērīgā deficīta uzlabošanai pagarināt līdz 2007. gadam.
In the context of the tightening of procedures there is legally scope for extending the period for correcting the excessive deficit until 2007.
Mērķim vajadzētu būt, cik ātri vien iespējams izbeigt pārmērīgā deficīta novēršanas procedūru Vācijā, jo deficīta daļa šajā gadā varētu būt zemāka, nekā par to tiek ziņots.
The aim would have had to be to terminate the excessive deficit procedure for Germany at the earliest opportunity, especially since the proportion of the deficit quota in the current year will probably to turn out to be less than was announced.
Saistībā ar izdevīgo konjunktūras attīstību 3 % maksimālo robežu bez papildu pasākumiem varētu sasniegt šajā gadā, ja tiks ievērota uzsāktā ierobežotā izdevumu politika.
As a result of favourable economic trends the 3% ceiling could be achieved this year without further action if the restrictive spending policy already in place was maintained.
Pakta ticamību varētu stiprināt, ja
This should boost the Pact’s credibility because
- Vācijas valdība atzīst Stabilitātes un izaugsmes paktu;
- the Federal Government has expressly professed its faith in the Stability and Growth Pact;