natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nicholas Bellord H 2 saka, ka, ,, kad sāka izstrādā Trešo dzīvības apdrošināšanas direktīvu , atklāja, ka tiek ierosināti stingrāki rezervju nodrošināšanas noteikumi, un AK delegācija atbalstīja šīs stingrākās prasības.
Nicholas BELLORD states in H2 that " w hen it came to the third life directive being drafted, it was found that stricter reserving requirements were being proposed, and the UK delegation was supporting these stricter requirements.
Tomēr Ekonomikas un finanšu ministrija, regulatori, saprata, ka, ja šo direktīvu pieņems tādu, kādu to izstrādāja, varētu atklāties patiesība par Equitable un tādēļ viņi šo ierosinājumu izkropļoja, padarot rezervju nodrošināšanu par neobligātu noteikumu (…).
However, the Treasury, the regulators, realised that if this directive went ahead as drafted, it might reveal the truth about Equitable and therefore they scotched the idea by making the reserving optional (…).
Tātad pastāvēja iespēja nodrošināt pienācīgas rezerves, taču AK regulatori apzināti šo iespēju neizmantoja.”
So the option existed to have proper reserving but the UK regulators deliberately did not take advantage of that option."
Šajā saistībā arī WE Conf 11 norāda, ka 3 LD , kādu to pieņēma, piemita milzīgs trūkums, proti, iepriekš minētais fakts, ka teksta galīgajā redakcijā noteikums par rezervēm nākotnes piemaksām bija neobligāts (sk. arī iedaļu par 3LD 18. pantu).
In this regard, WE Conf 11 also claims that the 3LD, as adopted, had a major flaw, namely the abovementioned fact that allowance of future bonuses was made optional in the final version of the text (see also the section on Article 18 of the 3LD).
WE Conf -11 norāda, ka to pieļāva spiediena rezultātā, ko AK veica direktīvas pieņemšanas pārrunu laikā.
WE Conf-11 claims this was done under pressure from the UK throughout the negotiations to adopt the directive.
Kā jau daudzviet ir paskaidrots, AK patiešām pēc tam izvairījās no šī noteikuma piemērošanas.
As has been explained elsewhere, the UK did indeed subsequently opt out of this provision.
WE-Conf 11 paskaidro, kā iepriekš aprakstītais savukārt nodrošināja, ka ELAS, nepārkāpjot likumu, varēja nenodrošināt rezerves gala piemaksu segšanai, kas bija viens no iemesliem, kādēļ sabiedrībai nebija pietiekami daudz aktīvu, kad Lordu palāta piespieda to maksāt GPLG polišu īpašniekiem viņiem apsolītās piemaksas.
WE-Conf 11 explains how this in turn made it legal for ELAS not to make allowances for terminal bonuses, which was one of the reasons why the company did not have enough assets when the House of Lords forced them to pay GAR policyholders their promised bonuses.
WE 26 ( Burgess Hodgson ziņojums EMAG ) arī ir paskaidrots, ka netika uzkrātas nekādas rezerves gala piemaksu segšanai un no tā izrietošās sekas.
WE 26 (Burgess Hodgson report for EMAG) also explains how no reserves were put aside for terminal bonuses and the consequences thereof.
Tajā paskaidro, kā grāmatvedības summās, kurus regulatoram sniedza ELAS , nebija ietverti nekādi gala piemaksu nodrošinājumi.
It explains how the accounting figures supplied to the Regulator by ELAS did not include any provision for terminal bonuses.
Ar šīm summām bija pietiekami, lai segtu likumā noteikto obligāto normu atskaites sagatavošanas nolūkiem (no 1994. gada līdz 1999. gadam šī norma bija apmēram 7 %).
The figures were enough to cover the required minimum margin for statutory reporting purposes (from 1994 to 1999, the margin averaged around 7%).
Tomēr ziņojumā norādīts, ka ,,regulatoram kā profesionālam aktuāram ir bijis jāsaprot, ka tā nekādā gadījumā nebija pietiekama summa, lai segtu gala piemaksas.
However, the report claims that "it must have been clear to the Regulator, as an actuarial expert, that it could not possibly be enough to cover terminal bonuses.
Viņam bija pamats lēst, ka normai šim nolūkam būtu bijis jābūt tuvāk 20 %.
He might reasonably have estimated that for this purpose the margin would need to be nearer 20%.
Rezumējot, regulatoram būtu jājautā, vai viņš zināja (vai arī – vai viņam būtu bijis jāzina) ka Equitable Life aktīvu apjoms nesedza direktora piemaksu deklarāciju summas gados pēc 1993. gada.
In short, the Regulator must be asked whether he knew (or should have known) that Equitable Life’s assets did not cover the Director’s bonus declarations in any year after 1993.
Regulators būtu zinājis, ka gala piemaksas izmantoja a) apdrošinājuma ņēmēju polišu vērtības noteikšanai ; b) lai veiktu maksājumus termiņa beigās vai atteikšanās gadījumā ; c) lai ar paziņojumiem par paveikto veicinātu jaunu polišu pārdošanu .
The Regulator would have known that terminal bonuses were used: a) to indicate policy values to members; b) to make payments on maturity or surrender; c) to encourage new policy sales through statements of past performance.
Vienlaikus zinot, ka kopš 1998. gada līgumsaistības ietvēra noteikumu par GPLG segšanu, viņš arī būtu zinājis, ka to efektivitāti ievērojami samazināja samērā neskaidrā pārapdrošināšanas polises vērtība, kuru veica Īrijas Eiropas pārapdrošināšanas uzņēmums ar ierobežotu atbildī ( Irish European Reinsurance Company Limited )”.
Whilst he would be aware that from 1998 onwards the contractual liabilities included a provision for GAR cost, he would also have known that its effect was greatly reduced by the rather uncertain value of the reassurance policy with Irish European Reinsurance Company Limited."
G. W. Penrose ( WE 16) arī atbalsta domu, ka piesardzīga rezervju veidošana būtu atklājusi ELAS nepilnības.
Penrose (WE 16) also supports the idea that prudent reserving would have exposed ELAS' weaknesses.
Viņš norāda, ka AK regulators koncentrējās vienīgi uz maksātspējas normām un neņēma vērā uzkrājušos gala piemaksu, tādējādi, iespējam, pārkāpjot 18. panta noteikumus, kuros pieprasa, lai uzraudzība arī pārbaudītu uzņēmuma ,,visu uzņēmējdarbību”, nevis tikai maksātspējas stāvokli.
He claims that the UK Regulator was focused exclusively on solvency margins and took no account of accrued terminal bonus, possibly breaching Article 18, which requires that supervision include verification of a company's entire business and not just its state of solvency.
G. W. Penrose norāda, ka direktīvā ,,gala piemaksai paredz piesardzīgu rezervju veidošanu vai kāda cita reāla līdzekļa apsvēršanu.
Penrose says that the directive "required prudent reserving for, or some realistic account to be taken of, final bonus.
Tas būtu atklājis sabiedrības nepilnības daudz agrīnākā posmā un būtu veicināta rīcība, lai izlabotu šīs nepilnības.
This would have exposed the weakness of the Society at a much earlier stage and would have prompted corrective action.
DTI šo iespēju neizmantoja, tā vietā ieņemot nostāju, ka ,,sistēmas rādītājos jāuzrāda zināma piemērota naudas summa”.
DTI did not take that opportunity, taking the view instead that “some appropriate allowance should be made implicitly in the parameters of the system”.
AK noteikumos, ar kuriem īstenoja direktīvu, tika saglabāta tāda nostāja, kāda tā bija bijusi iepriekš.”
The UK regulations implementing the directive left the position as it had been previously."
G. W. Penrose arī kritizē ,,aktīvas pieejas” trūkumu no regulatora puses.
Penrose also criticises the regulator’s lack of a " pro-active approach".
Nākotnes peļņas izmantošana, lai izpildītu maksātspējas normu, nav saskaņā ar 25. pantu
Use of future profits to fulfil solvency margin not in line with Article 25
L. Seymour H 7 norāda, ka tad, kad AK regulators redzēja ELAS problēmu apmērus un kad sākās diskusijas par apdrošināšanas ārkārtas fonda izmantošanu, AK regulatoru pārņēma panika (jo tas nozīmētu nodokļa vai nodevas piemērošanu visiem citiem apdrošināšanas uzņēmumiem, lai izmaksātu komepnsācijas ELAS apdrošinājuma ņēmējiem) un, lai izvairītos no sīs situācijas, tas ,,tad apstiprināja sistēmu, kura paredzēja nākamo piecu gadu teorētiskās peļņas iekļaušanu, lai panāktu līdzsvaru pabeigtajās ELAS grāmatvedības grāmatās, tādējādi padarot neiespējamu piekļuvi kompensācijas fondam.”
Mr. SEYMOUR claims in H7 that when the UK Regulator saw the extent of the problems at ELAS and discussions on the use of the insurance rescue fund started, the UK Regulator panicked (as this would have entailed a tax or levy on all other insurance companies to compensate ELAS policyholders) and to avoid this situation it "then approved a system of including five years of theoretical future profits to balance the books of a closed company – ELAS, thus rendering impossible access to the compensation fund. "
Viņš saka, ka tas ,,visu maksātspējas jēdzienu padara bezjēdzīgu” .
He says this "makes nonsense of the whole concept of solvency" .
WE 54 ( La Vie d’Or , Lieta 98/2863 Hāgas apgabaltiesā, sprieduma paziņošanas datums bija 2001. gada 13. jūnijs), L. Seymour ( H 7) paskaidro, kā prasītājs norāda, ka ,,nākotnes peļņas iekļaušana bilancē nenodrošināja patiesu ainu par apdrošināšanas uzņēmuma maksātspēju un tādējādi bija pretrunā ar ES dzīvības apdrošināšanas direktīvām. [...]
In WE 54 (‘La Vie d’Or’, Case 98/2863 at the District Court of The Hague, date of pronouncement 13 June 2001), Mr. SEYMOUR (H7) explains how the plaintiff claims that "the inclusion of future profits in the balance sheet did not give a true picture of the assurance company’s solvency and was therefore contrary to the EU Life Directives. [...]
Ir svarīgi piezīmēt, ka tika uzdots jautājums par nākotnes peļņas likumību saistībā ar ES dzīvības apdrošināšanas direktīvām.”
It is important to note that the issue of the legality of future profits in terms of the EU Life Directives was raised."
R. Baird ( WE 17) norāda, ka jautājuma par nākotnes peļņu izmeklēšanai arī jāpiemēro rūpīga parbaude.
The Baird report's (WE 17) investigation into the issue of future profits also deserves close scrutiny.
Citējot VSD sarunas, viņš saka, ka ,,ES direktīvas un AK tiesību akti pieļauj vērtības piemērošanu apdrošināšanas uzņēmuma nākotnes peļņai.
Quoting exchanges with the GAD, it says that " EU directives and UK legislation permit a value to be placed on the future profits of an insurance company.
To sauc par “nākotnes peļņas netiešo pozīciju”. (...)
This is referred to as a “future profits implicit item”. (...)
VSD izskaidroja šo pozīciju pamatu: ,,Tiesību aktus, kas ir pamatā…veidoEiropas direktīvas, īpaši Pirmā dzīvības apdrošināsanas direktīva, ko pieņēma 1979. gadā.
GAD explained to us the background to such items: “The background legislation…stems from the European Directives, particularly the First Life Directive going back to 1979.
Tas norāda uz to, ka pēc uzraudzības iestādes ieskatiem uzņēmumam var atļaut šādas pozīcijas ņemt vērā attiecībā pret piecām sestdaļām tā maksātspējas normas, aprēķinot nākotnes peļņu.
This says that at the discretion of the supervisory authority, the company may be allowed to count such items against 5/6ths of its margin of solvency, to its future profits calculation.
Nākotnes peļņas aprēķins ir norādīts tajā pašā direktīvā, kas paredz, ka 50 % vidējās peļņas, kas gūta pēdējo vismaz piecu gadu laikā, tiek reizināta ar sagaidāmo polises darbības laiku.
The future profits calculation is then specified in the same Directive as being, in effect, 50% of the average profits earned over the last five years multiplied by the expected duration of the policy in force.
Direktīva tikai sacīts, ka uzraudzītājs var izmantot rīcības brīvību un ka iepriekš minēto var izmantot kā maksātspējas normu.”
The Directive just said that the supervisor could exercise their discretion, and it may be allowed as a solvency margin."
Šo iespēju ievērojami ierobežoja, 2002. gadā pieņemot Maksātspējas I direktīvu (1.panta 4. punkts), kurā pilnība aizliedz šādu praksi, sākot no 2009. gada.
This optionality was severely restricted with the adoption in 2002 of the Solvency I Directive (Article 1(4)), which totally prohibits this practice from 2009 onwards.
R. Baird paskaidro, kā ELAS vairākkārt pieprasīja un veiksmīgi ieguva atļauju no regulatora izmantot nākotnes peļņu, lai panāktu atbilsmi maksātspējas prasībām.
Baird explains how ELAS requested and successfully obtained authorisation from the regulator on numerous occasions to use future profits to meet its solvency requirements.
Regulators izmantoja privilēģijas, ko paredz 1982. gada ICA 68. iedaļa, piešķirt atkārtotas atļaujas.
The regulator used his prerogatives under section 68 of the ICA 1982 to grant the repeated authorizations.
Kā norāda R. Baird , tas uzņēmumam ļāva ārēji uzlabot priekšstatu par tā finansiālo stabilitāti.
This, according to Baird, allowed the company to enhance the external perception of its financial strength.
R. Baird ieteica pārbaudīt, kā regulators izmatoja tam paredzēto rīcības brīvību saistībā ar atļaujām nākotnes peļņas izmantošanai, lai panāktu atbilsmi maksātspējas prasībām.
Baird recommended reviewing the exercise of discretion by the regulator in relation to authorisations for using future profits to meet solvency requirements.
Tas ir cieši saistīts ar vienu no darbības jomām, ko ietver izmeklēšana, kuru veic attiecībā uz 3 LD pareizu transponēšanu.
This is closely linked to one of the lines of investigation being pursued in terms of correct transposition of the 3LD.
Jautājums ir, vai valsts sekretāra izmantotā rīcības brīvības, ko paredz 1982. gada ICA 68. iedaļa, bija ļoti nozīmīgs elements ELAS lietā, kā to apgalvo R. Baird .
The issue is whether the discretion exercised by the Secretary of State based on section 68 of the ICA 1982 played a prominent role in the ELAS affair, as is claimed by Baird.
Šajā kontekstā ir jānovērtē, vai šīs rīcības brīvība vispār ir saskaņā ar 3 LD .
What needs to be evaluated in this context is whether the discretion itself is compatible with the 3LD.
Direktīvā paredz, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka kompetentajām iestādēm ir pietiekamas pilnvaras un pietiekami līdzekļi, lai pildītu uzraudzības funkcijas (sk. 3LD 10. pantu).
The Directive prescribes that Member States must ensure that competent authorities have sufficient powers and means to carry out their supervisory functions (see Article 10 3LD).
Direktīvā, pretēji ICA , paredz, ka kompetentā iestāde var atteikties no noteikumu piemērošanas tikai ierobežotā skaitā gadījumu un saskaņā ar stingriem nosacījumiem (sk. 3 LD 21. panta 2. punkts un 3 LD 22. panta 6. punkts), taču šķiet, ka nekur direktīvas tekstā dalībvalsts kompetentajai iestādei ir piešķirtas tādas attiekšanās pilnvaras, kādas paredz 1982. gada ICA 68. iedaļa.
The Directive, by contrast, allows the competent authority to waive the application of rules only on a limited number of occasions and subject to stringent conditions (see Articles 21(2) 3LD and 22(6) 3LD) but it seems that nowhere in the Directive is the competent authority of a Member State entrusted with waiver powers as those prescribed by section 68 of the ICA 1982.
Šķiet, ka šādas pilnvaras ir saistītas ar risku, ka tās izmantos saudzīgā veidā vai nekonsekventi, kas varbūt bija noderīgi dažiem uzņēmumiem, bet citiem ne, tādējādi, iespējams, nenodrošinot saskaņotu standartu piemērošanu.
It seems that such powers entail the risk of being exercised in a lenient way, or in an inconsistent way that might have been beneficial to some companies but not to others, thereby possibly undermining the application of harmonised standards.
Ir iespējams, ka, ja šīs pilnvaras būtu tikušas kaut kā ierobežotas, no ELAS sabrukuma būt bijis iespējams izvairīties vai vismaz mazināt tā ietekmi.
It is possible that, if those powers had been somehow constrained, the ELAS collapse would have been avoided or at least minimized.
28. pants – vispārējs labums; 31. pants – informācija apdrošinājuma ņēmējiem
Article 28 – General good; Article 31 – Information to policyholders
Uzņēmējdarbības vadības noteikumi/konsultatīva nošķiršana bija aizspriedumaina
C.O.B/prudential separation was prejudicial
Saistībā ar jautājumu par saziņu ar apdrošinājuma ņēmējiem, M. Lake ( H 1) norāda, ka apdrošinājuma ņēmēju informēšana, ko paredz 3 LD , nonāca uzņēmējdarbības vadības regulatora pārziņā, kurš nebija saistīts ar konsultatīvo regulatoru, un šī pienākumu juridiskā nošķiršana bija aizspriedumaina attiecība pret ELAS apdrošinājuma ņēmējiem.
On issues regarding communication with the policyholder, Mr. LAKE says (H1) that the policyholder information required by the 3LD came under the control of the conduct of business regulator which was separate from the prudential regulator, and that this legal division of responsibilities between prudential was prejudicial to ELAS policyholders.
Visbeidzot attiecībā uz īstenošanas lietām, kuras nonākušas AK tiesā, viņš saka, ka viņam nav zināma neviena lieta, kas būtu par ES tiesību aktu neīstenošanu.
Finally, on implementation cases brought to UK court proceedings he says that he knows of none which relate to non-implementation of the EU Law.
Tomēr David Strachan no FPRI liecībā H 4 iepazīstināja ar citādu uzskatu, norādot, ka ,, Trešo dzīvības apdrošināšanas direktīvu īstenota tā, lai nodrošinātu skaidrību par piederības un mītnes regulatoru attiecīgajām atbildības jomām [...].
However, David STRACHAN from the FSA presented a different view in H4, claiming that " the Third Life Directive has been implemented in a way that has ensured clarity as to the respective responsibilities of the home and host regulators [...].
Saskaņā ar 3LD filiāļu regulatoram, kurš šajā gadījumā ir mītnes regulators, ir tiesības piemērot savus noteikumus.
Consistent with the Third Life Directive, it falls to the regulator of those branches – the host regulator in this case – to apply its own rules.
Tas ļauj izvairīties no citādi neskaidrās situācijas, kad apdrošinājuma ņēmējiem būtu saistoši atšķirīgi uzņēmējdarbības vadības noteikumi atkarībā no tā, vai uzņēmējdarbība tiek veikta, sadarbojoties ar vietējo iestādi vai ar EEA iestādes filiāli. ”
This avoids an otherwise confusing situation in which policyholders would be subject to different conduct of business protections depending on whether they were doing business with a domestic institution or a branch of an EEA institution."
Nav ņemts vērā II pielikums
Annex II not respected
Leslie Seymour H 7 uzrāda rakstisku liecību ( WE 53), apgalvojot, ka 3 LD II pielikums, kas pēc numuru maiņas ir KD IV pielikums un kurā paredzēts, ka apdrošinājuma ņēmējam ir jāsniedz informācija par iegādāto polisi ,,skaidri” un ,,precīzi”, netika ņemts vērā.
Leslie SEYMOUR in H7 provides written evidence (WE 53) claiming that Annex II of the 3LD – renumbered Annex IV in the CD –, which requires that the policyholder be given information regarding his policy ‘clearly’ and ‘accurately’, was not respected.
WE 53 paradīts, ka ELAS pārdošanas dokumenti, kuros izskaidro ELAS pensiju fonda lielisko darbību un apgalvo, ka ELAS ir spējīga nodrošināt lieliskus pakalpojumus savu zemo apkalpošanas izmaksu dēļ.
WE 53 shows ELAS sales documents explaining the superior performance of ELAS pension funds and claiming that ELAS was able to provide superior performance due to its lower running costs.
ELAS arī apgalvoja, ka tai ir lielisks ieguldījumu menedžments.
It also claimed to have superior investment management.
Kādā citā dokumentā ir izskaidrots, kā ELAS turpināja aizdarīt radušās šķirbas, ieturot rezerves, un ka katru gadu apdrošinājuma ņēmēji saņemtu piemaksu – zināmu summu, ko uzņēmums bija ieguvis, jo tam nebija jāsedz nekādi nākotnes kritumi akciju tirgos vai ieguldījumos, kas tam bija.
Another document explains how ELAS proceeded with 'smoothing', by holding reserves, and that each year the policyholder would receive a bonus, with a certain amount of money that the company had made being retained to cover any future downturns in the stock markets or in the investments they had.
Leslie Seymour apgalvo, ka visi šie solījumi bija nepatiesi un tādēļ informācija nebija skaidra un precīza.
Mr SEYMOUR claims that all these promises were false and therefore the information was not clear and accurate.
Leslie Seymour saka, ka ,,direktīva prasa, lai apdrošinājuma nemēji saņemtu regulāru, skaidru un precīzu informāciju par apdrošināšanas uzņēmumu.
Mr SEYMOUR says that "the Directive requires that policyholders receive regular, clear and accurate information about the insurance undertaking.
Regulators neko nedarīja, lai nodrošinātu, ka šī ārkārtīgi svarīgā direktīvas daļa tiek ievērota”.
The regulator did nothing to ensure that this vital part of the Directive was put into effect."
Secinājumi: II DAĻA – TRANSPONĒŠANA
Conclusions PART II, TRANSPOSITION
Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas transponēšana (3LD)
Transposition of the Third Life Directive (3LD)
Lai gan ir konstatētas dažas atšķirības starp Apvienotās Karalistes īpašajiem valsts noteikumiem un Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas pantiem
Despite having identified some discrepancies between specific domestic UK regulations and articles of the 3LD
Sk. II daļas II iedaļas 2. panta 1. punktu; II daļas II iedaļas 2. panta 2. punktu; II daļas II iedaļas 2. panta 3. punktu un WE 20. , komiteja uzskata, ka šo atšķirību raksturs un skaits nav tik nozīmīgs, lai būtu iemesls nosaukt par kļūdainu to, ko var apzīmēt par oficiālo transponēšanas procesu.
See Part II, sections II.2.1, Part II, section II.2.2; Part II, section II.2.3; and WE 20. , the committee considers that the nature and number of such discrepancies is not important enough to characterize what may be termed as the formal transposition process as defective.
Komisija tomēr pieļauj vienu izņēmumu attiecībā uz plašajām pilnvarām, ko AK valsts tiesību akti piešķir valsts sekretāram (kā noteikts 1982. gada ICA 68. sadaļā), atteikties no piesardzības regulējumu izmantošanas.
The committee makes one exception, nevertheless, as regards the ample powers domestic UK legislation bestows on the Secretary of State (as prescribed by Section 68 of the ICA 1982) to waive the application of prudential regulations.
Šīs pilnvaras šķiet nesavienojamas ar direktīvas „burtu” un mērķi un tika izmantotas nepiemērotā veidā
These powers appear to be incompatible with the letter and the aim of the Directive and were used inappropriately
Komiteja ir pārliecināta, ka Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas transponēšana Apvienotajā Karalistē tomēr netika veikta tādā veidā, kas ļautu efektīvi īstenot tās pamatmērķus.
The committee believes that the transposition of the 3LD by the UK, was not carried out in a way which allowed the effective fulfilment of its underlying objectives.
Komiteja ir pārliecināta, ka direktīvas pakāpeniskā īstenošanas metode Apvienotajā Karalistē (t.i., direktīva netika transponēta vienā noteiktā valsts tiesību aktā, bet tika izkliedēta pa dažādiem atšķirīgas svarīguma pakāpes aktiem) ir neskaidra un, šķiet, nav labākais EK principu un normu iekļaušanas veids valsts tiesiskajā sistēmā.
The committee believes that the UK technique of implementing the Directive in a piecemeal fashion (i.e., the directive was transposed not into one single national law but spread throughout different acts of varying hierarchy) lacks clarity and does not seem to be the best way of incorporating EC principles and standards into domestic legislation.
3LD piemērošana
Application of the 3LD
Komiteja uzskata par nepārprotamu, ka direktīvās noteiktie dalībvalstu pienākumi attiecas ne tikai uz šo valstu likumdošanas kompetenci, bet ietver arī šo valstu administratīvo un tiesu kompetenci.
The committee considers it clear that the obligations imposed by Directives on Member States do not only concern their legislative competences but extend also to their administrative and judicial competences.
Turklāt ar valsts pasākumu pieņemšanu direktīvas īstenošanai tās ietekme nebeidzas.
Furthermore, the adoption of national measures implementing a Directive does not exhaust its effects.
Īpašie jautājumi attiecībā uz piemērošanu
Specific issues regarding application
„Visas uzņēmējdarbības finanšu uzraudzības” koncepcija
The concept of financial supervision of the entire business
Komiteja atgādina, ka direktīva noteic, ka finanšu uzraudzībai jāaptver visa dzīvības apdrošināšanas sabiedrības darbība .
The committee recalls that the Directive states that financial supervision must cover the “ assurance undertaking's entire business ”.
Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas 8. pants.
Article 8 3LD.