natgillin/translations-raw huggingface dataset:
EMAG WE 44 ir šādi novērojumi minētajā sakarā: „ Pilnīgi noteikti, ka Lielbritānijas valdība maksimāli palielinās tiesvedības izmaksas un izmantos visus pieejamos apelācijas procesus, kas ir biedējošs risks, ka valdības tiesvedības izmaksas būs jāsedz sūdzību iesniedzējiem.
WE 44 by EMAG makes the following observation in this regard: " The British Government can be relied upon both to maximise its legal costs and to use every available appeal process - with the intimidating risk of the Government’s legal costs being awarded against complainants.
Lai iesūdzētu tiesā AK valdību, būtu vajadzīgi desmitiem miljonu eiro, un to apliecina BCCI lieta pret Anglijas Banku
Tens of millions of euros would be needed to sue the UK Government and this is evidenced by the cases of BCCI against the Bank of England
Detalizētu informāciju par šo lietu var atrast ES 3 , 94. lpp. un Railtrack akcionāru lieta, kam pirms AK valdības iesūdzēšanas tiesā par pilnvaru pārsniegšanu bija jāiemaksā tiesai EUR 3,3 miljoni, kas bija iespējams tikai ar liELAS finanšu iestādes palīdzību, kāda noteikti nebūtu pieejama ELAS gadījumā. ”
Detailed information on this case can be found in ES 3, page 94. and by the shareholders in Railtrack who, before being permitted to sue the UK Government for misfeasance, had to pay into Court €3.3m - only made possible with the help of a major financial institution, which would certainly not be available in Equitable’s case ."
Pēc šīs konsultācijas, par kuru komiteja tika informēta WE 71 , ELAS nolēma neiesniegt šādas prasības.
Following the advice, which was made available to the committee in WE 71, it decided not to pursue such claims.
WE 71 ir uzskaitītas vairākas iespējamās prasības pret piesardzīgu regulatoru
WE 71 identified a number of potential claims against the prudential regulators
Attiecīgajā laikā piesardzīgi regulatori bija tirdzniecības un rūpniecības valsts sekretārs, kas darbojās ar Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas palīdzību (līdz 1998. gada 5. janvārim), un pēc tam AK Finanšu ministrija, kuras attiecīgās funkcijas tika nodotas Finanšu pakalpojumu regulēšanas iestādei (FPRI). un novērtēta iespējamība, ar kādu šādas prasības varētu būt veiksmīgas.
Prudential regulators at the relevant time were the Secretary of State for Trade and Industry acting through the Department of Trade and Industry (up to 5th January 1998) and thereafter HM Treasury, the relevant functions of which were contracted out to the Financial Services Authority (FSA). and assessed the likelihood that these could be successful:
· Likumā noteikta pienākuma nepildīšana saskaņā ar 1982. gada Apdrošināšanas uzņēmumu aktu ( ICA ).
· Breach of statutory duty under the Insurance Companies Act 1982 (ICA).
WE 71 ir konstatēts, ka ELAS nav nevienas prasības šajā sakarā, „ tā kā i) nevar apgalvot, ka regulators neizskatīja iespēju izmantot savas iejaukšanās pilnvaras saskaņā ar 1982. gada ICA vai ka neviens saprātīgs piesardzīgs regulators nebūtu rīkojies līdzīgi; un ii) 1982. gada ICA neparedz privātus tiesiskās aizsardzības līdzekļus ELAS ”.
WE 71 considers that the Society does not have any claim in this regard, " since (i) it cannot be said that the regulator failed to consider whether to exercise its powers of intervention under the ICA 1982 or that no rational prudential regulator could have acted in the way in which it did; and (ii) the ICA 1982 does not confer private law remedies on the Society ".
· Saskaņā ar WE 71 ELAS nevarētu iesniegt prasību par nolaidību arī saskaņā ar vispārējiem tiesību aktiem, „ jo i) ziņojumā nav informācijas par to, ka kaut kas no piesardzīga regulatora izdarītā vai neizdarītā neietilpa tā pilnvarās; un ii) regulatoram nebija pienākums pasargāt ELAS no zaudējumiem, ko tas būtu varējis ciest piesardzīgas uzraudzības kļūdu rezultātā, kas minētas ziņojumā ”.
· According to WE 71, the Society would not have a claim in common law negligence either, " since (i) there is nothing in the Report to indicate that anything which the prudential regulators did, or forbore from doing, fell outside the ambit of their powers; and (ii) the regulators had no duty to hold the Society harmless from any loss which it might have suffered as a result of the shortcomings in prudential regulation identified in the Report ".
· Saskaņā ar WE 71 prasības par pilnvaru pārsniegšanu valsts iestādē visdrīzāk arī nebūtu veiksmīgas: „ Nav nekādu ... pierādījumu, ka viens vai vairāki indivīdi, ko algo piesardzīgi regulatori, nelikumīgi īstenoja savas pilnvaras, īpaši vēloties kaitēt ELAS vai ar neapdomīgu vienaldzību pret šāda kaitējuma iespēju. ”
· Claims for misfeasance in public office would also be unlikely to succeed, according to WE 71: " There is nothing ... to suggest that any one or more of the individuals employed by the prudential regulators exercised power unlawfully, specifically intending to injure the Society, or with reckless indifference to the possibility of such injury. "
Saskaņā ar 1986. gada Finanšu pakalpojumu aktu (FPA) uzņēmējdarbības veikšanas regulatoram
Pursuant to the Financial Services Act 1986 (FSA), the conduct of business regulator
Komercdarbības veikšanas regulators tolaik bija Privāto ieguldījumu iestāde, kuras attiecīgās funkcijas tika nodotas FPRI. ir ierobežota likumā noteikta imunitāte.
The conduct of business regulator at the relevant time was the Personal Investment Authority, the relevant functions of which were contracted out to the FSA. has limited statutory immunity.
Tādējādi 1986. gada FPA nepieļauj prasības izvirzīšanu pret to, ja vien nav pierādīts, ka attiecīgā rīcība vai nolaidība ir pieļauta ļaunprātīgi (skatīt ES 3
Thus, claims against it are precluded by the FSA 1986 unless the act or omission is shown to have been done in bad faith (see ES 3
18. lpp. ir secināts, ka „ cietušajam apdrošinājuma ņēmējam būtu jāveic Herkulesa uzdevums, jo viņam būtu vismaz jāpierāda informācija par regulatora pieļautu nelikumību un iespējamu kaitējumu ”.
Page 18. concludes that " an aggrieved policyholder would face a Herculean task as he would have to prove, at the very least, knowledge of illegality and of probability of injury on the part of the regulator ".
WE 71 autors norāda, ka „ mēs uzskatām, ka nav pierādījumu, ... lai pamatotu prasību par ļaunprātību ”.
The authors of WE 71 point out that " we do not consider there to be anything ... to support a claim of bad faith. "
Tādēļ, pamatojoties uz AK tiesību aktiem, cietušajiem apdrošinājuma ņēmējiem nav reālu izredžu saukt pie atbildības regulatoru par viņiem nodarītajiem zaudējumiem.
Hence, on the basis of UK law, there does not appear to be any realistic prospect for aggrieved policyholders to be successful in making the regulatory authorities liable for their losses.
Nav brīnums, ka iegūtās liecības parāda, ka līdz šim pret regulatoru nav izvirzīta neviena lieta.
Unsurprisingly, the evidence obtained suggests that no case has been brought against the regulator so far.
105. lpp. pausto, ir labs pamatojums tam, kāpēc regulatora atbildība ir jāatzīst tikai izņēmuma gadījumos: „ Finanšu pakalpojumu nozares regulēšana ir ārkārtīgi sarežģīta, ... un regulatoram ir jāpilda un jāsaskaņo vairāki atšķirīgi un dažkārt pretrunīgi uzdevumi, tostarp investoru aizsardzības, tirgus stabilitātes un tirgus efektivitātes uzdevumi.
Page 105. , there are good reasons why regulatory liability should be recognised only in exceptional circumstances: " The regulation of the financial services industry is a highly complex matter ... and the regulator is called upon to pursue and balance a number of divergent and sometimes contradictory objectives, including investor protection, market stability and market efficiency.
Tādēļ, pildot savas funkcijas, tam ir plašas izvēles iespējas, lai atbilstīgi valsts interesēm varētu noteikt savstarpēji konkurējošu uzdevumu prioritāti.
It must therefore enjoy wide discretion in the exercise of its functions so as to be able to prioritize competing objectives as the public interest requires.
Regulatora izvēles iespēju nedrīkst ietekmēt bailes par to, ka, gadījumā ja politikas izvēle izrādītos nepareiza vai nelikumīga, to varētu saukt pie atbildības par zaudējumiem. ...
Its discretion should not be fettered by the fear that, in case a policy choice proves wrong or unlawful, it may be liable in damages. ...
Turklāt, ja tiesvedība par zaudējumu atlīdzību ir veiksmīga, tad visbeidzot šīs izmaksas sedz nodokļu maksātājs”.
Furthermore, where an action in damages is successful, it is ultimately the taxpayer who is called upon to cover the costs. "
Šo iemeslu dēļ visās ES dalībvalstīs uzraudzības atbildība ir ierobežota, lai gan atšķirīgā mērā.
For these reasons, supervisory liability is restricted in all EU Member States, albeit to varying degrees.
Normatīvos terminos tas nozīmē to, ka atšķirība izpaužas tādās prasībās kā „ļaunprātība” (piemēram, Īrijā, AK) vai „rupja nolaidība” (Francijā).
In normative terms, the exceptional character is expressed through requirements such as 'bad faith' (e.g. Ireland, UK) or 'gross negligence' (France).
Tomēr ES 3 autori uzskata, ka, par spīti iepriekš minētajiem argumentiem, pilnīga finanšu pakalpojumu regulatoru imunitāte nebūtu vēlama.
The authors of ES 3, however, believe that despite the points made above, complete regulatory immunity of financial services regulators would not be desirable.
Šajā sakarā ES 3 ir minēts, ka „ rupjas nolaidības vai nepārprotamas un nopietnas nevērības pret piešķirtajām pilnvarām jēdziens ir labāks kritērijs nekā ļaunprātības jēdziens (ko piemēro AK tiesību aktos), jo tas neattiecas uz regulatora motīviem un ar tā palīdzību var vieglāk noteikt uzdevumus ” ( ES 3
In this context ES 3 states that " the concept of gross negligence or manifest and grave disregard of discretionary powers provides a better criterion than the concept of bad faith [which applies under UK law] because it is not reliant on the motives of the regulator and is more susceptible to objective determination " (ES 3
Tāpat ES 3 ir minēts, ka „ var nošķirt ... regulatīvās funkcijas un uzraudzības funkcijas; regulatoru būtu vieglāk saukt pie atbildības par lēmumiem, kas izdarīti uzraudzības darbības līmenī, nevis par lēmumiem, kuros ir iekļautas regulatora politikas izvēles ”.
He also notes that " a distinction may ... be drawn between regulatory functions and supervisory functions; it would appear easier to hold a regulator liable for decisions made at the operational level of supervision rather than for decisions involving regulatory policy choices. "
AK ir likumā noteikts un ar Finanšu pakalpojumu un tirgus aktu (FPTA) izveidots fonds, ko pilnvarotu finanšu pakalpojumu uzņēmumu klienti var izmantot kā pēdējo iespēju.
The UK has a statutory fund of last resort for customers of authorised financial services firms, set up by the Financial Services and Markets Act (FSMA).
Šis fonds ir Finanšu pakalpojumu kompensācijas shēma (FPKS), kas var izmaksāt kompensāciju, ja apdrošinātājs nepilda savas naudas saistības, proti, tam ir nepietiekami aktīvi, lai apmierinātu prasības, vai arī tas ir maksātnespējīgs.
This is the Financial Services Compensation Scheme (FSCS), which can pay compensation if an insurer is in default, i.e. has insufficient assets to meet claims or is insolvent.
FPKS tiek finansēta no FPRI pilnvarotu uzņēmumu nodevām.
The FSCS is funded by levies on firms authorised by the FSA.
WE 6
In WE 6
5. lpp. ir citēts Finanšu ministrijas finanšu sekretāres Ruth Kelly teiktais: „Gadījumā ja pret Equitable Life uzsāktu maksātnespējas procesu, būtu pieejams likumā noteikts drošības tīkls, ko nodrošina Finanšu pakalpojumu kompensācijas shēma, kura izmaksātu 90 % no garantētās polišu vērtības.”
Page 5. , the then Financial Secretary to the Treasury, Ruth Kelly, is quoted as saying: “ In the event that Equitable Life were to be subject to insolvency proceedings, there is now a statutory safety net, provided by the financial services compensation scheme, which would pay out 90 per cent of guaranteed policy values ".
Tomēr šī shēma nebija pieejama Equitable Life krīzē cietušajiem, jo uzņēmums nekad nav atzīts par maksātnespējīgu.
However, the scheme was not available to Equitable Life victims, since the company was never declared insolvent.
Apdrošinājuma ņēmēji apgalvoja, ka AK valdības nolūks bija „ par katru cenu nodrošināt Equitable Life darbību, ... izvairoties no jebkādām Finanšu pakalpojumu kompensācijas shēmas izmaksām; par katru cenu izvairoties no jebkādām pārējās finanšu pakalpojumu nozares izmaksām ” un tādējādi „ par katru cenu izvairoties no maksātnespējas, ... lai nodrošinātu, ka zaudējumus ... sedz ieguldītāji ” ( P. Weir , H2 ).
Policyholders alleged that it has been the intention of the UK government " to keep Equitable Life afloat at any price ... avoiding any cost to the Financial Services Compensation Scheme; avoiding any cost to the rest of the financial services industry ", and thus " avoiding insolvency at any price ... to ensure that the losses ... are borne by the investors " (Mr WEIR, H2).
( P. Weir , H2 ) L. Seymour līdzīgu piezīmi izteica H7 : „ Kad tika atklāts, ka ELAS ar saviem aktīviem nevar pildīt neatliekamās līgumiskās saistības, sākās diskusijas par apdrošināšanas ārkārtas fonda izmantošanu, kā rezultātā visiem pārējiem apdrošināšanas uzņēmumiem tiktu piemērots nodoklis vai nodeva, lai izmaksātu kompensāciju ELAS apdrošinājuma ņēmējiem.
Mr SEYMOUR struck a similar note in H7: " When it was realised that ELAS could not match its immediate contractual liabilities to its assets, discussions started as to the insurance rescue fund, which would have entailed a tax or levy on all other insurance companies to compensate ELAS policyholders.
Pēc tam AK regulators apstiprināja sistēmu, iekļaujot piecu gadu teorētiskos nākotnes ieņēmumus, lai noslēgtu ELAS , kura darbība bija pārtraukta, grāmatvedības bilanci, tādējādi padarot neiespējamu piekļuvi kompensācijas fondam. ”
The UK regulator then approved a system of including five years of theoretical future profits to balance the books of a closed company – ELAS – thus rendering impossible access to the compensation fund ."
ELAS noliedz šos apgalvojumus, paziņojot, ka tas nekad nav bijis „tehniski maksātnespējīgs” (skatīt WE-CONF 5
ELAS rejects these allegations, stating that the fund has never been 'technically insolvent' (see WE-CONF 5
C. Daykin un D. Strachnan ( H4 ) arī uzsvēra, ka uzņēmums vienmēr ir bijis maksātspējīgs.
Mr DAYKIN and Mr STRACHAN (H4) also emphasised that the company has always been solvent.
C. Thomson norādīja, ka „ maksātnespējas jautājums attiecas uz uzņēmuma spēju apmaksāt savas garantijas; lai gan uzņēmuma maksātspējas situācija bija ārkārtīgi nestabila ilgu laiku, līdz pat 2003. gadam, es tomēr uzskatu, ka ELAS nekad nav bijis maksātnespējīgs ( H8 ).”
Mr THOMSON pointed out that " the insolvency question relates to the capacity of the company to pay its guarantees; while the solvency position of the company was extremely thin for quite a long period up until about 2003, I still believe that it was never insolvent at any point in time that I can identify (H8)."
H2 C. Thomson arī apgalvoja, ka pastāvēja „ kopīga ieinteresētība, lai šis uzņēmums nekļūtu maksātnespējīgs ”.
In H2 Mr THOMSON furthermore suggested that there has been " a common interest that we do not want to see the company to become insolvent ".
Saskaņā ar viņa teikto, ja uzņēmums būtu kļuvis maksātnespējīgs, tas ievērojami pasliktinātu apdrošinājuma ņēmēju situāciju.
According to him, had the company become insolvent, the prospects for policyholders would have looked substantially worse.
H8 viņš atkārtoja savu viedokli: „ Pastāv uzskats, ka ELAS būtu bijis izdevīgāk kļūt maksātnespējīgam.
In H8 he repeated this view: " There is the suggestion that it would have been better for the Society to become insolvent.
Šī iespēja 2001. gadā tika apskatīta kompromisa shēmas dokumentos, un toreiz bija skaidrs, un tā ir arī tagad, ka ELAS likvidācija būtu bijusi daudz neizdevīgāka apdrošinājuma ņēmējiem. ”
This option was dealt with in the documentation for the Compromise Scheme in 2001 and it was obvious then, and it remains so now, that liquidation would have produced a much less satisfactory outcome for policyholder ."
Attiecībā uz lēmumu nepārtraukt Equitable Life darbību D. Strachan ( H4 ) norādīja, ka FPRI uzskatīja, ka „ kopumā apmēram viena miljona toreizējo ELAS apdrošinājuma ņēmēju interesēs bija ļaut uzņēmumam ... turpināt veikt jaunu uzņēmējdarbību ”.
Regarding the decision not to close Equitable Life, Mr STRACHAN (H4) pointed out that the FSA considered that " on balance, the interests of the one million or so existing Equitable policyholders were better served by allowing the company ... to continue for new business ".
Savā ziņojumā lords G. W. Penrose atzīmē, ka: „ Pēc Pārstāvju palātas lēmuma pieņemšanas regulatoriem bija pretrunīgas intereses, apspriežot, vai slēgt ELAS.
In this respect, Lord PENROSE notes the following: " Following the House of Lords' decision, when considering whether the Society should close, regulators were faced with competing interests.
Tas, ka var rasties vajadzība līdzsvarot esošo un iespējamo apdrošinājuma ņēmēju intereses, ir pamatota un vajadzīga piesardzīgas uzraudzības daļa, un es nesaskatu kļūdu regulatoru darbā, viņiem nonākot pie secinājuma to darīt, lai gan mani uztrauc, ka FPRI un VSD nebija pietiekami daudz neatkarīgas informācija un sapratnes par ELAS uzņēmējdarbību, lai pamatotu savu pārliecību, ka tirdzniecību var turpināt.
It is a legitimate and necessary part of prudential regulation that the interests of existing and potential policyholders may need to be balanced, and I do not find fault with the regulators for arriving at the conclusion that they did, although I am concerned that FSA and GAD did not have sufficient independent knowledge and understanding of the Society's business to justify their confidence that a sale could be achieved.
Tāpat es neuzskatu, ka šis lēmums atspoguļoja pretrunas starp piesardzīgas uzraudzības un uzņēmējdarbības veikšanas mērķiem; šāda ierosinājuma pamatā ir piesardzīgas uzraudzības būtības pārprašana.
Nor do I consider that the decision reflected a conflict between prudential and conduct of business objectives, a suggestion that is based on a misunderstanding of the nature of prudential regulation.
Tomēr regulatori turpināja darbu, pieņemot, ka, ja kāds ciestu no lēmuma neslēgt ELAS, būtu pieejama kompensācija.
However, the regulators proceeded on an assumption that if anyone were disadvantaged by a decision not to close the Society, compensation would be available.
Šādam pieņēmumam netika meklēts juridisks apstiprinājums un netika pārbaudīti attiecīgie juridiskie jautājumi.
No legal assurance was sought that this would be so, and there was no examination of the legal issues involved.
Netika fiksēts atzinums, ka, ja kompensācijas prasības tiktu atbalstītas, tās tiktu apmierinātas no apdrošinātāja peļņas fonda; tāpat nebija nekādu mēģinājumu novērtēt risku, kādam iespējamie apdrošinājuma ņēmēji bija pakļauti, attiecībā pret ieguvumiem, kas, pēc vadības teiktā, tiktu gūti no tirdzniecības turpināšanas.
There was no recognition recorded that if compensation claims were sustained, those claims would be at the expense of the with profits fund, nor any attempt to quantify the risks to which potential policyholders were exposed relative to the benefit claimed by management for continuing to trade.
Netika apsvērti pasākumi, kas būtu varējuši atvieglot iespēju vēlāk iesniegt prasības par faktu sagrozīšanu.
No consideration was given to measures that might have mitigated the potential for subsequent claims of misrepresentation.
ELAS tika atļauts turpināt reklamēties, tādējādi tie, kas iegādājās jaunas vai papildu ELAS polises, to darīja pēc uzaicinājuma, nevis kā vienkārši brīvprātīgie, un viņi netika informēti par risku, kādu uzņēmās.
The Society was permitted to continue its advertising, and so those taking new or further policies with the Society did so by invitation and not as mere volunteers without the risks of doing so being made known to them.
Maksvelizācijas gaitā pastāvēja viedoklis, ka regulatora rīcības un lēmumu kritika attiecībā uz produktu tirdzniecību nepietiekami ņem vērā FPRI pilnvaras pieprasīt shēmu, pēc kuras cietušajiem apdrošinājuma ņēmējiem tiktu izmaksāta kompensācija bez vajadzības uzsākt tiesvedību.
In the course of maxwellisation it has been represented that criticism of regulators' actions and decisions relating to product sales fails to give adequate weight to FSA's power to require a scheme under which affected policyholders would be compensated without need for litigation.
Šajā viedoklī nav ņemts vērā, ka varēja veikt pasākumus, lai iepriekš aizsargātu vēlākos dalībniekus.
This misses the point that steps could have been taken to protect late joiners in advance.
ELAS pieprasīja viņiem atteikties no jebkādiem iespējamiem ieguvumiem no pārdošanas.
The Society required them to disclaim any potential benefit from the sale of the business.
Saprātīgs papildpasākums būtu bijis pasargāt viņus no zaudējumiem, ļaujot atteikties no ELAS pakalpojumiem bez soda, ja pārdošanas process neizdotos.
A reasonable counterpart would have been to have protected them from loss by allowing an option to transfer out without penalty in the event of the sale process failing.
724. un 725. lpp. )
Pages 724 and 725. ).
To apdrošinājuma ņēmēju stāvoklis, kas nav no AK
The position of non-UK policyholders
Kā minēts iepriekš, vairāki tūkstoši cietušo bija iegādājušies ELAS polises ārpus AK.
As mentioned above, there are several thousand victims who had purchased policies outside the UK.
Ievērojams daudzums polišu ar dalību apdrošinātāja peļņā tika iegādātas Equitable Life filiālēs, ko uzņēmums saskaņā ar Trešo dzīvības apdrošināšanas direktīvu bija izveidojis Īrijā un Vācijā.
A significant number bought with-profits policies through Equitable Life's branches, which it had established under the provisions of the Third Life Directives in Ireland and Germany.
Equitable Life uzņēmējdarbība Īrijā un Vācijā
Equitable Life's business in Ireland and Germany
Saskaņā ar informāciju, kas tika saņemta no Vācijas finanšu regulatora, ELAS pārdeva polises savā Vācijas filiālē no 1992. gada 22. decembra līdz 2001. gada 30. septembrim ( WE 21
According to information received from the German financial regulator, ELAS sold policies from its German branch between 22 December 1992 and 30 September 2001 (WE 21
Īrijas finanšu regulators norādīja, ka Equitable Life filiāle Īrijā darbojās no 1991. līdz 2001. gadam ( M. O’Dea , H4 ).
The Irish financial regulator indicated that that Equitable Life operated a branch in Ireland from 1991 to 2001 (Ms O'DEA, H4).
Tomēr no sarakstes starp Īrijas un Lielbritānijas regulatoriem redzams, ka Īrijas filiāle oficiāli tika slēgta 2002. gada 8. jūlijā.
Exchange of correspondence between Irish and British regulators however suggests that the Irish branch formally closed on 8 July 2002.
C. Thomson ( H2 ) apgalvoja, ka pēc 2000. gada 8. decembra Īrijā netika pārdots neviens jauns līgums.
Mr THOMSON (H2) claimed that no new contracts were sold in Ireland after 8 December 2000.
( M. O’Dea , H4 ) Equitable Life no sava AK biroja turpina apkalpot savus atlikušos klientus Īrijā un Vācijā ar pārrobežu darījumu palīdzību saskaņā ar Trešo dzīvības apdrošināšanas direktīvu ( WE 61
Equitable Life is continuing to service its remaining Irish and German clients on a cross-border basis under the provisions of the Third Life Directive from its UK office (WE 61
1. lpp. un WE 85
Page 1. and WE 85
Visas polises, ko ELAS pārdeva savās filiālēs Īrijā un Vācijā, bija ne-GPLG polises ( M. J. Weyer , H3 , B. Knowd , H2 ; WE 21 ).
All policies sold by ELAS through its branches in Ireland and Germany were non-GAR policies (Mr WEYER, H3; Ms KNOWD, H2; WE 21).
To finansiālo zaudējumu apmēru, ko krīzes rezultātā kā kopums cietuši apdrošinājuma ņēmēji, kas nav AK apdrošinājuma ņēmēji, nevar novērtēt, pamatojoties uz pieejamo informāciju.
The magnitude of the financial damage suffered due to the crisis by non-UK policyholders as a whole cannot be assessed on the basis of the available information.
To apdrošinājuma ņēmēju sūdzības, kas nav no AK
Grievances of non-UK policyholders