natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kopumā no komitejas pieejamā materiāla izriet, ka bijusī ĪAO shēma neparedzēja atbilstīgu kompensāciju aptuveni 4 000 ELAS apdrošinājuma ņēmējiem no Īrijas.
Overall, material available to the committee suggests that the former IOI scheme did not constitute an adequate avenue to redress for the approximately 4000 Irish ELAS policyholders.
Tomēr ir jāpiezīmē, ka kopš Finanšu pakalpojumu ombuda izveides situācija ir uzlabojusies; tas rada jautājumu, kāpēc šādu iestādi neizveidoja agrāk.
It should be noted, however, that the situation has since improved with the establishment of the Financial Services Ombudsman; this begs the question why this service was not established at an earlier stage.
Vācijā pirms 2001. gada oktobra nepastāvēja nekāda apdrošināšanas tiesībsarga struktūra.
There was no Ombudsman scheme for insurance in place in Germany prior to October 2001.
Turklāt 2001. gadā nodibinātā Versicherungsombudsman [apdrošināšanas ombuda] kompetencē nav skatīt sūdzības par „ Equitable Life ”, jo šī sabiedrība nekad nav bijusi šīs struktūras dalībniece, un tiesībsarga jurisdikcija ir saistīta ar šādu līdzdalību.
Furthermore, the Versicherungsombudsmann, established in October 2001, is not competent to deal with complaints about Equitable Life because the Society has never been a member of the scheme and the ombudsman’s jurisdiction is contingent on such membership.
Pēc būtības „ Equitable Life ” apdrošinājuma ņēmējiem, kas polises iegādājās sabiedrības filiālēs Īrijā, Vācijā un citās dalībvalstīs, nebija piekļuves AK finanšu ombuda dienestam, jo tā jurisdikcijā nav iekļautas sūdzības par pakalpojumiem, ko AK firmas sniegušas savās filiālēs citās dalībvalstīs.
In principle, Equitable Life policyholders who purchased policies from the Society's branches in Ireland, Germany and other EU Member States did not have access to the UK Financial Ombudsman Service because the FOS's jurisdiction does not cover complaints about services provided by UK firms from branches in other Member States.
Komitejai tomēr ir zināms
The committee is aware
Sk. IV daļas IX iedaļas 4. punkta b) apakšpunktu. , ka dažas sūdzības no Īrijas apdrošinājuma ņēmēj iem FTD tomēr izskatīja.
See Part IV, Section IX point 4.b. , however, that a few complaints from Irish policyholders were nevertheless treated by the FOS.
Joprojām nav precīzi skaidrs, uz kāda pamata FTD uzskatīja, ka sūdzības atradās tā jurisdikcijā.
It remains unclear on which basis exactly the FOS considered that complaints fell under its jurisdiction.
Komiteja sliecas uzskatīt, ka tajā laikā apdrošinājuma ņēmēj u, kā arī regulēšanas iestāžu vidū un pašā FTD valdīja apjukums par to, vai noteiktas Īrijas apdrošinājuma ņēmēj u sūdzības ietilpst FTD jurisdikcijā.
The committee is inclined to believe that there was confusion at the time among policyholders, regulatory authorities and the FOS itself about whether certain complaints by Irish policyholders would fall under the FOS's jurisdiction.
Ir zīmīgi, ka FTD turpretī nav pieņēmis nevienu sūdzību no citu dalībvalstu, tostarp arī Vācijas, apdrošinājuma ņēmēj iem.
It is remarkable that, by contrast, the FOS appears not to have accepted any complaints from policyholders from other Member States, including Germany.
Kopumā izrādās
Overall, it appears
Sk. IV daļas IX iedaļas 4. punktu. , ka apdrošinājuma ņēmēj iem ārpus AK nebija piekļuves piemērotām ārpustiesas kompensāciju shēmām Apvienotajā Karalistē.
See Part IV, Section IX point 4. that non-UK policyholders did not have access to appropriate non-judicial redress schemes in the UK.
Tādēļ viņi atradās pat vēl nelabvēlīgākā stāvoklī nekā AK apdrošinājuma ņēmēj i.
Therefore, they find themselves in an even more unfavourable position than UK policyholders.
Šis skaidrības trūkums par to, pie kā, ja vispār iespējams, apdrošinājuma ņēmēj i varētu vērsties, kādam AK nepiederīgam pilsonim lika iesniegt sūdzību Eiropas tiesībsargam, kuram šajā lietā nebija nekādu tiesību.
This lack of clarity about whom, if anyone, policyholders could address even led one non-UK national to submit a complaint to the European Ombudsman, who had no standing in the matter.
Komiteja norāda
The committee notes
Sk. IV daļas X iedaļas 3. punkta a) apakšpunktu uz nozīmīgiem trūkumiem FIN-NET sistēmā, kas pašos pamatos ir brīvprātīga sistēma.
See Part IV, Section X point 3.a. significant gaps within the FIN-NET system, which is fundamentally a voluntary system.
Šie trūkumi rodas, pirmkārt, tāpēc, ka tīkls pat pēc vairākiem darbības gadiem neaptver visas ES dalībvalstis un finanšu dienestus.
These gaps arise firstly from the fact that the network, even after several years of operation, does not cover all EU Member States and financial services.
Otrkārt, to ASR struktūru, kas ir FIN-NET dalībnieces, pilnvaras un kompetences ievērojami atšķiras.
Secondly, the powers and competences of those ADR schemes which are members of FIN-NET vary considerably.
Visbeidzot, kritēriji, ko izmanto dažādu FIN-NET dalībnieku jurisdikcijas noteikšanai, ir dažādi, un tie ne vienmēr mijiedarbojas, lai veidotos saskaņota sistēma.
Finally, criteria used to determine the jurisdiction of different FIN-NET members are diverse and do not always interact to form a coherent system.
Piemēram, FIN-NET nekādi nepalīdzēja „ Equitable Life ” Vācijas apdrošinājuma ņēmēj iem, kuru sūdzības neietilpa ne Vācijas uz līdzdalību balstītajā jurisdikcijā , ne AK tiesībsarga teritoriālajā jurisdikcijā.
For example, FIN-NET was of no assistance to German Equitable policyholders whose complaints fell outside the membership-based jurisdiction of the German and the territorial jurisdiction of the UK Ombudsman.
Ņemot vērā šos trūkumus, pastāv varbūtība, ka radīsies vai ir radušās citas, līdzīgas pārrobežu situācijas, kurās ir pilnīgi neiespējama piekļuve strīdus atrisinājumam ārpus tiesas.
In light of these gaps, it is probable that other similar cross border situations will arise, or may have arisen, in which there is a total lack of access to out-of-court dispute settlement.
Komiteja norāda, ka ELAS krīze ir palīdzējusi Komisijai atklāt šādas problēmas FIN-NET un turpmāk mēģināt atrast apmierinošus risinājumus.
The committee notes that the ELAS crisis has helped the Commission identify such problems within FIN-NET and attempt to find satisfactory solutions for the future.
Komiteja uzskata par pilnīgi nepieņemamām šādas atšķirības pircēju piekļuvē kompensācijām iekšējā tirgū, kam raksturīgi strauji augoši finanšu pakalpojumu apjomi, ko sniedz aiz robežām.
The committee considers such gaps in access to consumer redress wholly unacceptable in an internal market characterised by rapidly increasing volumes of financial services provided across borders.
Tādas problēmas, kādas ir radušās sakarā ar „ Equitable Life ”, grauj klientu uzticību Eiropas finanšu pakalpojumu tirgum.
Problems such as those which have arisen in the context of Equitable Life undermine consumer confidence in Europe's financial services market.
Pircējiem ir jāgūst labums, ko sniedz vienāda līmeņa aizsardzība ar piekļuvi ārpustiesas kompensāciju shēmām, neatkarīgi no tā, vai viņi finanšu produktus iegādājas no vietējiem vai citas valsts pakalpojumu sniedzējiem.
Consumers must benefit from the same level of protection through access to out-of-court redress schemes, irrespective of whether they purchase financial products from domestic or foreign providers.
Atšķirības šajā ziņā kavē integrētas pārrobežu mazumtirdzniecības uzsākšanu, kas, iespējams, ir atslēga iekšējā tirgus potenciāla pilnīgai īstenošanai.
Discrepancies in this respect hinder the opening up of cross-border retail, which is arguably the key to unlocking the full potential of the internal market.
Komiteja uzskata par pilnīgi neapmierinošu to, ka, ja Eiropas Savienība ir atvērusi finanšu pakalpojumu tirgus, izmantojot likuma „burtu”, pamatojoties vai nu uz Līguma principiem, vai sekundārajiem tiesību aktiem, tad jautājumus attiecībā uz pircēju kompensācijām tā ir risinājusi tikai ar nesaistošu tiesību normu instrumentiem, piemēram, ar ieteikumiem un saprašanās memorandiem.
The committee considers it wholly unsatisfactory that, while the Union has opened up its markets in financial services using black letter law, be it through Treaty principles or secondary legislation, issues related to consumer redress have been addressed with mere soft law instruments, such as Recommendations and Memoranda of Understanding.
V daļa – Eiropas Komisijas nozīme
PART V - ROLE OF THE COMMISSION
par Komisijas veiktās ES tiesību aktu īstenošanas uzraudzības sistemātiskiem trūkumiem, ņemot vērā Equitable Life Assurance Society krīzi
on systematic weaknesses in the Commission’s monitoring of implementation of EU law in the light of the crisis of the Equitable Life Assurance Society
SATURA RĀDĪTĀJS V DAĻA
INDEX PART V
I. ES tiesību aktu īstenošana – vispārīgs raksturojums
I. The implementation of EU legislation - general background
Direktīvas un dalībvalstu pienākumi: EK Tiesas judikatūra
Directives and Member States’ obligations: ECJ jurisprudence
Eiropas Komisijas pienākumi saskaņā ar EK līgumu
The European Commission's obligation under the Treaty
Eiropas Komisijas veiktā īstenošanas uzraudzība praksē
The European Commission's monitoring of implementation in practice
Pārkāpumu procedūras
Infringement procedures
Vajadzība nodrošināt visaptverošu pieeju īstenošanai
The need to ensure a comprehensive approach to implementation
Daudz kas jau tika pateikts šī ziņojuma II daļā (skatīt II daļas 2.1. punktu) par Komisijas nozīmi Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas un citu attiecīgo direktīvu īstenošanas uzraudzībā.
Much has been said already in Part II of this Report (see there Point II.2.1) on the Commission's role in monitoring the implementation of the 3LD and other related directives.
Šī daļa veltīta analīzei par to, vai ir bijuši sistemātiski trūkumi Komisijas veiktajā īstenošanas uzraudzībā kopumā un jo īpaši attiecībā uz ELAS lietu.
This part will be devoted to analysing whether there have been systematic weaknesses in the Commission's monitoring of implementation in general and with regard to the ELAS case in particular.
Lai atsauktos uz tās pilnvarām, vispirms ir jādefinē, kā komiteja saprot Kopienas likumdošanas atbilstīgu īstenošanu, un jāprecizē attiecīgā terminoloģija.
In order respond to its mandate, it is necessary to begin by defining the committee's understanding of proper implementation of Community legislation and clarifying the relevant terminology.
Tādējādi ieviestā koncepcija un terminoloģija ne tikai derēs par pamatu tālākai analīzei, kas sākta šajā daļā, bet arī attieksies uz visu ziņojumu.
The concept and terminology thus established will not only serve as basis for the subsequent analysis undertaken in this part but applies throughout the entire report.
Tam ir īpaša nozīme šī ziņojuma II daļā, kurā tiek pārbaudīta apdrošināšanas direktīvu īstenošana un to uzraudzība, ko veic EK, kā arī III un IV daļā.
This is of particular relevance to Part II, where the implementation of the insurance directives and its monitoring by the EC are examined, and also to Parts III and IV of the report.
Tāpat ir jāatgādina par dažādo dalībnieku pienākumiem un atbildību saskaņā ar ES tiesību aktiem.
It is also necessary to recall the duties and responsibilities of the various actors according to EU law.
Šajā daļā ir vispārīgi noteikta Komisijas pašreizējā prakse un instrumenti, ko tā izmanto, lai uzraudzītu gan ES tiesību aktu transponēšanu, gan tās piemērošanu praksē.
This part goes on to identify, in general terms, the current practice followed and instruments used by the Commission in monitoring both transposition of EU legislation and its application on the ground.
Tādējādi ir izdarīta atsauce uz dažiem galvenajiem šķēršļiem un grūtībām šajā sakarā, kas galvenokārt iegūta no mutiskām liecībām, kuras komitejai snieguši Komisijas pārstāvji un zinātniskie eksperti.
In doing so, reference is made to some of the major obstacles and difficulties encountered in this respect, mainly by drawing from oral evidence presented to the committee by Commission representatives and academic experts.
Īpaši uzsvērta ir pārkāpumu procedūra kā galvenais instruments Kopienas tiesību aktos, lai labotu ES tiesību aktu nepareizu īstenošanu, ko veikušas dalībvalstis.
Particular emphasis is laid on infringement procedure as the main tool under Community law to remedy incorrect implementation of EU legislation by the Member States.
Pēc tam komiteja identificē konkrētus sistemātiskus un citus trūkumus Komisijas pieejā īstenošanas uzraudzībai.
The committee then identifies certain systematic and other weaknesses in the Commission's approach to monitoring implementation.
Tā pamatā ir arī Komisijas darbības analīze, uzraugot Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas īstenošanu attiecībā uz Equitable Life , kas izklāstīta šī ziņojuma II daļā.
This is based also on the analysis of the Commission's performance in monitoring the implementation of the Third Life Directive in relation to Equitable Life, which is set out in Part II of this report.
Visbeidzot komiteja uzsver vajadzību pēc visaptverošākas pieejas, lai nodrošinātu ES tiesību aktu efektīvu īstenošanu, un identificē vairākus šādas pieejas nepieciešamos faktorus.
Finally, the committee emphasises the need for a more comprehensive approach to ensuring effective implementation of EU legislation and identifies a number of necessary elements of such an approach.
Komiteja izvirza vairākus ieteikumus, kā uzlabot šos atklātos trūkumus.
The committee puts forward a number of recommendations on how to improve these perceived weaknesses.
ES tiesību aktu īstenošana – vispārīgs raksturojums
The implementation of EU legislation - general background
Pirms veic analīzi, ir jāprecizē šajā ziņojumā izmantotā terminoloģija, jo īpaši galvenie termini un definīcijas, ko dažkārt izmanto un interpretē atšķirīgi.
Before undertaking the analysis, it is necessary to clarify the terminology used in this report, particularly as the key terms and definitions, which are sometimes used and interpreted in different ways.
Šī ziņojuma un EQUI komitejas izmeklēšanas vajadzībām saskaņā ar Eiropas Parlamenta pēdējo rezolūciju par Kopienas tiesību aktu īstenošanu izmantotās definīcijas ir šādas:
For the purposes of this report and the EQUI committee's investigation, the definitions used, in line with the European Parliament's latest Resolutions on implementation of Community Law, are as follows:
§ Transponēšana: ES tiesību aktu (piemēram, direktīvu) iekļaušana valstu tiesību aktos;
§ Transposition: the process of transcribing EU law (e.g. a directive) into national legislation;
§ Piemērošana: valstu iestāžu un/vai regulatoru veikta transponēto ES tiesību aktu piemērošana un ieviešana ikdienā (dažkārt saukta arī par „ieviešanu”, skatīt tālāk);
§ Application: the process of applying and enforcing transposed EU law on a day-to-day basis by the national authorities and/or regulators (also known sometimes as 'enforcement', see below);
§ Īstenošana: plašāks jēdziens, kurā iekļauta gan transponēšana, gan piemērošana.
§ Implementation: this wider concept encompasses both transposition and application.
Kopienas tiesību aktos ir noteikta prasība, ka ES likumdošana ir jāīsteno efektīvi, laikus un saskaņoti (tomēr dažos gadījumos to lieto šaurākā nozīmē – kā sinonīmu terminam „piemērošana”);
It is a requirement of Community law that EU legislation should be implemented in an effective, timely and proportionate manner (however, in some instances, it is used in a more restrictive manner, as a synonym for 'application');
§ Īstenošanas pasākumi/noteikumi/normas: tiesību akti, normas, noteikumi, valstu tiesību aktu fragmenti vai panti, ar kuriem tiek īstenoti ES tiesību akti;
§ Implementing measures/provisions/rules: the laws, rules, regulations, fragments or articles of national law that give effect to EU law;
§ Ieviešana: šo jēdzienu dažkārt lieto arī kā sinonīmu terminam „piemērošana”, bet biežāk tas nozīmē tādas valstu tiesību aktu nepareizas piemērošanas labošanu vai apturēšanu, kurā ir kļūda vai trūkumi, kas valsts iestādēm vajadzības gadījumā jālabo ar piespiedu līdzekļiem.
§ Enforcement: sometimes used also as a synonym for application but more frequently makes reference to the process of correcting or reversing the mis-application of national law, implying the existence of a malfunction or anomaly in the way national law is being applied, which must be corrected by the national authorities, if need be by coercive action.
Tagad, kad ir noteikti šie īsie atsauces punkti, mēs analizēsim, kādā mērā ES tiesību akti veido dalībvalstu pienākumus.
Having established these brief points of reference, we will analyse to what extent EU law creates obligations for Member States.
Šīs analīzes turpmākā uzmanība ir pievērsta direktīvām, nevis regulām vai citiem juridiskiem instrumentiem, ņemot vērā, ka pirmās minētās ir visizplatītākais ES tiesību aktu veids un ka ELAS lietas pašreizējās izmeklēšanas pamatā pārsvarā ir direktīvas – Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas
The subsequent focus of this analysis is on Directives and not Regulations or other legal instruments, given that the former are the most common type of EU law and that the current investigation into the ELAS case hinges particularly on the implementation of a directive, the Third Life Directive
Padomes 1992. gada 10. novembra Direktīva Nr. 92/96/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu un grozījumi Direktīvā Nr. 79/267/EEK un Nr. 90/619 (Trešā dzīvības apdrošināšanas direktīva), OV L 311, 14.11.1997., 34. lpp.
Council Directive 92/96/EEC of 10 November 1992 on the coordination of laws, regulations and administrative provisions relating to direct life assurance and amending Directives 79/267/EEC and 90/619/EEC (third life assurance Directive) (OJ L 311, 14.11.1997, p.34).
Saskaņā ar EK līguma 249. pantu direktīvas ir saistošas attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj valstu iestādēm izvēlēties īstenošanas veidu un metodi.
Under Article 249 of the EC Treaty, directives are binding as to the result to be achieved but leave to the national authorities the choice of form and methods for their implementation.
Pretēji regulām direktīvas uzliek pienākumu attiecībā uz rezultātu, nevis to, kā tas tiek sasniegts; tās ļauj dalībvalstīm brīvi izvēlēties metodi, ar kādu direktīvas transponēt valstu tiesību aktos, tādējādi teorētiski veicinot Kopienas normu iekļaušanu vietējos tiesību aktos un dažādu valstu tiesību tradīciju ievērošanu.
In contrast to regulations, directives impose obligations of result and not obligations of conduct; they allow Member States flexibility in choosing the method of their transposition into national law, thus in theory facilitating the integration of Community norms into domestic law and respecting the various national legal traditions.
Liela daļa ES tiesību aktu nebūtu pieņemti, ja tie nebūtu bijuši direktīvu veidā.
Much of EU law would not have been adopted if it had not been presented in the form of a directive.
Direktīvu priekšrocība ir tāda, ka tās ir ļoti elastīgs instruments un dalībvalstis tās var vieglāk iekļaut savās atšķirīgajās tiesību sistēmās.
Directives have the advantage of being a very flexible instrument and Member States can incorporate them more easily into their diverse legal systems.
Elastīgums un dažādi transponēšanas veidi un metodes ir saderīgi ar Kopienas tiesību aktiem saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas praksi.
This flexibility and the different forms and methods of transposition are compatible with Community law, according to the case law of the European Court of Justice.
Turklāt Tiesa ir pat atzinusi, ka var būt izņēmuma gadījumi, kad īpašu likumdošanas pasākumu pieņemšana nav neaizstājama, piemēram, kad ir „ skaidra un precīza atbilstība ” starp direktīvu un spēkā esošajiem valsts tiesību aktiem
Moreover, the Court has even acknowledged that there may be exceptional cases where the adoption of specific legislative measures is not indispensable, for instance, when there is a “ clear and precise conformity ” between a directive and existing national legislation.
Skatīt lietu 29/85 Komisija/Vācija [1985] ECR 1661, 23. punkts. .
See Case 29/84 Commission v Germany [1985] ECR 1661, paragraph 23.
Brīvība izvēlēties metodes un veidu neatbrīvo dalībvalstis no direktīvas saistošās ietekmes „ attiecībā uz sasniedzamo rezultātu ”.
The freedom of choice on the methods and forms does not exempt Member States from the binding effects of a directive “ as to the results to be achieved ”.
Papildus uz dalībvalstīm attiecas EK līguma 10. panta vispārējās lojalitātes klauzula, kas uzliek pienākumu „ veikt gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, ko rada šis Līgums vai Kopienas iestāžu darbība ”.
In addition, Member States are subject to the comprehensive loyalty clause of Article 10 TEC, which imposes upon them the duty to “ take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure fulfilment of the obligations arising out of this Treaty or resulting from action taken by the institutions of the Community .”
Turklāt likumdošanu, kas pielāgota EK direktīvām, pēc tam nevar grozīt pretrunā šo direktīvu mērķiem.
Moreover, legislation which has been adapted to EC directives may not subsequently be amended contrary to the objectives of those directives.
Novērtējot īstenošanas pasākumu piemērotību un atbilstību, Tiesa īpašu vērību pievērš direktīvas mērķim .
In assessing the suitability and conformity of implementing measures, the Court places particular emphasis on the purpose of the directive.
Ārkārtīgi svarīgi ir tas, vai attiecīgā dalībvalsts ir pieņēmusi visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu direktīvas pilnu efektivitāti saskaņā ar šīs direktīvas uzdevumiem
The crucial issue is whether the Member State in question has adopted all the necessary measures to ensure the full effectiveness of the directive in accordance with the objective which the latter pursues .
Skatīt lietu 14/83 von Colson un Kaman [1984] ECR 1891, 15. punkts. .
See Case 14/83 von Colson and Kaman [1984] ECR 1891, paragraph 15.
EK Tiesa uzsver, ka dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt direktīvas pilnīgu un efektīvu piemērošanu.
The Court stresses that Member States are under an obligation to ensure the full and effective application of a directive.
Lai izpildītu šo pienākumu, nepietiek, ka dalībvalsts vienkārši pieņem vajadzīgos transponēšanas tiesību aktus.
To meet this obligation, it is not sufficient for a Member State merely to adopt the necessary transposing legislation.
Citiem vārdiem sakot, EK Tiesa uzskata, ka īstenošana nav tikai vienreizējs tiesiska rakstura uzdevums.
In other words, implementation is not, in the eyes of the Court, a one-off task of a purely legislative nature.
Valstu pasākumu pieņemšana, pareizi transponējot direktīvu, neizsmeļ visus direktīvas mērķus.
The adoption of national measures correctly transposing a directive does not exhaust the effects of the directive.
Dalībvalstij ir jānodrošina atbilstība direktīvas noteikumiem pat pēc tam, kad īstenošanas pasākumi ir pieņemti.
The Member State remains bound to ensure compliance with the provisions of a directive even after the adoption of implementing measures:
„... valstu pasākumu pieņemšana, pareizi īstenojot direktīvu, neizsmeļ visus direktīvas mērķus.
“… the adoption of national measures correctly implementing a directive does not exhaust the effects of the directive.
Dalībvalstīm paliek pienākums nodrošināt direktīvas piemērošanu pilnībā pat pēc šo pasākumu pieņemšanas.
Member States remain bound actually to ensure full application of the directive even after the adoption of those measures.