natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ģenerāladvokāts sniedza savu atzinumu lietā C-372/04 Watts 2005. gada 15. decembrī un EK Tiesai jāsniedz nolēmums tuvākajās nedēļās. izskatītajām svarīgākajām lietām, ES pilsoņiem būtu jāgūst arī labums no Līguma tiešas piemērošanas, īpaši attiecībā uz pamatbrīvībām.
The Advocate General presented his opinion in Case C-372/04 Watts on 15 December 2005 and the Court should give judgement in the coming weeks. , EU citizens should also derive benefits from the direct application of the Treaty, especially as regards the fundamental freedoms.
Konkrētāk, EK Tiesa savos nolēmumos saistībā ar veselības aprūpes pakalpojumiem ir norādījusi, ka pacienti var gūt labumu no stacionārās aprūpes jebkurā ES dalībvalstī un saņemt atlīdzību no pacienta piesaistes dalībvalsts bez iepriekšēja atļaujas pieprasījuma.
More specifically, in its rulings dealing with health-care services, the ECJ has indicated that patients can benefit from non-hospital care in any other Member State of the EU and be reimbursed by their Member State of affiliation without prior authorisation being required.
Atlīdzība tiks sniegta tādā pašā apjomā, kāda būtu sniegta par to pašu ārstēšanu pacienta piesaistes dalībvalstī.
Reimbursement will be made at the level which would have been granted for the same treatment in the Member State of affiliation of the patient.
Vairākas patērētāju apvienības ziņo par sūdzību saņemšanu no pilsoņiem katru dienu.
Several consumers' associations claim that they receive complaints from citizens on a daily basis.
Komisija savā „Ziņojumā par iekšējā tirgus noteikumu piemērošanu veselības aizsardzības pakalpojumiem” (SEC (2003.) 900) norāda, ka lielais vairums dalībvalstu nevēlas ievērot šo tiesas praksi.
In its "Report on the application of Internal market rules to health services" (SEC (2003) 900, the Commission indicates that the vast majority of Member States are reluctant to comply with this case-law.
Tas rada pilnīgu tiesisko nenoteiktību, kā rezultātā pacientiem tiek atņemtas tiesības uz atlīdzību saskaņā ar nosacījumiem, ko noteikusi EK Tiesa.
This results in complete legal uncertainty, with the result that patients are deprived of their right to reimbursement under the conditions established by the ECJ.
Komisijai kā Līguma sargam ir pienācis laiks rīkoties katra ES pilsoņu labā, jo īpaši tāpēc, ka pacienti ir vieni no visneaizsargātākajiem pilsoņiem.
It is time for the Commission as Guardian of the Treaty to act for the sake of individual EU citizens, in particular as patients are among the most vulnerable of citizens.
Komisijas pienākums ir sistemātiski un mērķtiecīgi uzsākt pārkāpumu tiesvedību pret dalībvalstīm.
It is the Commission's duty to launch infringement proceedings in a systematic and determined way against Member States.
Tas ir svarīgi, lai nodrošinātu ES pilsoņu, neatkarīgi no viņu izcelsmes dalībvalsts, to tiesību efektīvu īstenošanu, kuras daudzos gadījumos apstiprinājusi EK Tiesa.
This is crucial in order to ensure that EU citizens irrespective of their Member State of origin may effectively exercise rights confirmed on many occasions by the ECJ.
Būtu jāatceras, ka pilsoņu uzticības pakāpe integrācijai Eiropā ir tieši atkarīga no viņu personīgās pieredzes ar Eiropas Savienību.
It should be remembered that the degree of commitment of citizens to European integration depends directly on their personal experience of the EU.
Neskatoties uz to, ka Komisija ir paziņojusi par iepriekš minēto kritēriju esību, tās rīcības brīvība, lemjot par oficiālas paziņojuma vēstules nosūtīšanu, argumentēta atzinuma sniegšanu un pat lietas nodošanu EK Tiesā, praksē ir absolūta, un pārredzamības gandrīz nav.
Despite the declared existence of the above mentioned criteria, the Commission's discretion in deciding to send a letter of formal notice, to follow up with a reasoned opinion and even to refer the case to the Court of Justice is in practice absolute and transparency almost inexistent.
Nevienai procedūrai, kuru uzsāk sūdzības rezultātā, nav iepriekš noteikta grafika.
Each case which starts in response to a complaint has no predictable timetable.
Neskatoties uz Komisijas centieniem nodrošināt sūdzības iesniedzējam pārredzamību, par Komisijas darbības laika sadalījumu un efektivitāti garantijas nav.
Despite the Commission's efforts to show transparency vis-à-vis the complainant, there is no guarantee of the timing and the effectiveness of its activity.
Turklāt Komisijai ir rīcības brīvība piedot dalībvalstīm sadarbības trūkumu lietas atrisināšanā, neņemt vērā novēlotus novērojumu iesniegumus un pat izdabāt dalībvalstu ilgajiem lūgumiem pēc kompetentas atbildīgās amatpersonas, kas galvenokārt nodarbotos ar šo jautājumu.
The Commission has, moreover, the discretion to forgive Member States’ lack of cooperation in resolving a case, to shrug off late submissions of observations, and even to indulge Member States’ lengthy quests for a competent responsible official to deal with the matter in the first place.
Pat tad, ja kāds rīcības brīvības pasākums attiecībā uz lietas būtību var būt lietderīgs zināmos apstākļos, lai veicinātu Kopienas tiesiskās kārtības netraucētu darbību, Komisijai vismaz būtu jāizstrādā stingri likumi attiecībā uz automātisku lietu nodošanu Eiropas Kopienu Tiesā gadījumos, kad dalībvalstis nevēlas vai nespēj uzsākt mērķtiecīgu diskusiju noteiktajos termiņos pirmstiesas posmos.
Even if some measure of discretion on the substance can be useful in certain circumstances to facilitate the smooth working of the Community legal order, the Commission should at the very least establish firm rules on the automatic referral to the Court of Justice of cases where Member States are unwilling or unable to enter into meaningful discussion within the prescribed deadlines in the pre-litigation phases.
Atbilstīgi Komisijas paziņojumam par attiecībām ar sūdzības iesniedzēju saistībā ar Kopienas tiesību pārkāpumiem „jebkura sarakste, kuru iespējams izmeklēt kā sūdzību, ir jāreģistrē centrālajā sūdzību iesniedzēju reģistrā”, izņemot vienīgi sūdzības, kas atbilst vienam no 6 kritērijiem, kuri precīzi formulēti un uzskaitīti paziņojumā.
According to the Commission communication on the relations with the complainant in respect of infringements of Community law, "any correspondence which is likely to be investigated as a complaint shall be recorded in the central registry of complainants" with the only exception of the complaints which responds to one of the 6 criteria precisely defined and listed in the communication.
Neskatoties uz šī svarīgā principa esību, ir radušies daži pierādījumi par ārkārtīgi uztraucošo Komisijas rīcību, kad nav reģistrētas sūdzības, kuras atsūtījuši pilsoņi, pieņemot, ka pilsoņiem būtu jāvēršas pēc izlīdzināšanas līdzekļiem savā valstī, pirms viņi nodod lietas Eiropas Komisijai vai pieņemot, ka izmeklēšanā jau ir citas līdzīgas lietas.
Despite the existence of this essential principle, some evidence has emerged on the extremely worrying cases of the Commission of non-registration of the complaints sent by citizens with the assumption that citizens should refer to the means of redress at their national level before referring their cases to the European Commission or that there are other similar cases already under examination.
Šajā sakarā Eiropas ombuds pavisam nesen ir saņēmis konkrētas sūdzības, kuras atmasko sūdzību nereģistrēšanu, un viņš tās pašlaik izmeklē.
The European Ombudsman has in this context recently received specific complaints denouncing the non-registration of the complaints and he is currently investigating.
Projekta sagatavotāja uzskata, ka EP būtu jādod iespēja noskaidrot, vai Komisija pareizi piemēro iepriekš minēto principu.
It is the Committee on Legal Affairs'opinion that the EP should be able to account if the above mentioned principle is correctly applied by the Commission.
Gluži tāpat sūdzības iesniedzējs pašlaik nevar piekļūt dalībvalstu un Komisijas sarakstei par pārkāpumu gadījumiem.
Equally, at the moment there is no access for the complainant to the exchange of letters concerning infringement cases between member states and the Commission.
Oficiālais iemesls ir tas, ka likuma pārkāpumu procedūra ir pirmstiesas procedūra, un tāpēc tai vajadzētu būt zināmā mērā konfidenciālai.
The official reason for this is that the infringement procedure is a “pre-judicial” one and therefore should be covered by certain confidentiality.
Tā nav ilgtspējīga situācija.
This is not a sustainable situation.
Patiesi, Komisijai bieži nav līdzekļu vai vēlēšanās pārbaudīt, vai tas, ko dalībvalstis saka, patiešām atbilst patiesībai, un tā atsakās iejaukties jautājumā, izvēloties pieņemt valsts rīcības formālo likumību un uzticoties tam, ko valsts saka.
Indeed, the Commission often does not have the means or the will to check if what Member States say is really true and refuses to intervene on the substance, preferring to stay on the level of the formal legality of the action of the state by trusting what it says.
Turpretī gadījumā, kad saskaņā ar nepārprotamiem kritērijiem ir apstiprinājies, ka konkrēta sūdzība ir pamatota, sūdzības iesniedzēja labāka piekļuve dalībvalstu un Komisijas sarunu rezultāta būtībai (daļēji pārvarot ierobežojumus, ko uzliek 2001. gada 30. maija Regula Nr. 1049/2001) noteikti palielinātu procedūras efektivitāti un pārredzmību un sniegtu spēcīgu motivāciju dalībvalstij ievērot spēles noteikumus.
Instead, once confirmed according to clear criteria that a specific complaint is justified, better access for the complainant to the substance of the result of negotiations between Member States and the Commission (overcoming in part the limits imposed by Regulation 1049/2001 of 30 May 2001) would certainly increase the efficiency and the transparency of the procedure and would represent a powerful motivation for the Member State to respect the rules of the game.
Ja pārkāpumu procedūra paliks slepena un patiesos lēmumu iemeslus nepubliskos, bet bieži sūtīs ļoti vispārīgas vēstules, valstu varas iestādēm vai citām interešu grupām būs daudz vairāk iespēju izdarīt nepamatotu spiedienu uz Komisiju.
If the infringement procedure remains secretive and the real reasons for the decisions are not made public, apart from an often very generic letter, there is much more space for undue pressures on the Commission by national authorities or other interest groups.
Protams, ir pieņemams un vēlams, lai Komisija un dalībvalstis uzsāktu sarunas ar nolūku atrisināt strīdīgu jautājumu, pirms tas nonāk EK Tiesā.
It is of course acceptable and even desirable that Commission and Member States enter into negotiations in order to resolve a contentious matter before it goes to Court.
Tomēr bieži šādu sarunu nosacījumi paliek apšaubāmi, un to īstenošanu ir grūti pārbaudīt.
But often the terms of such negotiations remain dubious and their implementation difficult to check.
Mēs zinām, ka tas ir ļoti pretrunīgs jautājums, un ir iespējams, ka Padome nekad nepieņems nekādus pārredzamības pasākumus šajā jautājumā.
We know that this is a very controversial issue and it is possible that Council will never accept any transparency in this matter.
Bet ir daudz iepriekš paredzamu „vidusceļa” pasākumu.
But there are a lot of “middle-way” measures that could be envisaged.
Piemēram, gadījumā, kad Komisija nosūta sūdzības iesniedzējam vēstuli, paziņojot par lēmumu nodot sūdzību arhīvā tāpēc, ka dalībvalsts spējusi pārliecināt Komisiju par savas rīcības likumību, būtu svarīgi, lai iemeslus izskaidrotu un precizētu.
For example, when the Commission sends a complainant a letter announcing the decision to file the complaint because the Member State was able to convince it of the legality of its action, it would be important that the reasons are made much more clear and explicit.
Dažos gadījumos sūdzības iesniedzējam vai Parlamenta deputātiem, kuri iesaistīti šajā lietā ar parlamenta jautājumu, jau ir iespējams sniegt turpmākus novērojumus; bet tas ir diezgan grūti, ja viņš/viņa nesaprot, par ko tieši dalībvalsts ir vienojusies ar Komisiju.
In some cases it is already possible for the complainant or the MP involved in the case through a parliamentary question, to present further observations; but this is quite difficult if he/she is not aware of what precisely the Member State agreed with the Commission.
Protams, šī situācija reizēm rodas tāpēc, ka piemērojamajos tiesību aktos ir daudz nepilnību un plašas iespējas to skaidrošanai.
Of course, this situation is sometimes due to the fact that the legislation to be applied leaves many “holes” and a large space for interpretation.
Tāpēc varbūt būtu interesanti, ja Komisija pastāstītu mums par tiesību aktiem, kurus visbiežāk pārkāpj un kuru īstenošana ir visgrūtākā, lai varētu izveidot tiesību aktu sarakstu, kuri ir jāpārskata un jāskaidro.
Therefore, it would be perhaps interesting if the Commission tells us the pieces of legislation which are most often violated and whose implementation is most difficult in order to establish a sort of list of legislation to be reviewed and clarified.
Projekta sagatavotāja ir pārliecināta, ka gadījumā, ja pārkāpumu politikas īstenošanu vajadzētu noteikt par prioritāti, Komisijas dienesti, kuri nodarbojas ar pārkāpumiem, jo īpaši tie dienesti, kuri saistīti ar iekšējo tirgu un vides sektoriem, kuros reģistrēts lielākais sūdzību skaits, būtu jānodrošina ar papildu cilvēkresursiem un finanšu resursiem.
It is the Committee's conviction that if the infringement policy should be made a political priority, then additional human and financial resources should be made available to the Commissions' services dealing with infringement, especially in the internal market and environmental sectors, where the highest number of complaints are registered.
Protams, ne visi ģenerāldirektorāti nodarbojas ar pārkāpumiem vienādā veidā, un tas ir saprotams un atbalstāms.
Of course, not all Directorates General deal with infringement in the same way and this is both understandable and welcome.
Piemēram, ENV ģenerāldirektorātā ir atsevišķa Pārkāpumu vienība, kurai ir svarīga centralizācijas un koordinācijas nozīme visā īstenošanas politikā vides sektorā, jo ļoti bieži dažādas direktīvas skar vienu un to pašu procedūru, bet iekšējā tirgū nav atsevišķas vienības, kas nodarbojas ar pārkāpumiem.
As an example, there is a separate Infringement Unit within the ENVI Directorate General that plays an essential role of centralisation and coordination of the whole implementation policy in the environmental sector, since very often different directives are concerned in a single procedure, whereas in the Internal Market there is no separate Unit dealing with infringement.
Tomēr abos gadījumos jāvelta vairāk centieni, lai stiprinātu spēju atbildēt uz sūdzībām.
In both cases though, more effort should be put into strengthening the capability to answer complaints.
Piemēram, ir grūti saprast, kā Vides ģenerāldirektorāta Pārkāpumu vienībā 10 jaunajām dalībvalstīm ir ieceltas tikai 2 amatpersonas.
For example, it is difficult to understand how for the 10 new Member States there is only a total of 2 staff members in the DG Environment infringement unit.
Projekta sagatavotāja ir īpaši lūgusi informāciju un datus par īstenošanas politikai piešķirtajiem resursiem.
The Committee's rapporteur has specifically asked for information and data on the resources allocated for the implementation policy.
Ģenerālsekretariāts ir informējis, ka „tas pašlaik strādā pie iekšējā pārskata par resursiem, kas piešķirti galvenajiem ģenerāldirektorātiem, lai nodarbotos ar visiem Kopienas tiesību piemērošanas aspektiem; protams, ir grūti saprast, kāpēc projekta sagatavotāja nevarēja iegūt datus par PAŠREIZĒJO situāciju, bet ir pārliecināts, ka tos noteikti iegūs laikā, lai varētu izmantot pārskata galīgajai versijai.
The Secretariat General informed that "it is currently in the middle of an internal review of resources allocated among the main directorates General to dealing with all aspects of the application of Community law"; of course it is difficult to understand why this prevented the rapporteur from obtaining data on the CURRENT situation, but is confident to get them on time for the final version of the report.
Projekta sagatavotāja uzskata, ka Parlamentam būtu jāsaņem konkrēts, detalizēts plāns par to, kā ir plānots sadalīt resursus starp ģenerālsekretariātu un atbildīgajiem ģenerāldirektorātiem, lai Parlamentam rastos labāks priekšstats par to, kā Komisija plāno īstenošanas politiku izvirzīt par prioritāti.
It is the Committee's opinion that the Parliament should receive a specific detailed plan on how the resources are planned to be distributed within the Secretarial General and the competent directorates general, which will give the Parliament a clearer idea on how the Commission intend to give priority to the implementation policy.
Šai sakarā būtu interesanti novērtēt darba, ko veic par pārkāpumu lietām atbildīgie cilvēki, izmaksas un ieguvumus, atrisinot vai labojot nepilnīgi piemērotos Kopienas tiesību aktus.
It would be interesting in this context to make an evaluation of the cost and benefits that the work of the people responsible of handling the infringement cases brings in solving or correct cases of bad application of Community law.
Atbilstīgi iekšējiem noteikumiem Komisija organizē četras ikgadējas sanāksmes, lai lemtu par pārkāpumu procedūru lietām.
According to its internal rules, the Commission organizes four yearly meetings to decide on infringements procedures cases.
Šajā sakarā visus lēmumus, sākot ar pirmo oficiālo paziņojuma vēstuli, kuras mērķis ir iegūt informāciju no dalībvalsts, līdz lēmumam nodot lietu EK Tiesai, pieņem Komisāru kolēģija.
In this context, all decisions, from the first letter of formal notice, aimed at getting information from MS, to the decision to go to Court are taken by the College of Commissioners.
Projekta sagatavotājas priekšlikums ir daļēji saīsināt iekšējās procedūras laiku, pilnvarojot katru Komisijas locekli, kas atbildīgs par attiecīgo jomu, tieši nosūtīt oficiālas paziņojuma vēstules dalībvalstīm, ja ir pastāvīgas un reģistrētas sūdzības vai ja dalībvalstis ir pārkāpušas Līguma, regulu, direktīvu pamatprincipus, vai arī ir nepilnīgi transponējušas Kopienas tiesību aktus savu valstu tiesību aktos.
It is the Committee on Legal Affairs' proposal to partially shorten the time of the internal procedure, by empowering each Member of the Commission responsible for the field concerned, to directly send letters of formal notice to the Member States when they have not correctly transposed Community law into their national legislation.
EK Līguma 228. panta piemērošana
Application of Article 228 of the EC Treaty
Iespēja piemērot finanšu sankcijas dalībvalstij, kas nav īstenojusi nolēmumu, kurā konstatēts pārkāpums, tika ieviesta Māstrihtas Līgumā, grozot 171. pantu, kas ir pašreizējais EK līguma 228. pants.
The possibility of imposing financial sanctions on a Member State that has failed to implement a judgment establishing an infringement was introduced by the Maastricht Treaty, amending former Article 171, now Article 228 of the EC Treaty.
Kopš Māstrihtas Līguma stāšanās spēkā 228. panta procedūras rezultātā Eiropas Kopienu Tiesa ir pasludinājusi nolēmumu tikai trīs lietās (Lieta C-387/97 Komisija pret Grieķiju 2000. gada 4. jūlijā; Lieta C-278/01 Komisija pret Spāniju 2003. gada 25. novembrī; Lieta C-304/02 Komisija pret Franciju 2005. gada 12. jūlijā).
Since the entry force of the Maastricht Treaty, the article 228 procedure led to judgements by the ECJ only in three cases (Case C-387/97 Commission v Greece of 4 July 2000; Case C-278/01 Commission v Spain of 25 November 2003; Case C-304/02 Commission v France of 12 July 2005).
Pat tad, ja „par naudu pat velns danco”, un kaut arī soda sankcijas perspektīva varētu būt patiesi spēcīgs līdzekli spiedienam uz dalībvalstīm, pierādījumi liecina, ka 228. pants netiek izmantots pilnā mērā; procedūra joprojām ir gara un apgrūtinoša.
Even if “money makes the world go round” and although the perspective of paying a sanction could represent indeed a powerful means of pressure on Member States, evidence shows that Art. 228 TEC is not used to its full potential; the procedure remains long and cumbersome.
Piemēram, pati pirmā lieta (Grieķija) ļoti lielā mērā norāda, ka sistēma patiesībā nespēj darboties.
As an example, the very first case (the Greek one) is very indicative of how the system is not really able to deliver.
Pagāja trīspadsmit gadi, līdz viss pārkāpumu procedūras cikls beidzās ar naudas soda samaksāšanu.
Thirteen years passed before the whole cycle of the infringement procedure ended with a penalty payment.
1987. gadā Komisija saņēma sūdzību no vairākām pašvaldībām par nekontrolētu atkritumu izgāšanu Koropitas upē.
In 1987 the Commission received a complaint from several municipalities about uncontrolled waste disposal in the river Kouroupitos.
Pēc pieciem gadiem EK Tiesa pirmajā spriedumā atzina, ka Grieķija pārkāpj divus ES tiesību aktus, nerīkojoties atbilstīgi ar toksiskajiem un bīstamajiem atkritumiem.
Five years later, the Court of Justice held in a first judgment that Greece was contravening two EU laws by failing to deal with the toxic and dangerous waste.
Komisija atgādināja Grieķijai ievērot 1993. gada nolēmumu un sāka jaunu procedūru 1995. gada beigās, tomēr Grieķija turpināja ignorēt atgādinājumu.
The Commission reminded Greece to comply with the judgment in 1993, and initiated a fresh procedure at the end of 1995, yet Greece continued to do nothing.
1997. gadā Komisija griezās EK Tiesā pēc atļaujas pieprasīt Grieķijai samaksāt 24600 eiro dienā par kavēšanos ar jaunā nolēmuma izpildi.
In 1997 the Commission applied to the Court for an order requiring Greece to pay 24,600 euros per day of delay from the delivery of the new judgment.
Trīspadsmit gadus pēc sākotnējās sūdzības EK Tiesa 2000. gada jūlijā konstatēja, ka atkritumi joprojām tiek nekontrolēti izgāzti upē, un beidzot sodīja Grieķiju ar 20 000 eiro naudas sodu par katru 1992. gada nolēmuma neievērošanas dienu.
Thirteen years after the original complaint, the Court found in July 2000 that waste is still thrown in an uncontrolled manner in the river and finally condemned Greece with a penalty payment of 20.000 euros for each day of delay in complying with the 1992 judgment.
Šis noteikti nav vienīgais gadījums.
This is certainly not an isolated case.
Eiropas Komisija 2005. gada decembrī, pie tam pirmo reizi, nolēma pat nesodīt ar naudas sodu Spāniju, kad EK Tiesa jau bija devusi atļauju sodīt par Direktīvas par peldvietu ūdeni pārkāpumiem; tam par iemeslu bija fakts, ka Spānija tikai daļēji „uzlaboja” atbilstību obligātajiem ūdens kvalitātes standartiem.
In December 2005, and for the first time, the European Commission has even decided not to impose a fine on Spain that had already been authorized by the European Court of Justice for breaches of the EU Bathing Water, the reason being that Spain simply partially "improved" its compliance rates with the mandatory water quality standards.
Komisija uzsāka pārkāpumu procedūru šajā konkrētajā lietā 1988. gadā.
The Commission started the infringement procedure on this specific case in 1988.
EK Tiesa 1998. gadā atzina Spāniju par vainīgu Direktīvas par peldvietu ūdeni kvalitātes standartu pārkāpšanā iekšzemes pludmalēs.
The European Court of Justice in 1998 found Spain guilty of violating the water quality standards of the Bathing Water Directive at inland beaches.
Kad Spānija nerīkojās, lai peldvietu ūdens būtu atbilstīgs ES standartiem, Komisija atkal nodeva lietu EK Tiesā un uzvarēja otrajā nolēmumā 2003. gada novembrī.
When Spain failed to act to bring these waters up to the EU standards, the Commission took it to Court again and won a second judgment in November 2003.
Šoreiz Tiesa izmantoja savas pilnvaras piespriest Spānijai soda naudu par tās pirmā nolēmuma nepildīšanu.
This time the Court used its powers to impose a fine on Spain for failing to heed its first judgement.
Tiesa nolēma, ka būtu jāpiemēro naudas sods katru gadu par katru 1 % Spānijas piekrastes pludmales joslas, kurā konstatēta neatbilstība direktīvas ūdeņu tīrības standartiem.
The Court ruled that the penalty should be levied annually for each 1% of inshore Spanish bathing areas found not to comply with the directive’s purity standards.