natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Komiteja uzskata, ka būtu lietderīgi novērtēt šādas pārveidošanas iespējamo nozīmi, piemēram, papildu stimulu dalībvalstīm pareizi un laikus īstenot ES tiesību aktus.
The committee believes it would be worthwhile to assess the potential merits of such a modification, such as increased incentives for Member States to implement EU legislation in a correct and timely manner.
Gadījums ar Equitable Life vēlreiz parāda, cik svarīgas un nozīmīgas ir ES pilsoņu tiesības iesniegt lūgumrakstu Eiropas Parlamentam.
The Equitable Life case highlights once more the importance and significance of the right of EU citizens to petition the European Parliament.
Lai gan Komisija atteicās izmeklēt sūdzību iesniedzēju norādītos jautājumus, Parlaments nolēma, ka lūgumrakstu iesniedzēju izteiktie apgalvojumi ir pietiekami nopietni, lai uzsāktu padziļinātu izmeklēšanu un izveidotu izmeklēšanas komiteju.
While the Commission refused to investigate the matters raised by complainants, Parliament decided that the allegations made by petitioners are serious enough to warrant an in-depth investigation and set up the Committee of Inquiry in response.
b) Regulatīvās saistības saskaņā ar ES tiesību aktiem
Regulatory liability under EU law
Kā minēts šī ziņojuma II un III daļā, komiteja konstatēja vairākus regulatīvus pārkāpumus, ko pieļāvušas par ELAS uzraudzību atbildīgās AK iestādes.
As outlined in Parts II and III of this report, the committee identified several regulatory failures by the UK authorities responsible for the supervision of ELAS.
Tāpat tā secināja, ka AK iestādes pienācīgi nepiemēroja piesardzīgas uzraudzības standartus, kas noteikti Direktīvā Nr. 2002/83/EK.
It furthermore concluded that the UK authorities failed to apply properly the standards of prudential supervision laid down in Directive 2002/83/EC.
Turpmāk minētajos komentāros tiks pārbaudīts, vai AK nespēja pilnībā ievērot šīs direktīvas noteikumus var būt par pamatu cietušo apdrošinājuma ņēmēju prasībām pēc kompensācijas.
In the comments set out below, we will examine whether the failure by the UK to comply fully with the provisions of the Directive may give rise to claims by aggrieved policyholders for compensation.
Saskaņā ar Eiropas Tiesas praksi dalībvalsti, kas neievēro Kopienas tiesību aktus, var saukt pie atbildības par kaitējumu personām, kas cietušas zaudējumus šāda pārkāpuma rezultātā.
According to the case law of the European Court of Justice, a Member State which fails to comply with Community law may be liable in damages to a person who has suffered loss as a result.
Saskaņā ar Francovich tiesas praksi
Under the Francovich case law
Skatīt saistītās lietas C-9/90 Francovich un citi [1991] ECR I-5357. lpp.; saistītās lietas C-46 un 48/93 Brasserie du Pecheur pret Vāciju un the Queen pret SS for Transport ex parte Factortame [1996] ECR I-1029. lpp.; saistītās lietas C-178, C-179, C-188-190/94 Dillenkofer un citi pret Vācijas Federatīvo Republiku [1996] ECR I-4845. lpp., 21.–24. punkts. atbildība iestājas, ja:
See Joined Cases C-6 and C-9/90 Francovich and others [1991] ECR I-5357; Joined Cases C-46 and 48/93 Brasserie du Pecheur v Germany and the Queen v SS for Transport ex parte Factortame [1996] ECR I-1029; Joined Cases C-178, C-179, C-188-190/94 Dillenkofer and others v Federal Republic of Germany [1996] ECR I-4845, paras 21-24. , the conditions of liability are the following:
· ir pārkāpts tiesiskums, kas paredzēts tiesību piešķiršanai indivīdiem;
· the rule of law infringed must be intended to confer rights on individuals;
· pārkāpums ir pietiekami nopietns;
· the breach must be sufficiently serious;
· ir tieša cēloņsakarību saikne starp valsts pieļautu saistību pārkāpumu un kaitējumu, kas nodarīts cietušajai pusei.
· there must be a direct causal link between the breach of the obligation resting on the State and the damage sustained by the injured party.
Skatīt 98.–100. lpp. pirmais nosacījums tiek automātiski izpildīts, ja dalībvalsts nav pieņēmusi īstenošanas pasākumus.
See pages 98 to 100. , the first condition is automatically met where a Member State fails to adopt implementing measures.
Ja dalībvalsts ievieš īstenošanas pasākumus, bet neizpilda attiecīgās direktīvas prasības, tas ne vienmēr nozīmē, ka pārkāpums ir nopietns.
Where a Member State enacts implementing measures but they fall short of the requirements of the Directive, the breach is not necessarily serious.
Lai noteiktu, vai nepareiza transponēšana ir nopietns pārkāpums, jāņem vērā visi lietas apstākļi.
In order to determine whether the incorrect transposition amounts to a serious breach, all the circumstances of the case must be taken into account.
Faktori, kas jāņem vērā, nosakot, vai pārkāpums vērtējams kā nopietns, ir uzskaitīti EKT Brasserie lietā.
The factors being material in determining whether the infringement passes the threshold of seriousness are listed by the ECJ in the Brasserie case.
Tie ir: pārkāpto normu skaidrība; valsts iestādēm dotā rīcības brīvība; tas, vai pārkāpums un nodarītais kaitējums bija tīšs vai nejaušs; tas, vai tiesību aktu kļūdas bija attaisnojamas vai neattaisnojamas; tas, vai Kopienas iestāžu nostāja varēja veicināt nolaidību; valsts pasākumu vai prakses pieņemšana vai saglabāšana pretēji Kopienas tiesību aktiem.
These are: the clarity of the rule breached; the measure of discretion left to the national authorities; whether the infringement and the damage caused was intentional or involuntary; whether any error of law was excusable or inexcusable; whether the position taken by a Community institution may have contributed towards the omission; the adoption or retention of national measures or practices contrary to Community law.
EKT savā 2007. gada 25. janvāra spriedumā lietā C-278/05 („ Robins ”) atgādināja, ka nosacījums, lai Kopienas tiesību aktu pārkāpums būtu pietiekami nopietns, paredz to, ka dalībvalsts nepārprotami un nopietni ir pārsniegusi tai doto rīcības brīvību, šajā sakarā ņemot vērā tādus faktorus kā cita starpā pārkāptās normas skaidrība un precizitāte un valsts iestāžu rīcības brīvība, ko tām piešķīrusi attiecīgā norma.
In its judgment on case C-278/05 (" Robins ") of 25 January 2007, the ECJ recalled that the condition requiring a sufficiently serious breach of Community law implies manifest and grave disregard by the Member State for the limits set on its discretion, the factors to be taken into consideration in this connection being, inter alia, the degree of clarity and precision of the rule infringed and the measure of discretion left by that rule to the national authorities.
Kā konstatēts šī ziņojuma II un III daļā, AK galvenā kļūda attiecībā uz ELAS bija nevis nepareiza transponēšana, bet administrācijas nespēja piemērot un īstenot attiecīgās direktīvas noteikumus.
In relation to ELAS, the main failure of the UK, as established in Parts II and III of this report, was not incorrect transposition but failure by the administration to apply and enforce the provisions of the Directive.
ES 3 ir precizēts, ka šāda kļūda ir uzskatāma par Kopienas tiesību aktu pārkāpumu un tādēļ tā ir atbilstīgi jāizskata.
ES 3 makes it clear that such failure is considered to be a breach of Community law and is therefore treated accordingly.
Faktori, ko izmanto, lai noteiktu, vai pārkāpums ir nopietns, ir tie paši, kas minēti iepriekšējā punktā attiecībā uz nepareizu transponēšanu.
The factors used in determining whether the breach is serious are the same as the ones mentioned in the above paragraph in relation to incorrect transposition.
ES 3 minēts, ka būtu grūti noteikt, vai AK iestāžu pieļautais Kopienas normu pārkāpums attiecībā uz ELAS , bija nopietns.
ES 3 states, that it would be difficult to establish that the breach of Community rules by the UK authorities in relation to ELAS was serious.
Tikai „ iestāžu nespēju pārbaudīt un uzraudzīt pārapdrošināšanas līgumu, ko ELAS noslēdza 1999. gadā ” un ko īpaši kritizēja gan lords G. W. Penrose
Only the " authorities' failure to examine and monitor the reinsurance agreement entered into by Equitable in 1999 ", which was particularly criticized both by Lord PENROSE
WE 16 . , gan Baird ziņojumā
WE 16. and in the Baird report
WE 17 . , var uzskatīt par uzraudzības iestādes kļūdu, kura „ var būt nopietns pārkāpums Francovich lietā ” ( ES 3
WE 17. may be considered to be a supervisory failure that " might be taken to constitute a serious breach for the purposes of Francovich " (ES 3
Ja dalībvalsts nespēj transponēt direktīvu valsts tiesību aktos vai ja administratīva struktūra nespēj to piemērot praksē, ir jāizpilda arī otrs iepriekš minētais nosacījums, lai iestātos atbildība.
Where a Member State fails to transpose a Directive into national law, or an administrative authority fails to apply it in practice, the second condition for liability mentioned above must also be met.
Tādējādi atbildība iestājas tikai tad, ja attiecīgās direktīvas noteiktais rezultāts paredz tiesību piešķiršanu indivīdiem un ja ir iespējams noteikt šo tiesību saturu, pamatojoties uz attiecīgās direktīvas noteikumiem.
Hence, liability arises only where the result prescribed by the Directive entails the grant of rights to individuals and it is possible to identify the content of those rights on the basis of the provisions of the Directive.
Tas, vai šis nosacījums ir izpildīts, ir Kopienas tiesību aktu interpretācijas jautājums un tādēļ saskaņā ar ES 3 attiecas tikai uz EKT kompetenci.
Whether this condition is fulfilled is a matter of interpretation of Community law and therefore falls within the exclusive remit of the ECJ, according to ES 3.
Šajā sakarā ES 3 ir atsauce uz lietu C-222/02 Paul un citi pret Bundesrepublik Deutschland.
In this respect, ES 3 refers to Case C-222/02 Paul and Others v Bundesrepublik Deutschland .
Savā 2004. gada 12. oktobra spriedumā EKT precizēja atsevišķus jautājumus attiecībā uz uzraudzības iestāžu atbildību banku nozarē saskaņā ar ES saskaņošanas direktīvām par banku tiesībām.
In its judgment of 12 October 2004, the ECJ clarified some issues pertaining to the liability of supervisory authorities in the banking sector under the EU harmonisation directives on banking law.
Tiesa būtībā uzskatīja, ka, lai gan attiecīgās direktīvas
The Court held essentially that, although the Directives
Tāpat tā uzskatīja, ka „ valsts tiesību aktu normas, kas nosaka, ka uzraudzības iestādei ir jāpilda savas funkcijas tikai sabiedrības interesēs, un kas liedz indivīdiem pieprasīt kompensāciju par kaitējumu, kurš radies nepilnīgas uzraudzības rezultātā, ir saskaņā ar ES banku tiesību direktīvām ” ( ES 3
It furthermore held that " a rule of national law which provides that a supervisory authority must fulfil its functions only in the public interest and which precludes individuals from claiming compensation for damage resulting from defective supervision is compatible with the EU banking law Directives " (ES 3
Tādējādi spriedums Peter Paul lietā liek domāt, ka Kopienas direktīvas banku jomā nenodrošina tiesības uz labu uzraudzību, un nozīmē, ka banku regulatoru atbildību vispirms nosaka valsts tiesību akti. „ Ņemot vērā līdzību starp banku un apdrošināšanas nozaru piesardzīgu uzraudzību, varētu teikt, ka šis spriedums attiecas arī uz apdrošināšanas nozari. ”
Thus, the judgment in Peter Paul suggests that the Community banking Directives do not provide for an implied right to good supervision and reckons that liability of banking regulators is primarily a matter for national law. "
( ES 3
Given the similarities in the prudential supervision of the banking and the insurance sector, it may be said that the judgment also applies to the latter " (ES 3
Tomēr ES 3 ir norādīts, ka šis spriedums „ neizslēdz iespēju, ka EKT var noteikt individuālas tiesības, pamatojoties uz citiem, specifiskākiem, direktīvu noteikumiem: attiecīgās tiesības var ... noteikt, ... precizējot Kopienas noteikumos valsts kompetento iestāžu uzraudzības un pārraudzības pienākumus un interešu loku, ko šīm iestādēm jāpārstāv ” ( ES 3
However, ES 3 points out that this judgement " does not preclude the possibility that the ECJ may derive individual rights on the basis of other, more specific, provisions of Directives: Implied rights may ... arise ... by specifying in Community provisions the supervisory and monitoring obligations of national competent authorities and the range of interests they are designed to benefit " (ES 3
Tā kā Trešajā dzīvības apdrošināšanas direktīvā noteiktajām uzraudzības prasībām, šķiet, trūkst šīs specifikas, cietušajiem ELAS apdrošinājuma ņēmējiem būtu ārkārtīgi grūti izpildīt otro nosacījumu, lai iestātos atbildība saskaņā ar Francovich .
Since the supervisory requirements laid down in the Third Life Directive appear to lack this specificity, however, it would be more than difficult for aggrieved ELAS policyholders to establish the second condition for liability under Francovich .
Līdzīgi rezultāti bija vēl vienam nesenam spriedumam lietā, ko iesniedza Lloyd apdrošināšanas locekļi pret AK valdību (skatīt WE-FILE 24 un WE-FILE 25 ).
Another recent judgment in a case brought by underwriting names at Lloyd’s against the UK Government points into the same direction (see WE-FILE 24 and WE-FILE 25).
Viņi iesniedza sūdzību pret AK valdību par zaudējumiem, kas radušies Lloyd locekļiem valdības nespējas īstenot Apdrošināšanas direktīvu Nr. 73/239/EEK „rezultātā”
They claimed against Her Majesty's Government damages for losses incurred by the Names 'in consequence' of the Government's failure to implement Insurance Directive 73/239/EEC
Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīva 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības uzsākšanu un izvēršanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV 1973. gada 16. augusts, L228/3-19). .
Council Directive 73/239/EEC of July 24, 1973, on the coordination of laws, regulations and administrative provisions relating to the taking-up and pursuit of the business of direct insurance other than life assurance, (OJ August 16, 1973, L228/3-19). .
Sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka tā dēļ, ka Apdrošināšanas direktīva netika īstenota AK tiesību aktos, viņi nav guvuši labumu no rezultātiem, kas noteikti minētajā direktīvā cita starpā attiecībā uz „nosacījumiem, kas bija saistoši, pilnvarojot apdrošināšanas uzņēmumus Lloyd , un to pārraudzīšanu; uzņēmējdarbības veidiem, ko šādiem uzņēmumiem ir atļauts veikt; šādu uzņēmumu tehnisko rezervju un maksātspējas normas prasībām; un šādu prasību pārbaudi”.
The claimants argued that, in failing to implement the Insurance Directive into domestic UK law, they had not had the benefit of the results prescribed by the Directive relating to, amongst other things, 'the conditions to which the authorisation of insurance undertakings at Lloyd's was to be subject, and monitoring of the same; the classes of business such undertakings are permitted to write; requirements as to the technical reserves and solvency margin of such undertakings; and the verification of such requirements'.
AK Augstākā tiesa konstatēja, ka tiesības, kas, pēc sūdzību iesniedzēju teiktā, tiem bija piešķirtas saskaņā ar Apdrošināšanas direktīvu, faktiski attiecās uz prasību par tiesībām uz Apdrošināšanas direktīvas īstenošanu.
The UK High Court found that the rights which the claimants argued that they were granted by the Directive in fact amounted to a claim to the right to implementation of the Insurance Directive.
Pretstatā šai lietai Francovich un Brasserie du Pecheur lietā tika pieņemts, ka šai direktīvai bija jābūt transponētai tiesību aktos, bet tā nebija transponēta, un tika pieprasīts noteikt tiesības, ko obligāti vajadzēja piešķirt sūdzības iesniedzējam, lai sasniegtu direktīvā noteiktos rezultātus.
In contrast to this matter, Francovich and Brasserie du Pecheur assumed that the Directive should have been but had not been transposed into national law and required that a right could be identified which should necessarily have been granted to the claimant to achieve the results required by the Directive.
Saskaņā ar spriedumu Apdrošināšanas direktīvas uzdevums bija nevis aizsargāt tos, kas tika regulēti Lloyd locekļu sūdzībās minētajā veidā, lai gan apdrošinātājiem var piešķirt dažādas tiesības, piemēram, tiesības sākt uzņēmējdarbību, bet gan aizsargāt tos, kuriem apdrošinātāji sniedza savus pakalpojumus vai pārdeva savus produktus.
According to the judgment, the purpose of the Insurance Directive was not to protect those who were regulated in the manner claimed by the names, although different rights might be granted to insurers, such as the right to establish, but to protect those to whom they supplied their services or products.
Ņemot vērā attiecīgo noteikumu būtību, Apdrošināšanas direktīvas mērķis bija veicināt atvērta tirgus attīstību tiešās apdrošināšanas jomā un šajā sakarā saskaņot pastāvošos valsts uzraudzības noteikumus.
Having regard to the nature of the relevant provisions, the purpose of the Insurance Directive was to facilitate the development of an open market in the provision of direct insurance and, in that context, to harmonize existing national supervisory provisions.
Augstākā tiesa secināja, ka šiem mērķiem nebija nekāda sakara ar sūdzību, ko Lloyd locekļi mēģināja iesniegt, un tāpēc noraidīja to.
The High Court concluded that those purposes had nothing to do with the complaint that the Lloyd's names sought to pursue and therefore rejected the claim.
Visbeidzot saskaņā ar Francovich ir tieša cēloņsakarību saikne starp valsts pieļautu saistību pārkāpumu un kaitējumu, kas nodarīts cietušajai pusei.
Finally, under Francovich, there must be a direct causal link between the breach of the obligation resting on the State and the damage sustained by the injured party.
Saskaņā ar ES 3 „ lielākais šķērslis, [lai prasība par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz Francovich , būtu veiksmīga], būtu noteikt cēloņsakarību ar jebkādu kaitējumu, ko cietuši noteikti apdrošinājuma ņēmēji, un aprēķināt zaudējumus ” ( ES 3
According to ES 3, " the greatest obstacle [for action in damages based on Francovich to succeed] would be to determine causation with any loss suffered by specific policyholders and the calculation of damages " (ES 3
EK līguma 288. panta 2. punktā
Article 288(2) ECT
235. pants: „Tiesas jurisdikcijā ir strīdi par zaudējumu atlīdzību, ko paredz EK līguma 288. panta otrā daļa.” ir noteikts, ka saistību gadījumā, kas nav līgumsaistības, Kopiena saskaņā ar pamatprincipiem, kuri kopīgi attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem, atlīdzina jebkādus zaudējumus, ko nodarījušas tās iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
Art. 235: “The Court of Justice shall have jurisdiction in disputes relating to compensation for damage provided for in the second paragraph of Article 288.” provides that in the case of non-contractual liability, the Community shall, in accordance with the general principles common to the laws of the Member States, make good any damage caused by its institutions or by its servants in the performance of their duties.
Ja pilsoņi, uzņēmumi vai dalībvalstis cietušas zaudējumus Eiropas Kopienas iestāžu darbinieku pieļautas kļūdas dēļ, prasību par zaudējumu atlīdzību var iesniegt Pirmās instances tiesā (indivīdi un uzņēmumi) vai EK Tiesā (dalībvalstis).
Where citizens, firms or Member States sustain damage by reason of fault committed by European Community staff, legal action for damages may be filed at the Court of First Instance (individuals and firms) or at the Court of Justice (Member States).
Šis pienākums nav precīzi noteikts, un tā darbības jomas interpretācija ir Tiesas pārziņā.
This liability is not specified and it has been a matter for the Court to interpret its ambit.
Tādējādi pirms zaudējumu atmaksas ir jāizpilda šādi nosacījumi:
Accordingly, the following conditions must be satisfied before an award of damages can be made:
· Kopienas iestāde vai tās darbinieks ir nelikumīgi rīkojies, pildot savas funkcijas;
· There must be an unlawful act by a Community institution or by a member of its staff in the exercise of his functions;
· ir bijis jācieš no reāla kaitējuma;
· Actual harm must have been suffered;
· pastāv cēloņsakarību saikne starp Kopienas iestādes rīcību un nodarītajiem zaudējumiem.
· There must be a causal link between the act of the Community Institution and the damage sustained.
Kopiena nevar uzņemties atbildību, ja vien attiecīgā iestāde nav nepārprotami un nopietni pārsniegusi savas pilnvaras.
The Community cannot incur liability unless the institution concerned has manifestly and gravely disregarded the limits to the exercise of its powers.
Skatīt saistītās lietas C-104/89 un C-37/90 un lietu C-352/98.
See joined Cases C-104/89 and C-37/90 and Case C-352/98).
Tādas kļūdas konstatēšana, ko administratīva iestāde, rūpīgi un uzcītīgi strādājot, līdzīgā situācijā nebūtu pieļāvusi, pamatos secinājumu, ka Kopienas iestādes rīcība bija nelikumīga, tādējādi padarot Kopienu atbildīgu.
A finding of an error which, in analogous circumstances, an administrative authority exercising ordinary care and diligence would not have committed will support the conclusion that the conduct of the Community institution was unlawful in such a way as to render the Community liable.
Skatīt lietu T-178/98.
See Case T-178/98.
Cietušie ELAS apdrošinājuma ņēmēji varētu iesniegt prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar 288. pantu, pamatojoties uz argumentu, ka Kopiena nepildīja Līgumā noteiktās funkcijas un uzdevumus attiecībā uz ES tiesību aktu (tas ir, Trešās dzīvības apdrošināšanas direktīvas AK) pārraudzību un piemērošanu.
Aggrieved ELAS policyholders could lodge an action for damages under Article 288 based on the argument that the Commission failed to properly fulfil the functions and duties conferred to it by the Treaty in relation to monitoring the application of the EL law (i.e. the Third Life Directive in the UK).
Tomēr šāda prasība ir tikai teorētiski iespējama, jo komiteja šīs izmeklēšanas laikā nav konstatējusi nekādus pārliecinošus pierādījumus, kas apstiprinātu minēto argumentu (skatīt ziņojuma II daļu).
However, such action appears to constitute only a theoretical possibility, since the committee has found no conclusive evidence during this inquiry that that was the case (see part II of the Report).
Tomēr, pat ja Komisija pieļāva kļūdu, pildot savus pienākumus, ir apšaubāmi, vai šī kļūda būtu pietiekama, lai izpildītu iepriekš minēto nosacījumu par nelikumību.
However, even if the Commission had failed in its duty, it would be questionable whether this failure would satisfy the condition of unlawfulness referred to above.
Turklāt varētu uzskatīt, ka par ES tiesību aktu pareizu piemērošanu galvenokārt ir atbildīgas dalībvalstis.
Moreover, one may take the view that the correct application of EU legislation is primarily the responsibility of Member States.
Ja dalībvalsts tiktu uzskatīta par galveno atbildīgo, jo būtu saprātīgi, ka kompensācija ir jāizmaksā šai dalībvalstij, nevis Kopienai, tad prasības iesniedzējam būtu jāpieprasa šī kompensācija valsts tiesās, pirms EKT varētu turpināt izskatīt viņa prasību.
If the Member State is to be considered primarily liable so that it would be reasonable for it rather than the Community to pay compensation, then the applicant would have to pursue his remedy in the national courts before the ECJ can further entertain his claim.
Skatīt lietas 5, 7, 13–24/66, lietu 96/71.
See Cases 5, 7, 13-24/66, Case 96/71).
2001. gada 1. februārī Eiropas Komisija izveidoja tīklu sūdzību par finanšu pakalpojumiem izskatīšanai ārpus tiesas, lai palīdzētu uzņēmumiem un patērētājiem ātri un efektīvi atrisināt strīdus iekšējā tirgū, cik vien iespējams izvairoties no ilgstošas un dārgas tiesvedības.
On 1 February 2001, the European Commission launched an out-of-court complaints network for financial services to help businesses and consumers resolve disputes in the internal market rapidly and efficiently by avoiding, where possible, lengthy and expensive legal action.