natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission has a discretion as regards the choice of factors to be taken into account for determining the amount of fines, such as, inter alia, the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, without the need to refer to a binding or exhaustive list of the criteria which must be taken into account.
A Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megválasztása tekintetében, hogy milyen tényezőket vesz figyelembe a bírság meghatározása során – egyebek között olyanokat, mint az ügy különös körülményei, a háttér, a bírságok elrettentő hatása –, és nincs szükség a kötelezően figyelembe veendő tényezők kimerítő vagy kötelező felsorolására.
The finding and the appraisal of the specific characteristics of a repeated infringement come within the Commission’s discretion and the Commission cannot be bound by any limitation period when making such a finding (Groupe Danone v Commission, paragraph 461 above, paragraphs 37 and 38).
A visszaesés megállapításának és meghatározott jellemzőinek értékelése a Bizottság hivatkozott jogkörének része, és az ilyen megállapítás tekintetében a Bizottságot nem kötheti esetleges elévülési idő (a fenti 461. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8-án hozott ítélet 37. és 38. pontja).
In the present case, Hoechst does not deny that the four earlier decisions to which the Commission refers in the Decision to support its finding that this was a repeated infringement concerned Hoechst and related to an infringement of the same type as that in the present case.
A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy a Hoechst nem vitatja, hogy a határozatban a visszaesést illetően a Bizottság által hivatkozott négy korábbi határozat a jelen ügyhöz hasonló jellegű jogsértésre vonatkozott.
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
A „színezőanyagok”-ügyben (1969. július 24-én) és a „polipropilén”-ügyben (1986. április 23-án) hozott határozatot illetően meg kell állapítani, hogy az e határozatban megállapított jogsértés tíz évvel a „színezőanyagok”-ügyben hozott határozat elfogadása után kezdődött, a „polipropilén”-ügyben hozott határozat pedig e jogsértés időtartama alatt került elfogadásra.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
Egyébként, bár a Hoechsttel szemben a Bizottság a „polipropilén”-ügyben hozott határozat keretében szankciót szabott ki 1986-ban, a Hoechst folytatta jogsértő magatartását a szorbátok piacán még tíz éven keresztül.
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
A jogsértő magatartás Hoechst általi megismétlése ez utóbbi arra vonatkozó hajlamát mutatja, hogy nem vonja le a megfelelő következtetéseket a közösségi versenyszabályok megsértésének vele szembeni megállapításából (lásd ebben az értelemben a fenti 130. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítélet 355. pontját).
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
E tényezőkre figyelemmel a Hoechst számíthatott arra, hogy a Bizottság figyelembe fogja venni e korábbi határozatokat a jelen eset esetleges visszaesésnek minősítése keretében.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Így nem volt akadálya annak, hogy a Bizottság a jelen ügyben a „színezőanyagok”- és a „polipropilén”-ügyben hozott határozatokra támaszkodjon a Hoechst visszaesése tényének megállapítása végett.
As regards the PVC I decision (adopted on 21 December 1988), it must be noted that that decision was declared non-existent by the Court of First Instance (Joined Cases T-79/89, T-84/90 to T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 and T-104/89 BASF and Others v Commission [1992] ECR II-315) and ultimately annulled by the Court of Justice (Case C-137/92 P Commission v BASF and Others [1994] ECR I-2555), before the Commission adopted the Decision in the present case.
A(z 1988. december 21-én elfogadott) „PVC I”-határozatot illetően ki kell emelni, hogy e határozatot az Elsőfokú Bíróság semmisnek nyilvánította (az Elsőfokú Bíróság T-79/89., T-84/89., T-85/89., T-86/89., T-89/89., T-91/89., T-92/89., T-94/89., T-96/89., T-98/89., T-102/89. és T-104/89. sz., BASF és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. február 27-én hozott ítélete [EBHT 1992., II-315. o.]), és végül a Bíróság megsemmisítette (a Bíróság C-137/92.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Ki kell emelni e tekintetben a Bíróság által kimondott megsemmisítést illetően, hogy az EK 231. cikk úgy rendelkezik, hogy amennyiben a kereset megalapozott, a Bíróság a vitatott határozatot semmisnek nyilvánítja.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Egyébként, még ha a Bizottság által a „PVC I”-határozat megsemmisítését követően elfogadott „PVC II”-határozat nagy részében megismétli is az előbbi határozat ténybeli elemeit, attól többek között abban tér el, hogy megállapítja: a szóban forgó megállapodás, illetve összehangolt magatartást hozzávetőleg 1980 augusztusáig nyúlik vissza, míg a „PVC I”-határozat szerint a szóban forgó megállapodás, illetve összehangolt magatartást hozzávetőleg 1976 szeptemberéig nyúlt vissza.
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Ugyanez a helyzet a Hoechsttel szemben kiszabott bírságokat illetően is (1 millió ECU a „PVC I”-határozatban és 1,5 millió ECU a „PVC II”-határozatban).
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Következésképpen a két határozat nem tekinthető azonosnak.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor a határozatban a Hoechst visszaesésének megállapítása végett a „PVC I”-határozatra hivatkozott.
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
A „PVC II”-határozatot 1994. július 27-én fogadta el a Bizottság, tehát a jogsértés időtartama alatt, azonban ez bírósági eljárás tárgyát képezte, amely a jelen ügyben
2008 — CASE T-410/03 culminated, after the end of the infringement at issue in the present case, in the judgments of 15 October 2002 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 208 above, and of 20 April 1999 in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above.
SZ. ÜGY szóban forgó jogsértés befejeződését követően a fenti 208. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 2002. október 15-én hozott, illetve a fenti 153. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 1999. április 20-án hozott ítélet meghozatalához vezetett.
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Ki kell ugyanakkor emelni, hogy közösségi szinten – az EK 256. cikk első bekezdésével összhangban – a „PVC II”-határozat végrehajtható, mivel tartalmaz jogalanyokkal – és nem a tagállamokkal – szemben kirótt vagyoni kötelezettséget, függetlenül attól, hogy e határozattal szemben nyújtottak-e be megsemmisítés iránti kérelmet az EK 230. cikke értelmében.
In effect, under Article 242 EC an action before the Community judicature does not have suspensory effect (Case T-275/94 CB v Commission [1995] ECR II-2169, paragraphs 50 and 51; see also, to that effect, Case T-28/03 Holcim (Deutschland) v Commission [2005] ECR II-1357, paragraph 121).
Az EK 242. cikk értelmében a közösségi bírósághoz benyújtott kereseteknek nincs halasztó hatályuk (az Elsőfokú Bíróság T-275/94. sz., CB kontra Bizottság ügyben 1995. július 14-én hozott ítéletének [EBHT 1995., II-2169. o.] 50. és 51. pontja; lásd még ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-28/03. sz., Holcim (Deutschland) kontra Bizottság ügyben 2005. április 21-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-1357. o.] 121. pontját).
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Egyébként nyilvánvaló, hogy a Hoechst nem kérte a „PVC II”-határozat végrehajtásának felfüggesztését az EK 242. cikk második mondatának értelmében.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Végül meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság – méghozzá megerősítő – ítéletei a határozat meghozatala előtt születtek.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Következésképpen a Hoechst visszaesésének megállapítása végett a Bizottság támaszkodhatott a „PVC II”-határozatra.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Ezen elemekre tekintettel arra a következtetésre kell jutni, hogy a Hoechst visszaesésének megállapítása végett a Bizottság támaszkodhatott a „színezőanyagok”- és a „polipropilén”-ügyben hozott határozatokra, valamint a „PVC II”-határozatra, azonban a „PVC I”-határozatra nem.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Ugyanakkor a Bizottság által a „PVC I”-határozatot illetően elkövetett hiba nem kérdőjelezi meg a szóban forgó – a jelen esetben elfogadott – visszaesőként való minősítést, sem az alkalmazott emelési szorzót.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
A visszaesőként való minősítést kellően alátámasztják a „színezőanyagok”- és a „polipropilén”-ügyben hozott határozatok, illetve a „PVC II”-határozat.
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
A jelen esetben alkalmazott emelési szorzót illetően a határozatban semmi sem utal arra, hogy a Bizottság azon megállapítása, miszerint a visszaesés több korábbi precedensből következik, lehetővé tette a bírság összegének súlyosító körülmény miatti nagyobb emelését, mint amit abban az esetben alkalmaznának, amikor csak egy korábbi jogsértést azonosítottak (lásd ebben az értelemben a fenti 130. pontban
HOECHST v COMMISSION only a single previous infringement had been identified (see, to that effect, judgment of 25 October 2005 in Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 366).
HOECHST KONTRA BIZOTTSÁG hivatkozott Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítélet 366. pontját).
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Egyébként a Hoechst azon érvét illetően, miszerint az alkalmazott emelés – a határozat által érintett többi vállalkozáshoz képest is – aránytalan, elegendő arra emlékeztetni, hogy a bírságok összegének meghatározása tekintetében a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és nem köteles pontos matematikai képletet alkalmazni.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent.
Ráadásul a bírság összegének megállapításakor a Bizottságnak biztosítania kell fellépése elrettentő hatását.
A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
A visszaesés pedig olyan körülmény, amely a bírság alapösszegének jelentős emelését indokolja.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
A visszaesés ténye azt bizonyítja, hogy a korábban kiszabott szankciónak nem volt kellően elrettentő hatása.
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
A jelen esetben semmi nem enged arra következtetni, hogy aránytalan lenne a bírság alapösszegének 50%-kal való emelése annak érdekében, hogy a Hoechst magatartását a Szerződés versenyjogi szabályai tiszteletben tartásának irányába terelje (lásd ebben az értelemben a fenti 339. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 293. pontját).
It must therefore be held that the characterisation of the applicant’s conduct as a repeated infringement in the present case and the rate of increase applied are well founded.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy mind a jelen esetben elfogadott visszaesőként való minősítés, mind az alkalmazott emelési szorzó megalapozott.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
A Hoechst további érvei nem kérdőjelezik meg a szóban forgó következtetést.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.
Azon tényt illetően, miszerint a Hoechst korábbi tevékenysége az élelmiszeradalékok ágazatában nem függ össze a PVC-ágazatban folytatott tevékenységével, ki kell emelni, hogy az iránymutatás az ugyanazon vállalkozás által elkövetett „azonos típusú, ismétlődő jogsértések[et]” említ.
In those circumstances, once an undertaking commits an infringement of the same type, even though the economic sector concerned is a different one, the Commission may find that there is an aggravating circumstance.
E körülmények között amennyiben valamely vállalkozás azonos típusú jogsértést követ el, még ha az érintett gazdasági ágazat eltérő is, a Bizottság azt súlyosító körülményként értékelheti.
Hoechst’s argument in that regard cannot therefore be upheld.
A Hoechst érvelése e tekintetben ennélfogva nem elfogadható.
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Azon tényt illetően, miszerint a Bizottság a határozatot megelőző korábbi ügyben megpróbált kollektív csoportfelelősséget felállítani, évi 10%-kal emelve a bírságot az egyik ügyben bírságot kiszabó határozat és a másik ügy tárgyát képező jogsértés vége közötti időszak vonatkozásában, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata önmagában nem szolgál jogi háttérként a versenyjogi bírságok tekintetében, mivel azt kizárólag a 17. rendelet és az iránymutatás határozza meg (lásd a fenti 339. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 292. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), valamint arra, hogy a piaci szereplők nem lehetnek jogos bizalommal olyan meglévő helyzet fenntartása iránt, amelyet a Bizottság a mérlegelési jogköre keretében módosíthat (lásd a fenti 372. pontban hivatkozott Delacre és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 344. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 171. pontját).
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Végül, amint a Bizottság kiemeli, az 1996. évi engedékenységi közleményre történt hivatkozás nem fosztja meg a Hoechst visszaesésének tényét a súlyosító körülmény mivoltától.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
Ennélfogva a Hoechst azon érve, miszerint a visszaesés miatti emelés nem méltányos, amennyiben az érintett vállalkozás a közigazgatási eljárás teljes mértékben együttműködött, hatástalan.
For all of those reasons, the seventh plea must be rejected.
Ezen okokból kifolyólag a hetedik jogalapot el kell utasítani.
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
F – A „legkedvezőbb rendelkezés elve” értelmében a 2002. évi engedékenységi közleménynek analógia útján való alkalmazására alapított tizedik jogalapról
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
A határozatnak – az 1996. évi engedékenységi közlemény alkalmazására vonatkozó – 12.2.3. pontjában a Bizottság kifejti, hogy a Hoechst úgy véli, hogy a jelen esetben a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről
Commission Notice on immunity from fines and reduction of fines in cartel cases (OJ 2002 C 45, p.
HOECHST KONTRA BIZOTTSÁG szóló 2002. évi bizottsági közlemény (HL 2002.
3; ‘the 2002 Leniency Notice’) should be applicable in this case.
C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: a 2002. évi engedékenységi közlemény) alkalmazandó.
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
Először is, a Bizottság elutasítja a Hoechst által felhozott érveket, kiemelve, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény 28. pontja úgy rendelkezik, hogy e közlemény 2002. február 14-től lép az 1996. évi engedékenységi közlemény helyébe minden olyan esetben, ahol egyetlen vállalkozás sem lépett kapcsolatba a Bizottsággal az abban a közleményben meghatározott kedvező elbánás igénybevétele céljából.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
A jelen esetben azonban több vállalkozás, köztük a Hoechst is kapcsolatba lépett a Bizottsággal az 1996. évi engedékenységi közlemény alapján.
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
A 2002. évi engedékenységi közlemény tehát nem alkalmazható (a határozat (431) és (432) preambulumbekezdése).
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Továbbá a Hoechst által hivatkozott „legkedvezőbb rendelkezés elvét” illetően először is a Bizottság megállapította, hogy az engedékenységi közlemények nem érintik a 17. rendelet 15. cikkében felállított jogi keretet.
Since the ‘most favourable provision’ principle requires a modification of the legal framework determining the amount of fines, that principle does not apply in this case (recital 434 to the Decision).
Amennyiben a „legkedvezőbb rendelkezés elve” a bírságok megállapítását meghatározó jogi keret megváltoztatását igényelné, ezen elv nem alkalmazható a jelen esetben (a határozat (434) preambulumbekezdése).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
Ráadásul az érintett vállalkozások, amelyek a Bizottságnak felajánlották együttműködésüket, jogosan bíztak abban, hogy ezen együttműködés kizárólag az 1996. évi közleményen alapul, amely az adott időszakban az egyetlen alkalmazható közlemény volt (a határozat (435) preambulumbekezdése).