natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
A fent említett rendelkezésekből az következik, hogy a 75/442 irányelv megkülönbözteti a hasznosítási vagy ártalmatlanítási műveletek tényleges elvégzését, melyre az irányelv bármely „hulladékbirtokost” kötelez, legyen az termelő vagy birtokos, az ilyen műveletekkel kapcsolatban felmerülő költségek viselésétől, amelyre az irányelv a szennyező fizet elvvel összhangban azokat kötelezi, akiktől a hulladék ered, legyenek azok hulladékbirtokosok vagy a hulladék korábbi birtokosai, vagy annak a terméknek a gyártója, amiből a hulladék származott (lásd a fent hivatkozott Van de Walle és társai ügyben hozott ítélet 58. pontját).
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
E tekintetben az EK 174. cikk (2) bekezdése első albekezdésének második mondatában és a 75/442 irányelv 15. cikkében megfogalmazott szennyező fizet elv alkalmazása hiúsulna meg, ha az ilyen, a hulladék létrehozásában érintett személyek kibújhatnának ezen irányelvben előírt pénzügyi kötelezettségeik alól annak ellenére, hogy egyértelműen bizonyított az – akár akaratlanul – a tengerbe ömlött, és valamely tagállam tengerparti területének szennyeződését előidéző szénhidrogének eredete.
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
– A „birtokos” és a „korábbi birtokos” fogalmáról
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
A Bíróság a benzinkút tárolóberendezéseiből véletlenül kiszivárgott, a benzinkút által a saját üzemeltetésével kapcsolatos szükségletek fedezése céljából vásárolt szénhidrogénekre vonatkozóan kimondta, hogy e szénhidrogének a benzinkút üzemeltetőjének birtokában voltak.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
A Bíróság megállapította, hogy ebben az összefüggésben azt a személyt, aki saját tevékenysége szükségletei érdekében tárolta a szénhidrogéneket, amikor azok hulladékká váltak, úgy lehet tekinteni, mint aki a hulladékot a 75/442 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében „termelte”.
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Ugyanis az ilyen benzinkút üzemeltetőjét, aki egyidejűleg e hulladék termelője és birtokosa, a hulladék birtokosának kell tekinteni ezen irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében (lásd a fent hivatkozott Van de Walle és társai ügyben hozott ítélet 59. pontját).
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
Ugyanígy a véletlenül a tengerbe ömlött szénhidrogének esetében is meg kell állapítani, hogy az említett szénhidrogéneket szállító hajó tulajdonosa lényegében birtokolja azokat, közvetlenül mielőtt hulladékká változnának.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Ilyen körülmények között az említett hajó tulajdonosát úgy lehet tekinteni, mint aki az említett hulladékot a 75/442 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében termelte, és ennek alapján ezen irányelv 1. cikkének c) pontja szerinti „birtokosnak” lehet minősíteni.
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
Ugyanakkor, az említett irányelv nem zárja ki, hogy bizonyos esetekben a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségek egy vagy több korábbi birtokost terheljenek (lásd a fent hivatkozott Van de Walle és társai ügyben hozott ítélet 57. pontját).
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
– A hulladékártalmatlanítás költségeinek viselésére köteles személyek meghatározásáról
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Az alapügyben az a kérdés merül fel, hogy az árut a végső címzettnek eladó, és emiatt az utóbb a tengeren megsérült hajót kibérlő személy szintén „birtokosnak” tekint-hető-e a kiömlött hulladék ilyen „korábbi” birtoklása címén.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Másfelől a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy azon termék gyártója, amiből a hulladék származott, szintén kötelezhető-e az így keletkezett hulladék ártalmatlanítása költségeinek viselésére.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
E tekintetben a 75/442 irányelv 15. cikke kimondja, hogy személyek meghatározott kategóriái, a jelen esetben a „korábbi birtokosok”, vagy „annak a terméknek a gyártója, amiből a hulladék származott”, kötelezhetők a szennyező fizet elvvel összhangban a hulladékártalmatlanítás költségeinek viselésére.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
E pénzügyi kötelezettség tehát amiatt terheli őket, mert hozzájárultak az említett hulladék létrehozásához, és adott esetben az abból származó szennyezés veszélyéhez.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Ennélfogva a tartályhajó hajótörése következtében véletlenül a tengerbe ömlött szénhidrogénekkel kapcsolatban a nemzeti bíróság megállapíthatja, hogy e szénhidrogének eladója és az azt szállító hajó bérlője „hulladékot termelt”, ha e bíróság az egyedül általa mérlegelendő tényállás fényében arra a következtetésre jut, hogy ezen eladóbérlő hozzájárult a hajótörés által okozott szennyezés bekövetkeztének kockázatához, különösen azáltal, hogy nem tett az ilyen esemény megelőzésére irányuló, a hajó kiválasztására vonatkozó intézkedéseket.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Ilyen körülmények között ezen eladóbérlő a 75/442 irányelv 15. cikke második francia bekezdésének első része alkalmazásában a hulladék korábbi birtokosának tekinthető.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Amint az a jelen ítélet 69. pontjában szerepel, az alapügyben szereplőhöz hasonló körülmények között a 75/442 irányelv 15. cikkének második francia bekezdése a „vagy” kötőszó használatával azt mondja ki, hogy a hulladékártalmatlanítás költségeit vagy a „korábbi birtokosoknak” kell viselniük, vagy azon „termék gyártój[ának], amelyből a [szóban forgó] hulladék származott”.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
E tekintetben az EK 249. cikkel összhangban a 75/442 irányelv címzett tagállamai – miközben a forma és az eszköz megválasztása a hatáskörükben marad – kötelesek a kitűzött cél elérésére, melyet a hulladékmegsemmisítéshez kapcsolódó költségek jelentette pénzügyi teher viselése jelent.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Következésképpen kötelesek biztosítani, hogy nemzeti jogrendszerük lehetővé tegye vagy a korábbi birtokosoknak, vagy azon termék gyártójának, amelyből a hulladék származik, az említett költségek viselésére kötelezését.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Ahogyan arra a főtanácsnok indítványának 135. pontjában rámutatott, a 75/442 irányelv 15. cikkével nem összeegyeztethetetlen, hogy a tagállamok az idevágó nemzetközi kötelezettségvállalások alkalmazásával – amilyen a polgári jogi felelősségről szóló egyezmény és a FIPOL egyezmény – előírják, hogy a hajó tulajdonosa és annak bérlője a szénhidrogének tengerbe ömlésével okozott kárért legfeljebb a hajó űrtartalmához és/vagy a gondatlan magatartásukhoz kapcsolódó különleges körülményekhez viszonyított mértékben feleljenek.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
E rendelkezéssel az sem összeegyeztethetetlen, hogy az említett nemzetközi kötelezettségvállalások alkalmazásában minden egyes káreseményre vonatkozóan meghatározott legmagasabb összeg erejéig a FIPOL-hoz hasonló kártalanítási alap vállalja át a 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja szerinti „birtokosok” helyett a véletlenül a tengerbe ömlött szénhidrogénekből keletkezett hulladék ártalmatlanításának költségeit.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Mindazonáltal ha kiderül, hogy a szénhidrogének véletlen tengerbe ömlésekor keletkezett hulladék ártalmatlanításának költségeit az említett alap nem vállalja át, vagy az adott káreseményre előírt felső határ kimerítése miatt nem vállalhatja át, és ha a felelősség említett korlátozása vagy a felelősség alóli mentesülés miatt a tagállam jogrendszere – ideértve a nemzetközi egyezményekből eredő szabályozást is – megakadályozza, hogy e költségeket a hajó tulajdonosa és/vagy bérlője viselje még abban az esetben is, ha e személyek a 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében „birtokosnak” tekintendők, akkor az ilyen nemzeti jogrendszernek ezen irányelv megfelelő átültetése érdekében lehetővé kellene tennie, hogy az említett költségeket azon termék gyártója viselje, amelyből az így kiömlött hulladék származik.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Mindazonáltal „a szennyező fizet” elvvel összhangban az ilyen gyártó csak akkor kötelezhető a költségek viselésére, ha tevékenységével hozzájárult a hajótörés okozta szennyezés bekövetkezésének veszélyéhez.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
E tekintetben a tagállamok azon kötelezettsége, hogy minden szükséges intézkedést megtegyenek annak érdekében, hogy elérjék az irányelvben előírt célokat, jogilag kötelező erejű, amint ezt az EK 249. cikk harmadik albekezdése és maga az irányelv is előírja.
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Ez a minden általános és különleges intézkedés meghozatalára vonatkozó kötelezettség – hatáskörük keretén belül – érvényes a tagállamok minden hatóságára, beleértve a bírói hatáskörrel rendelkező hatóságokat is (lásd a C-106/89. sz.
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Ebből következik, hogy a nemzeti jog alkalmazása során – akár az irányelvet vagy a tagállam által aláírt nemzetközi egyezmény rendelkezését megelőzően, akár az azt követően alkotott rendelkezésekről van szó –, a nemzeti jog értelmezésére hivatott bíróságnak annak érdekében, hogy elérje az irányelv által kívánt eredményt, és ily módon megfeleljen az EK 249. cikk harmadik bekezdésének, mindent meg kell tennie azért, hogy e feladatát az irányelv szövege és célja alapján lássa el (lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott Marleasing-ügyben hozott ítélet 8. pontját).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Másfelől a Közösséget, a Total társaságok tárgyaláson elhangzott állításával szemben, nem köti sem a polgári jogi felelősségről szóló egyezmény, sem a FIPOL egyezmény.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
Ugyanis egyrészt a Közösség nem csatlakozott az említett nemzetközi megállapodásokhoz, másrészt a Közösség sem úgy nem tekinthető, mint ami helyettesíti
COMMUNE DE MESQUER of its Member States, if only because not all of them are parties to those conventions (see, by analogy, Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16, and Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 47), or as being indirectly bound by those conventions as a result of Article 235 of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed at Montego Bay on 10 December 1982, which entered into force on 16 November 1994 and was approved by Council Decision 98/392/EC of 23 March 1998 (OJ 1998 L 179, p.
COMMUNE DE MESQUER a tagállamait – márcsak azért sem, mert azok nem is mind részesei ezen egyezményeknek (lásd analógia útján a C-379/92. sz.
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
Peralta-ügyben 1994. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-3453. o.] 16. pontját, valamint a C-308/06. sz., Intertanko és társai ügyben 2008. június 3-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-4057. o.] 47. pontját) – sem pedig úgy, mint amit az említett megállapodások közvetetten kötnek az Egyesült Nemzetek Montego Bay-ben, 1982. december 10-én aláírt, 1994. november 16-án hatályba lépett és az 1998. március 23-i 98/392/EK tanácsi határozattal (HL L 179., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 4. fejezet, 3. kötet, 260. o.) jóváhagyott Tengerjogi Egyezményének 235. cikkénél fogva, amely rendelkezés (3) bekezdése – ahogyan arra a francia kormány a tárgyalás során rámutatott – arra korlátozódik, hogy az említett egyezményben részes felek között kölcsönös együttműködési kötelezettséget írjon elő.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Ráadásul a tagállamokat a FIPOL egyezmény 2003. évi jegyzőkönyvének a Közösség érdekében történő aláírására vagy az ahhoz való csatlakozásra felhatalmazó 2004/246 határozatra vonatkozóan elegendő megállapítani, hogy e határozat és az említett 2003. évi jegyzőkönyv az alapügy tényállására nem alkalmazandó.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Igaz, hogy a 2004/35 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten kimondja, hogy az irányelv nem alkalmazandó olyan esemény vagy tevékenység esetén, amelynek tekintetében a felelősség vagy a kártérítés a IV. mellékletben felsorolt nemzetközi okmányok bármelyikének alkalmazási körébe tartozik, amely melléklet megemlíti a polgári jogi felelősségről szóló egyezményt és a FIPOL egyezményt is.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
A közösségi jogalkotó ugyanis – ahogyan azt ezen irányelv 10. preambulumbekezdésében ki is mondja – szükségesnek tartotta az idevágó nemzetközi egyezmények figyelembevételét, amelyek átfogóbban és szigorúbban szabályozzák az ezen irányelv alkalmazási körébe tartozó tevékenységek gyakorlását.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a 75/442 irányelv – ideértve annak a 2006/12 irányelvvel kodifikált változatát is – nem tartalmaz hasonló rendelkezést.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 75/442 irányelv 15. cikkének alkalmazásában a szénhidrogének véletlen, valamely tagállam tengerpartjának szennyeződését előidéző tengerbe ömlésére vonatkozóan:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
– a nemzeti bíróság megállapíthatja, hogy e szénhidrogének eladója és az azt szállító hajó bérlője a 75/442 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében „hulladéktermelő”, azaz ugyanezen irányelv 15. cikke második francia bekezdésének első része alkalmazásában „korábbi birtokos”, ha e bíróság az egyedül általa mérlegelendő tényállás fényében arra a következtetésre jut, hogy ezen eladóbérlő hozzájárult a hajótörés által okozott szennyezés bekövetkeztének kockázatához, különösen azáltal, hogy nem tett az ilyen esemény megelőzésére irányuló, a hajó kiválasztására vonatkozó intézkedéseket;
— if it happens that the cost of disposing of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by the Fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ’holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
– ha kiderül, hogy a szénhidrogének véletlen tengerbe ömlésekor keletkezett hulladék ártalmatlanításának költségeit az említett alap nem vállalja át, vagy az adott káreseményre előírt felső határ kimerítése miatt nem vállalhatja át, és ha a felelősség említett korlátozása vagy a felelősség alóli mentesülés miatt a tagállam jogrendszere – ideértve a nemzetközi egyezményekből eredő szabályozást is – megakadályozza, hogy e költségeket a hajó tulajdonosa és/vagy bérlője viselje még abban az esetben is, ha e személyek a 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében „birtokosnak” tekintendők, akkor az ilyen nemzeti jogrendszernek az irányelv 15. cikke megfelelő átültetésének érdekében lehetővé kellene tennie, hogy az említett költségeket azon termék gyártója viselje, amelyből az így kiömlött hulladék származik.