natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Thus, the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 provides that Member States are to ensure that, whatever the law applicable to the employment relationship, undertakings established in another Member State which post workers to their territory in the framework of a transnational provision of services, guarantee the posted workers the terms and conditions of employment, covering the matters set out in that article, which are laid down in the Member State in which the work is carried out (Case C-490/04 Commission v Germany [2007] ECR I-6095, paragraph 18).
Így ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, a másik tagállamban letelepedett vállalkozások, amelyeknek transznacionális szolgáltatásnyújtás keretében a saját területükön vannak kiküldetésben munkavállalói, biztosítják a kiküldetésben lévő munkavállalóknak az ugyanebben a cikkben említett kérdésekre vonatkozó azon munka- és foglalkoztatási feltételeket, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban állapítottak meg (a C-490/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. július 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-6095. o.] 18. pontja).
Nevertheless, under the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 it is open to Member States, in compliance with the EC Treaty, to apply, in a nondiscriminatory manner, to undertakings which post workers to their territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to the first subparagraph of Article 3(1), in the case of public policy provisions.
A 96/71 irányelv 3. cikke (10) bekezdésének első francia bekezdése azonban elismeri a tagállamok számára azon lehetőséget, hogy a Szerződésnek megfelelően megkülönböztetéstől mentesen írjanak elő a saját területükre munkavállalókat kiküldő vállalkozások számára az e cikk (1) bekezdése első albekezdésében említetteken kívüli kérdésekre vonatkozó munka- és foglalkoztatási feltételeket, amennyiben a közrenddel kapcsolatos rendelkezésekről van szó.
As is clear from Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, which states that the provisions concerning matters referred to in points 1 to 14 thereof are mandatory provisions falling under national public policy, the Grand Duchy of Luxembourg intended to rely on the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Amint a 2002. december 20-i törvény 1. cikkének (1) bekezdéséből – amely kimondja, hogy az e bekezdés 1–14. pontjában említett rendelkezések a nemzeti közrenddel kapcsolatos rendészeti rendelkezéseknek minősülnek – következik, a Luxemburgi Nagyhercegség az említett irányelv 3. cikke (10) bekezdésének első francia bekezdésére kívánt hivatkozni.
In that connection, it must be recalled that the classification of national provisions by a Member State as public-order legislation applies to national provisions compliance with which has been deemed to be so crucial for the protection of the political, social or economic order in the Member State concerned as to require compliance therewith by all persons present on the national territory of that Member State and all legal relationships within that State (Joined Cases C-369/96 and C-376/96 Arblade and Others [1999] ECR I-8453, paragraph 30).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti rendelkezések tagállam általi rendészeti és biztonsági törvényekké minősítése azokra a rendelkezésekre vonatkozik, amelyek betartását az érintett tagállam politikai, társadalmi, illetve gazdasági szervezetének védelme szempontjából lényegesnek tartották, annyira, hogy annak betartását az e tagállam nemzeti területén élő bármely személyre vagy ott behatárolható bármely jogviszonyra vonatkozóan előírják (a C-369/96. és C-376/96. sz., Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november 23-án hozott ítélet [EBHT 1999., I-8453. o.] 30. pontja).
Therefore, contrary to the Grand Duchy of Luxembourg’s submissions, the public policy exception is a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services which must be interpreted strictly, the scope of which cannot be determined unilaterally by the Member States (see, regarding freedom of movement for persons, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 45).
Ezért a Luxemburgi Nagyhercegség állításával ellentétben a személyek szabad mozgásának alapelvétől való eltérést szolgáló közrendi kifogást megszorítóan kell értelmezni, és annak tartalmát a tagállamok nem határozhatják meg egyoldalúan (lásd a személyek szabad mozgását illetően a C-503/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. január 31-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-1097. o.] 45. pontját).
In the context of Directive 96/71, the first indent of Article 3(10), constitutes a derogation from the principle that the matters with respect to which the host Member State may apply its legislation to undertakings which post workers to its territory are set out in an exhaustive list in the first subparagraph of Article 3(1) thereof.
A 96/71 irányelv 3. cikke (10) bekezdésének első francia bekezdésével összefüggésben ez eltérést jelent azon elvtől, amely szerint azok a kérdések, amelyekben a fogadó állam a jogszabályait alkalmazhatja azokra a vállalkozásokra, amelyek munkavállalókat küldenek ki a területére, kimerítően vannak felsorolva ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésében.
The first indent of Article 3(10) must therefore be interpreted strictly.
Következésképpen ezen első rendelkezést szigorúan kell értelmezni.
Moreover, Declaration No 10 which, as the Advocate General rightly pointed out in point 45 of her Opinion, may be relied on in support of an interpretation of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, states that the expression ‘public policy provisions’ is to be construed as covering those mandatory rules from which there can be no derogation and which, by their nature and objective, meet the imperative requirements of the public interest.
Végül a 10. sz. nyilatkozat, amellyel kapcsolatban a főtanácsnok jogosan állapította meg az indítványa 45. pontjában, hogy arra hivatkozni lehet a 96/71 irányelv 3. cikke (10) bekezdése első francia bekezdése értelmezésének alátámasztására, megállapítja, hogy a „közrendre vonatkozó [helyesen: a közrenddel kapcsolatos] rendelkezések” szavakat úgy kell tekinteni, mint amelyek olyan kötelező rendelkezéseket takarnak, amelyektől nem lehet eltérni, és amelyek természetüknél és céljuknál fogva megfelelnek a közérdeken alapuló kényszerítő követelményeknek.
In any event, Article 3(10) of Directive 96/71 provides that availing themselves of the option for which it provides does not exempt the Member States from complying with their obligations under the EC Treaty and, in particular, those relating to the
Mindenesetre a 96/71 irányelv e rendelkezése megállapítja, hogy az általa előírt lehetőségre való hivatkozás nem mentesíti a tagállamokat az EK-Szerződésből eredő, és különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó kötelezettségek
2008 — CASE C-319/06 freedom to provide services, the promotion of which is referred to in recital 5 of the preamble to the directive.
SZ. ÜGY betartása alól, amelynek elősegítését ezen irányelv ötödik preambulumbekezdése is hangsúlyozza.
It is in the light of those considerations that the Court must examine the requirements set out in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 whose classification as mandatory provisions falling under national public policy is challenged by the Commission.
E megfontolásokra tekintettel kell megvizsgálni a 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdésének előírásait, amelyeknek a Bizottság vitatja a nemzeti közrenddel kapcsolatos rendészeti rendelkezéseknek való minősítését.
— The requirement of a written contract or document established pursuant to Direct ive 91/533, as provided for in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– A 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában előírt, az írásbeli szerződésre vagy a 91/533 irányelv alapján kiállított okiratra vonatkozó követelményről
As a preliminary point, it is to be noted that that requirement is not a matter mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy e követelmény olyan kérdésre vonatkozik, amelyet nem említ a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében szereplő lista.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, first, that the contested requirement is simply a reminder of the condition referred to in Articles 2 and 3 of Directive 91/533 and, second, that it is a matter of public policy in so far as its objective is to protect workers.
A Luxemburgi Nagyhercegség úgy érvel egyrészt, hogy a vitatott követelmény csak a 91/533 irányelv 2. és 3. cikkében említett feltétel megismétlése, másrészt pedig hogy a közrendre vonatkozik, mivel célja a munkavállalók védelme.
As stated in the second recital of the preamble to Directive 91/533, the need to subject employment relationships to formal requirements is essential in order better to protect employees against possible infringements of their rights and to create greater transparency on the labour market.
Amint azt a 91/533 irányelv második preambulumbekezdése hangsúlyozza, a munkaviszonyok formai követelményeknek való alárendelésének szükségessége lényeges a munkavállalók jogai esetleges megsértésével szembeni jobb védelem és a munkaerőpiacon való nagyobb átláthatóság biztosítása érdekében.
However, it is also clear from Article 9(1) of Directive 91/533 that the Member States are to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with that directive.
Azonban az említett irányelv 9. cikkének (1) bekezdéséből az is következik, hogy a tagállamok elfogadják azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek.
Consequently, all employers, including those which post workers abroad, are, as provided by Article 4(1) of Directive 91/533, subject, by virtue of the laws of the Member State in which they are established, to the obligations laid down by that directive.
Következésképpen minden munkáltató, beleértve azokat is, akik munkavállalókat küldenek ki, a 91/533 irányelv 4. cikke (1) bekezdése előírásának megfelelően a letelepedésük szerinti tagállam jogszabályai alapján az ezen irányelv által előírt kötelezettségek alá tartozik.
It is evident that compliance with the requirement laid down in Article 1(1)(1) of the Law of 20 December 2002 is ensured by the Member State of origin of the posted workers.
Meg kell tehát állapítani, hogy a 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában előírt követelmény betartását azon tagállam biztosítja, ahonnan a kiküldött munkavállalók származnak.
Accordingly, the contested provision has the effect of making undertakings which post workers to Luxembourg subject to an obligation to which they are already subject in the Member State in which they are established.
Ezért a vitatott rendelkezés azon hatással jár, hogy a munkavállalókat Luxemburgba kiküldő vállalkozásokat olyan kötelezettségnek veti alá, amelyek már a székhelyük szerinti tagállamban is vonatkoznak rájuk.
Moreover, the aim of Directive 96/71, which is to guarantee compliance with a nucleus of rules for the protection of workers, renders the existence of such an additional obligation all the more redundant since, having regard to the procedures involved, it is likely to dissuade undertakings established in another Member State from exercising their freedom to provide services.
Végül a 96/71 irányelvnek a munkavállalók védelmére vonatkozó szabályok legalacsonyabb szintje betartásának biztosítására vonatkozó célja még inkább feleslegesség teszi egy ilyen kiegészítő kötelezettség létezését, ami az azzal járó eljárásokra tekintettel visszatarthatja a valamely másik tagállamban letelepedett vállalkozásokat a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlásától.
The Court has consistently held that, although Community law does not preclude Member States from applying their legislation or collective labour agreements entered into by both sides of industry to any person who is employed, even temporarily, no matter in which Member State the employer is established, nevertheless such a possibility is subject to the condition that the workers concerned, who are temporarily working in the host Member State, do not already enjoy the same protection, or essentially comparable protection by virtue of obligations to which their employer is already subject in the Member State in which it is established (see, to that effect, Case C-445/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-10191, paragraph 29 and the caselaw cited).
Ugyanakkor, bár az állandó ítélkezési gyakorlat szerint nem ellentétes a közösségi joggal, ha a tagállamok a jogszabályaik vagy a szociális partnerek között létrejött kollektív szerződések hatályát minden személyre kiterjesztik, aki ellenszolgáltatás fejében – akár időleges jelleggel – munkát végez, a munkáltató székhelyétől függetlenül, az ilyen lehetőség attól a feltételtől függ, hogy a fogadó tagállam területén ideiglenesen munkát végző érintett munkavállalók nem részesülnek már azonos vagy lényegében hasonló védelemben azon kötelezettségek alapján, amelyek a munkáltatójukat a székhelye szerinti tagállamban már terhelik (lásd ebben az értelemben a C-445/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. október 21-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-10191. o.] 29. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
In particular, the Court has already held that the freedom to provide services, as one of the fundamental principles of the Treaty, may be restricted only by rules justified by overriding requirements relating to the public interest and applicable to all persons and businesses operating in the territory of the State where the service is provided, in so far as that interest is not safeguarded by the rules to which the provider of such a service is subject in the Member State where he is established (see, Arblade and Others, paragraph 34, and Joined Cases C-49/98, C-50/98, C-52/98 to C-54/98 and C-68/98 to C-71/98 Finalarte and Others[2001] ECR I-7831, paragraph 31).
A Bíróság már különösen megállapította, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága mint a Szerződés alapelve csak a közérdeken alapuló kényszerítő indokokkal igazolt és a fogadó tagállam területén tevékenységet végző bármely személyre vagy vállalkozásra alkalmazható szabályozásokkal korlátozható annyiban, amennyiben ezen érdeket nem védik azok a szabályok, amelyek a szolgáltatásnyújtóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkoznak (lásd a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját, valamint a C-49/98., C-50/98., C-52/98–C-54/98. és C-68/98–C-71/98. sz., Finalarte és társai egyesített ügyekben 2001. október 25-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-7831. o.] 31. pontját).
That being the case as regards the protection of workers guaranteed by Directive 91/533 and relied on by the Grand Duchy of Luxembourg, it must be held that the requirement laid down in point 1 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, in so far as it is not applied in compliance with the Treaty.
Mivel ez az eset áll fenn a munkavállalóknak a 91/533 irányelv által biztosított, és a Luxemburgi Nagyhercegség által hivatkozott védelmét illetően, meg kell állapítani, hogy a 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában előírt követelmény nem felel meg a 96/71 irányelv 3. cikke (10) bekezdése első francia bekezdésének annyiban, amennyiben azt nem a Szerződésnek megfelelően írják elő.
— The requirement relating to the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(1)(2) of the Law of 20 December 2002
– A díjazásnak a megélhetési költségek változásához való automatikus hozzáigazítására vonatkozó, a 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdésének 2. pontjában előírt követelményről
It is clear from the Commission’s application that the latter does not challenge the fact that minimum wages are indexed to the cost of living, a requirement which, as the Grand Duchy of Luxembourg points out, is unquestionably covered by point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, but the fact that that indexation concerns all wages, including those which do not fall within the minimum wage category.
A Bizottság által benyújtott keresetből kitűnik, hogy a Bizottság nem azt a tényt vitatja, hogy a minimálbéreket a megélhetési költségekhez igazítják, mivel egy ilyen követelmény – amint azt a Luxemburgi Nagyhercegség megjegyzi – kétségtelenül a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontjába tartozik, hanem azt a körülményt, hogy ezen indexálás a díjazások összességére vonatkozik, beleértve azokat a fizetéseket is, amelyek nem tartoznak a minimálbér kategóriába.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 authorises the host Member State by implication to impose its system for determining all wages on undertakings which post workers to its territory.
A Luxemburgi Nagyhercegség azonban úgy érvel, hogy a 96/71 irányelv e rendelkezése hallgatólagosan lehetővé teszi a fogadó tagállamnak, hogy az összes fizetés meghatározására vonatkozó rendszerét alkalmazza a területére munkavállalókat kiküldő vállalkozásokra.
In that connection, it must be pointed out that the Community legislature intended, by means of point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, to limit the possibility of the Member States intervening as regards pay to matters relating to minimum rates of pay.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a közösségi jogalkotó a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontján keresztül a tagállamoknak a fizetésekre vonatkozó beavatkozási lehetőségét a minimálbér mértékében kívánta korlátozni.
It follows that the requirement in the Law of 20 December 2002 concerning the automatic adjustment of rates of pay other than the minimum wage to the cost of living does not fall within the matters referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Ebből az következik, hogy a 2002. december 20-i törvénynek a minimálbéren kívüli fizetéseknek a megélhetési költségek változásához való automatikus hozzáigazítására vonatkozó követelménye nem tartozik a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében említett kérdések alá.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
A Luxemburgi Nagyhercegség azonban azt állítja, hogy a 2002. december 20-i törvény 1. cikke (1) bekezdése 2. pontjának követelménye a társadalmi béke Luxemburgban való biztosítására irányul, és hogy ez alapján a 96/71 irányelv 3. cikke (10) bekezdésének első francia bekezdése értelmében vett a közrenddel kapcsolatos követelménynek minősül, azáltal, hogy védi a munkavállalókat az infláció hatásaival szemben.
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 96/71 irányelv ezen rendelkezése megengedi a fogadó tagállamnak a munka- és foglalkoztatási feltételeknek a területükre munkavállalókat kiküldő vállalkozásokra történő alkalmazását a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében említetteken kívüli kérdések tekintetében, amennyiben a közrenddel kapcsolatos rendelkezésekről van szó.
Thus the Court has already had occasion to observe that, while the Member States are still, in principle, free to determine the requirements of public policy in the light of their national needs, the notion of public policy in the Community context, particularly when it is cited as justification for a derogation from the fundamental principle of the freedom to provide services, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the European Community institutions (see, to that effect, Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraph 30).
Így a Bíróságnak volt alkalma pontosítani, hogy bár a tagállamok lényegében szabadon, a nemzeti szükségleteiknek megfelelően határozhatják meg a közrenddel kapcsolatos követelményeket, e fogalmat közösségi összefüggésben, nevezetesen a szolgáltatásnyújtás alapvető szabadságától való eltérés igazolásakor azonban, szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy annak tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák meg egyoldalúan az európai közösségi intézmények ellenőrzése nélkül (lásd ebben az értelemben a C-36/02. sz.
It follows that public policy may be relied on only if there is a genuine and sufficiently serious threat to a fundamental interest of society (see Case C-54/99 Église de scientologie [2000] ECR I-1335, paragraph 17).
Omega-ügyben 2004. október 14-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-9609. o.] 30. pontját). Ebből következően a közrend kizárólag egy alapvető társadalmi érdeket érintő, valós és megfelelően komoly fenyegetés esetében hívható fel (lásd a C-54/99. sz.
It has to be remembered that the reasons which may be invoked by a Member State in order to justify a derogation from the principle of freedom to provide services must be accompanied by appropriate evidence or by an analysis of the expediency and proportionality of the restrictive measure adopted by that State, and precise evidence enabling its arguments to be substantiated (see, to that effect, Case C-254/05 Commission v Belgium [2007] ECR I-4269, paragraph 36, and the caselaw cited).
Fontos emlékeztetni arra, hogy azokhoz az okokhoz, amelyekre valamely tagállam a szolgáltatásnyújtás szabadsága elvétől való eltérés igazolása érdekében hivatkozhat, az e tagállam által hozott korlátozó intézkedés megfelelőségének és arányosságának vizsgálatát alátámasztó alkalmas bizonyítékokat vagy elemzést, valamint az érvelését alátámasztó konkrét bizonyítékokat is csatolni kell (lásd ebben az értelemben a C-254/05. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2007. június 7-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-4269. o.] 36. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
Ezért ahhoz, hogy a Bíróság értékelhesse, hogy a szóban forgó intézkedések szükségesek és arányosak-e a közrend védelmére vonatkozó célkitűzéshez képest, a Luxemburgi Nagyhercegségnek olyan tényeket kellett volna bemutatnia, amelyek lehetővé teszik annak bizonyítását, hogy a béreknek a megélhetési költségek változásához való automatikus hozzáigazítására vonatkozó követelménynek a Luxemburgba kiküldött munkavállalókra történő alkalmazása hozzájárulhat-e, és mennyiben, e célkitűzés megvalósításához.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség a munkavállalók vásárlóereje és a társadalmi béke védelmére vonatkozó célkitűzések általában véve történő hivatkozására szorítkozik, anélkül hogy az elfogadott intézkedések szükségességének és arányosságának értékelését lehetővé tévő tényre hivatkozna.