natgillin/translations-raw huggingface dataset:
97 However, in the first place, Article 6 of Directive 93/104 is referred to only in Article 17(1) and it is undisputed that the latter provision covers activities which bear no relation at all to those carried out by emergency workers such as the claimants in the main proceedings. 
97 Međutim, s jedne strane, na članak 6. Direktive 93/104 upućuje se samo u njezinom članku 17. stavku 1. i nije sporno da ova potonja odredba obuhvaća aktivnosti koje nemaju nikakve veze s onima koje provode radnici hitne pomoći poput tužitelja u glavnom postupku.
By contrast, Article 17(2), point 2.1(c)(iii), refers to `activities involving the need for continuity of service', including in particular `ambulance services', but this provision gives scope for derogating from only Articles 3, 4, 5, 8 and 16 of the directive. 
Suprotno tome, članak 17. stavak 2. točka 2.1.(c)(iii) odnosi se na „djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga", uključujući posebno „službe prve pomoći", no ova odredba predviđa mogućnost odstupanja samo od članaka 3., 4., 5., 8. i 16. navedene direktive.
98 In the second place, Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 provides that the Member States have the right not to apply Article 6 provided that they observe the general principles of protection of the safety and health of workers and that they satisfy a number of conditions set out cumulatively in Article 18(1)(b)(i), but it is not disputed that the Federal Republic of Germany has not availed itself of that option to derogate (see Jaeger, paragraph 85). 
98 S druge strane, članak 18. stavak 1. točka (b)(i) Direktive 93/104 predviđa da države članice imaju mogućnost neprimjene članka 6. pod uvjetom da se pridržavaju općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika i da udovolje određenom broju uvjeta kumulativno navedenih u članku 18. stavku 1. točki (b)(i). No nije sporno da Savezna Republika Njemačka nije iskoristila ovu mogućnost odstupanja (vidjeti presudu Jaeger, t. 85.).
99 Moreover, by virtue of the Court's case-law the Member States cannot unilaterally determine the scope of the provisions of Directive 93/104 by attaching conditions or restrictions to the implementation of the workers' right under Article 6(2) of the directive not to work more than 48 hours per week (see, to that effect, Jaeger, paragraphs 58 and 59). 
99 Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice ne mogu jednostrano utvrđivati opseg odredaba Direktive 93/104 određujući bilo kakve uvjete ili ograničenja provedbi prava radnika na temelju članka 6. točke 2. te direktive da prosječno tjedno radno vrijeme ne prelazi 48 sati (vidjeti u tom smislu presudu Jaeger, t. 58. i 59.).
Any other interpretation would misconstrue the purpose of the directive, which is intended to secure effective protection of the safety and health of workers by allowing them to enjoy minimum periods of rest (see Jaeger, paragraphs 70 and 92). 
Svakim drugim tumačenjem pogrešno bi se protumačila svrha te direktive, čija je namjena osigurati učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im najmanja razdoblja odmora (vidjeti presudu Jaeger, t. 70. i 92.).
100 In those circumstances, it must be concluded that, in view of both the wording of Article 6(2) of Directive 93/104 and the purpose and scheme of the directive, the 48-hour upper limit on average weekly working time, including overtime, constitutes a rule of Community social law of particular importance from which every worker must benefit, since it is a minimum requirement necessary to ensure protection of his safety and health (see, by analogy, Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraphs 43 and 47), and therefore national legislation, such as that at issue in the main proceedings, which authorises weekly working time in excess of 48 hours, including periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft'), is not compatible with the requirements of Article 6(2) of the directive. 
100 U tim okolnostima valja zaključiti da u pogledu teksta članka 6. točke 2. Direktive 93/104 te svrhe i strukture navedene direktive gornja granica od 48 sati u pogledu prosječnog tjednog radnog vremena, uključujući prekovremene sate, predstavlja pravilo socijalnog prava Zajednice od iznimne važnosti od kojeg svaki radnik mora imati koristi s obzirom da predstavlja najmanji zahtjev nužan za osiguranje zaštite njegove sigurnosti i zdravlja (vidjeti, analogijom, presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I.-4881., t. 43. i 47.) te stoga nacionalni propis poput onog u glavnom postupku, kojim se odobrava tjedno radno vrijeme dulje od 48 sati uključujući razdoblja dežurstva, („Arbeitsbereitschaft") nije u skladu sa zahtjevima te odredbe.
101 Accordingly, the answer to the third question, as regards the first aspect, is that Article 6(2) of Directive 93/104 must be interpreted, in circumstances such as those in the main proceedings, as precluding legislation in a Member State the effect of which, as regards periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft') completed by emergency workers in the framework of the emergency medical service of a body such as the Deutsches Rotes Kreuz, is to permit, including by means of a collective agreement or works agreement based on such an agreement, the 48-hour maximum period of weekly working time laid down by that provision to be exceeded. 
101 Shodno tome, na treće pitanje, što se tiče prvog aspekta, valja odgovoriti da članak 6. točku 2. Direktive 93/104 treba tumačiti tako da mu se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivi propis države članice čiji je učinak, u pogledu razdoblja dežurstva („Arbeitsbereitschaft") koje obavljaju radnici hitne pomoći u okviru službe hitne medicinske pomoći organizacije poput Deutsches Rotes Kreuz, takav da kolektivnim ugovorom ili ugovorom na razini poduzeća koji se temelji na takvom ugovoru dozvoljava prekoračenje maksimalnog razdoblja tjednog radnog vremena od 48 sati koje je utvrđeno tom odredbom.
The direct effect of Article 6(2) Directive 93/104 and the ensuing consequences in the cases before the national court 
Izravan učinak članka 6. točke 2. Direktive 93/104 i posljedice koje iz toga proizlaze u predmetima u glavnom postupku
102 Since, in circumstances such as those in the main proceedings, the relevant national legislation is not compatible with the requirements of Directive 93/104 as regards maximum weekly working time, it remains to be considered whether Article 6(2) of the directive fulfils the conditions for it to have direct effect. 
102 Budući da u okolnostima poput ovih u glavnom postupku relevantni nacionalni propis nije u skladu sa zahtjevima Direktive 93/104 u pogledu maksimalnog tjednog radnog vremena, ostaje još za razmotriti ispunjava li članak 6. točka 2. navedene direktive uvjete za stvaranje izravnog učinka.
103 In that regard, it is clear from the settled case-law of the Court that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subject-matter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon before the national courts by individuals against the State where the latter has failed to implement the directive in domestic law by the end of the period prescribed or where it has failed to implement the directive correctly (see, inter alia, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraph 11, and Case C-62/00 Marks & Spencer [2002] ECR I-6325, paragraph 25). 
103 U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti, osobito, presudu od 19. studenoga 1991., Francovich i dr., C-6/90 i C-9/90, Zb., str. I.-5357., t. 11., kao i od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer, C-62/00, Zb., str. I.-6325., t. 25.).
104 Article 6(2) of Directive 93/104 satisfies those criteria, since it imposes on Member States in unequivocal terms a precise obligation as to the result to be achieved, which is not coupled with any condition regarding application of the rule laid down by it, which provides for a 48-hour maximum, including overtime, as regards average weekly working time. 
104 Članak 6. točka 2. Direktive 93/104 zadovoljava ove kriterije, s obzirom da državama članicama na nedvosmislen način nameće preciznu obvezu u pogledu rezultata koji treba postići, koja nije praćena nikakvim uvjetom u vezi primjene pravila njome utvrđenim, koje u pogledu prosječnog tjednog radnog vremena predviđa najviše 48 sati rada, uključujući prekovremene sate.
105 Even though Directive 93/104 leaves the Member States a degree of latitude when they adopt rules in order to implement it, particularly as regards the reference period to be fixed for the purposes of applying Article 6 of that directive, and even though it also permits them to derogate from Article 6, those factors do not alter the precise and unconditional nature of Article 6(2). 
105 Iako Direktiva 93/104 ostavlja državama članicama određenu marginu prosudbe kada donose pravila za njezinu provedbu, posebno u pogledu referentnog razdoblja koje treba utvrditi s ciljem primjene članka 6. te direktive te iako im također omogućava odstupanje od odredaba toga članka, te okolnosti ne utječu na precizan i bezuvjetan karakter članka 6. točke 2.
First, it is clear from the wording of Article 17(4) of the directive that the reference period can never exceed 12 months and, second, the Member States' right not to apply Article 6 is subject to compliance with all the conditions set out in Article 18(1)(b)(i) of the directive. 
S jedne strane, iz teksta članka 17. stavka 4. navedene direktive proizlazi da referentno razdoblje nikada ne može biti dulje od 12 mjeseci i, s druge strane, mogućnost država članica o neprimjeni članka 6. podliježe usklađenosti sa svim uvjetima navedenim u članku 18. stavku 1. točki (b)(i) navedene direktive.
It is therefore possible to determine the minimum protection which must be provided in any event (see, to that effect, Simap, paragraphs 68 and 69). 
Stoga je moguće utvrditi najmanju zaštitu koju u svakom slučaju treba predvidjeti (vidjeti u tom smislu ranije navedenu presudu Simap, t. 68. i 69.).
106 As a consequence, Article 6(2) of Directive 93/104 fulfils all the conditions necessary for it to produce direct effect. 
106 Članak 6. točka 2. Direktive 93/104 stoga ispunjava potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka.
107 It still remains to determine the legal consequences which a national court must derive from that interpretation in circumstances such as those in the main proceedings, which involve individuals. 
107 Potrebno je još utvrditi pravne posljedice koje nacionalni sud mora zaključiti iz takvog tumačenja u okolnostima poput onih u glavnom postupku između pojedinaca.
108 In that regard, the Court has consistently held that a directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied upon as such against an individual (see, inter alia, Case 152/84 Marshall [1986] ECR 723, paragraph 48; Case C-91/92 Faccini Dori [1994] ECR I-3325, paragraph 20; and Case C-201/02 Wells [2004] ECR I-0000, paragraph 56). 
108 U tom je pogledu Sud dosljedno presudio da direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca te se protiv njega nije moguće pozivati na direktivu kao takvu (vidjeti, osobito, presudu od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Zb., str. 723., t. 48.; od 14. srpnja 1994., Faccini Dori, C-91/92, Zb., str. I.-3325., t. 20., i od 7. siječnja 2004., Wells, C-201/02, Zb., t. 56.).
109 It follows that even a clear, precise and unconditional provision of a directive seeking to confer rights or impose obligations on individuals cannot of itself apply in proceedings exclusively between private parties. 
109 Iz toga proizlazi da se čak i jasna, precizna i bezuvjetna odredba direktive koja pojedincima dodjeljuje prava ili nameće obveze ne može primijeniti kao takva u okviru spora isključivo između pojedinaca.
110 However, it is apparent from case-law which has also been settled since the judgment of 10 April 1984 in Case 14/83 Von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraph 26, that the Member States' obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by the directive and their duty under Article 10 EC to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation is binding on all the authorities of Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see, inter alia, Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8; Faccini Dori, paragraph 26; Case C-126/96 Inter-Environnement Wallonie [1997] ECR I-7411, paragraph 40; and Case C-131/97 Carbonari and Others [1999] ECR I-1103, paragraph 48). 
110 Međutim, iz ustaljene sudske prakse nakon presude od 10. travnja 1984., Von Colson i Kamann (14/83, Zb., str. 1891., t. 26.) proizlazi da je obveza država članica na postizanje rezultata koju nameće direktiva, te njihova dužnost na temelju članka 10. UEZ-a da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se osigura ispunjenje te obveze, odnosi na sva tijela država članica, uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu nadležnost (vidjeti osobito presudu od 13. studenoga 1990., Marleasing, C-106/89, Zb., str. I.-4135., t. 8.; ranije navedenu presudu Faccini Dori, t. 26.; presudu od 18. prosinca 1997., Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, Zb., str. I.-7411., t. 40. i presudu od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C-131/97, Zb., str. I.-1103., t.
111 It is the responsibility of the national courts in particular to provide the legal protection which individuals derive from the rules of Community law and to ensure that those rules are fully effective. 
48.). 111 Na nacionalnim sudovima je da posebno osiguraju pravnu zaštitu za pojedince koja proizlazi iz odredaba prava Zajednice i jamče njihov puni učinak.
112 That is a fortiori the case when the national court is seised of a dispute concerning the application of domestic provisions which, as here, have been specifically enacted for the purpose of transposing a directive intended to confer rights on individuals. 
112 Isto vrijedi a fortiori kada nacionalni sud odlučuje o sporu u pogledu primjene nacionalnih odredaba koje su, kao u ovom slučaju, posebno donesene kako bi se prenijela direktiva čija je namjena dodjela prava pojedincima.
The national court must, in the light of the third paragraph of Article 249 EC, presume that the Member State, following its exercise of the discretion afforded it under that provision, had the intention of fulfilling entirely the obligations arising from the directive concerned (see Case C-334/92 Wagner Miret [1993] ECR I-6911, paragraph 20). 
U pogledu članka 249. trećeg podstavka UEZ-a, taj sud mora pretpostaviti da je država članica nakon provedbe diskrecijskog prava koje joj je dodijeljeno tom odredbom u potpunosti namjeravala ispuniti obveze koje proizlaze iz dotične direktive (vidjeti presudu od 16. prosinca 1993., Wagner Miret, C-334/92, Zb., str. I.-6911., t.
113 Thus, when it applies domestic law, and in particular legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, the national court is bound to interpret national law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result sought by the directive and consequently comply with the third paragraph of Article 249 EC (see to that effect, inter alia, the judgments cited above in Von Colson and Kamann, paragraph 26; Marleasing, paragraph 8, and Faccini Dori, paragraph 26; see also Case C-63/97 BMW [1999] ECR I-905, paragraph 22; Joined Cases C-240/98 to C-244/98 Océano Grupo Editorial and Salvat Editores [2000] ECR I-4941, paragraph 30; and Case C-408/01 Adidas-Salomon and Adidas Benelux [2003] ECR I-0000, paragraph 21). 
20.). 113 Nacionalni sud koji prilikom primjene nacionalnog prava mora tumačiti to pravo, a naročito odredaba posebno donesenih s ciljem provedbe zahtjeva neke direktive, obvezan je svoje tumačenje u najvećoj mogućoj mjeri uskladiti s tekstom i svrhom direktive kako bi ostvario njome propisani rezultat i na taj način poštovao obvezu iz članka 249. trećeg podstavka UEZ-a (vidjeti u tom smislu, osobito, ranije navedene presude Von Colson i Kamann, t. 26; Marleasing, t. 8. i Faccini Dori, t. 26.; vidjeti isto tako presudu od 23. veljače 1999., BMW, C-63/97, Zb., str. I.-905., t. 22.; od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, C-240/98 do C-244/98, Zb., str. I.-4941., t. 30. i od 23. listopada 2003., Adidas-Salomon i Adidas Benelux, C-408/01, Zb., str. I.-12537, t. 21.).
114 The requirement for national law to be interpreted in conformity with Community law is inherent in the system of the Treaty, since it permits the national court, for the matters within its jurisdiction, to ensure the full effectiveness of Community law when it determines the dispute before it (see, to that effect, Case C-160/01 Mau [2003] ECR I-4791, paragraph 34). 
114 Zahtjev usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Zajednice svojstven je sustavu Ugovora, s obzirom da dopušta nacionalnom sudu da u okviru svojih nadležnosti osigura punu učinkovitost prava Zajednice kada odlučuje o sporovima pred njim (vidjeti u tom smislu presudu od 15. svibnja 2003., Mau, C-160/01, Zb., str. I.-4791., t. 34.).
115 Although the principle that national law must be interpreted in conformity with Community law concerns chiefly domestic provisions enacted in order to implement the directive in question, it does not entail an interpretation merely of those provisions but requires the national court to consider national law as a whole in order to assess to what extent it may be applied so as not to produce a result contrary to that sought by the directive (see, to that effect, Carbonari, paragraphs 49 and 50). 
115 Iako se načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Zajednice odnosi poglavito na nacionalne odredbe donesene radi prenošenja predmetne direktive, ono se ne ograničava samo na tumačenje tih odredaba, nego zahtijeva da nacionalni sud u obzir uzme cjelokupno nacionalno pravo kako bi ocijenio u kojoj se mjeri ono može primijeniti na način da ne dovede do rezultata koji je suprotan onome koji predviđa direktiva (vidjeti u tom smislu ranije navedenu presudu Carbonari i dr., t. 49. i 50.).
116 In that context, if the application of interpretative methods recognised by national law enables, in certain circumstances, a provision of domestic law to be construed in such a way as to avoid conflict with another rule of domestic law or the scope of that provision to be restricted to that end by applying it only in so far as it is compatible with the rule concerned, the national court is bound to use those methods in order to achieve the result sought by the directive. 
116 U tom pogledu, ako primjena metoda tumačenja koje nacionalno pravo priznaje u određenim okolnostima omogućuje tumačenje odredbe unutarnjeg prava na način da se izbjegne sukob s drugom normom unutarnjeg prava ili da se ograniči područje primjene te odredbe u tom smislu primjenjujući je samo u onoj mjeri u kojoj je ona sukladna s dotičnom normom, nacionalni sud je dužan primijeniti te iste metode kako bi se postigao rezultat koji predviđa direktiva.
117 In such circumstances, the national court, when hearing cases which, like the present proceedings, fall within the scope of Directive 93/104 and derive from facts postdating expiry of the period for implementing the directive, must, when applying the provisions of national law specifically intended to implement the directive, interpret those provisions so far as possible in such a way that they are applied in conformity with the objectives of the directive (see, to that effect, the judgment in Case C-456/98 Centrosteel [2000] ECR I-6007, paragraphs 16 and 17). 
117 U ovom predmetu nacionalni sud koji odlučuje o sporovima poput onih u glavnom postupku, koji ulaze u područje primjene Direktive 93/104 i proizlaze iz činjenica nastalih nakon isteka roka za provedbu navedene direktive, prilikom primjene odredaba nacionalnog prava posebno namijenjenih za provedbu te direktive treba tumačiti te odredbe u mjeri u kojoj je to moguće na način da se primjenjuju u skladu s ciljevima direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2000., Centrosteel, C-456/98, Zb., str. I.-6007., t. 16. i 17.).
118 In this instance, the principle of interpretation in conformity with Community law thus requires the referring court to do whatever lies within its jurisdiction, having regard to the whole body of rules of national law, to ensure that Directive 93/104 is fully effective, in order to prevent the maximum weekly working time laid down in Article 6(2) of the directive from being exceeded (see, to that effect, Marleasing, paragraphs 7 and 13). 
118 U ovom slučaju, načelo usklađenog tumačenja stoga zahtijeva od suda koji je uputio zahtjev da poduzme sve što je u njegovoj nadležnosti, uzimajući u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava, kako bi se zajamčila potpuna učinkovitost Direktive 93/104, s ciljem sprečavanja produljenja maksimalnog tjednog radnog vremena utvrđenog u članku 6. stavku 2. te direktive (vidjeti u tom smislu ranije navedenu presudu Marleasing, t. 7. i 13.).
119 Accordingly, it must be concluded that, when hearing a case between individuals, a national court is required, when applying the provisions of domestic law adopted for the purpose of transposing obligations laid down by a directive, to consider the whole body of rules of national law and to interpret them, so far as possible, in the light of the wording and purpose of the directive in order to achieve an outcome consistent with the objective pursued by the directive. 
119 Shodno tome valja zaključiti da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava usvojene s ciljem prenošenja obveza predviđenih direktivom, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti ih u svjetlu teksta kao i svrhe te direktive radi postizanja rješenja usklađenog s ciljem te direktive.
In the main proceedings, the national court must thus do whatever lies within its jurisdiction to ensure that the maximum period of weekly working time, which is set at 48 hours by Article 6(2) of Directive 93/104, is not exceeded. 
U glavnom postupku nacionalni sud stoga treba poduzeti sve što je u njegovoj nadležnosti kako bi se spriječilo produljenje maksimalnog tjednog radnog vremena, koje je na temelju članka 6. stavka 2. Direktive 93/104 utvrđeno na 48 sati.
120 In view of all the foregoing reasoning, the answer to the third question must be that: 
120 Uzimajući u obzir sve prethodne zaključke, na treće pitanje valja odgovoriti:
Article 6(2) of Directive 93/104 must be interpreted, in circumstances such as those in the main proceedings, as precluding legislation in a Member State the effect of which, as regards periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft') completed by emergency workers in the framework of the emergency medical service of a body such as the Deutsches Rotes Kreuz, is to permit, including by means of a collective agreement or works agreement based on such an agreement, the 48-hour maximum period of weekly working time laid down by that provision to be exceeded; - 
Članak 6. stavak 2. Direktive 93/104 treba tumačiti tako da mu se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivi propis države članice čiji je učinak, u pogledu razdoblja dežurstva („Arbeitsbereitschaft") koje obavljaju radnici hitne pomoći u okviru službe hitne medicinske pomoći organizacije poput Deutsches Rotes Kreuz, takav da kolektivnim ugovorom ili ugovorom na razini poduzeća koji se temelji na takvom ugovoru dozvoljava prekoračenje maksimalnog razdoblja tjednog radnog vremena od 48 sati, koje je utvrđeno tom odredbom;
the provision fulfils all the conditions necessary for it to have direct effect; 
navedena odredba ispunjava sve potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka;