natgillin/translations-raw huggingface dataset:
– at midnight on 8 April 2011, as regards Decisions 2011/17 and 2011/18 and Regulation No 25/2011, and 
u ponoć 8. travnja 2011., što se tiče Odluka 2011/17 i 2011/18 i Uredbe br. 25/2011, i
– at midnight on 1 July 2011, as regards Decision 2011/221 and Regulation No 330/2011. 
u ponoć 1. srpnja 2011., što se tiče Odluke 2011/221 i Uredbe br. 330/2011.
36 Given that the applications had been lodged at the Registry of the General Court on 7 July 2011, the General Court concluded that the actions had been brought out of time. 
36 S obzirom da su tužbe podnesene tajništvu Općeg suda 7. srpnja 2011., Opći sud zaključio je da su tužbe bile podnesene nakon proteka roka.
37 The General Court rejected the appellants’ arguments that the time-limit of two months for bringing proceedings could apply to them on the grounds that the contested measures had not been notified to them. On that subject the General Court stated the following: 
37 Opći sud odbacio je argumentaciju žalitelja da se rok od dva mjeseca za podnošenje tužbe ne može primijeniti na njih na temelju činjenice da nisu bili obaviješteni o spornim mjerama. O tome je Opći sud naveo sljedeće:
"– set aside the orders under appeal and declare their actions at first instance to be admissible;" 
"– ukine pobijana rješenja i proglasi njihove tužbe u prvostupanjskom postupku dopuštenima;"
– refer the cases back the General Court for it to give a ruling on the substance, and 
– vrati predmet Općem sudu radi donošenja odluke o meritumu spora, i
– dismiss the appeals, and 
– odbije žalbe i
43 The Council’s reply to the question put to it was received at the Registry of the Court on 14 June 2012. However, the time-limit of 15 June 2012 passed without any reply being received by the Court from the appellants to the question put to them or any reply as regards whether they would attend the hearing. 
43 Tajništvo Suda primilo je odgovor Vijeća na postavljeno pitanje 14. lipnja 2012. Međutim, rok za dostavu odgovora u pisanom obliku istekao je 15. lipnja 2012., a Sud nije primio odgovore žalitelja na postavljeno pitanje niti bilo kakav odgovor o tome hoće li prisustvovati raspravi.
44 A final time-limit was set for the appellants to indicate whether they would attend the hearing. That time-limit of 21 June 2012 having passed without reply from them, the hearing was cancelled. 
44 Žaliteljima je bio postavljen konačni rok u kojem su trebali navesti hoće li prisustvovati raspravi. Budući da je dotični rok od 21. lipnja 2012. prošao bez primitka njihovog odgovora, rasprava je otkazana.
45 In support of their appeals, the appellants rely on two grounds. By the first ground of appeal, they claim that the General Court erred in law by not accepting the existence of force majeure. By the second ground of appeal, the appellants claim that the General Court was wrong to hold that the time-limit for bringing proceedings and the principle of legal certainty underlying that time-limit barred their action where the distinguishing features of this case were, first, that there was no notification of the contested measures and, secondly, the inapplicability of the extension of the time-limit on account of distance as set out in the Rules of Procedure of the General Court. 
45 U prilog svojim žalbama žalitelji ističu dva razloga. U prvom žalbenom razlogu oni tvrde da je Opći sud pogrešno primijenio pravilo ne prihvativši postojanje više sile. U drugom žalbenom razlogu, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno smatrao da su rok za podnošenje tužbe i načelo pravne sigurnosti na kojima počiva dotični rok isključili njihovu tužbu kad su značajke ovog slučaja, kao prvo, da nije bilo obavijesti o spornim mjerama i, kao drugo, neprimjenjivost produljenja roka zbog udaljenosti kako je navedeno u Poslovniku Općeg suda.
47 The appellants claim, first, that the General Court disregarded the principle of effective judicial protection and thus erred in law by holding that, since the contested measures had been published, the time-limit for bringing proceedings should be calculated from the date of their publication. According to the appellants, the General Court ought to have taken account of the fact that the contested measures had not, contrary to the provisions of, in particular, Article 7(3) of Decision 2010/656, as amended by Decision 2010/801, been notified, as there had been no individual communication to put the persons affected by the measures in a position to take cognisance of them. 
47 Žalitelji ističu, s jedne strane, da je Opći sud zanemario načelo učinkovite sudske zaštite te time i pogrešno primijenio pravilo držeći da se rok za podnošenje tužbe, budući da su sporne mjere bile objavljene, treba računati od dana njihove objave. Prema mišljenju žalitelja, Opći sud trebao je uzeti u obzir činjenicu da, protivno odredbama posebno članka 7. stavka 3. Odluke 2010/656, kako je izmijenjena Odlukom 2010/801, nisu bili obaviješteni o spornim mjerama budući da nije bilo pojedinačne komunikacije kojom bi osobe pogođene mjerama mogle biti upoznate s njima.
49 The Council contends that the procedural context of the present cases is not the same as that examined by the Court in its judgment of 16 November 2011 in Case C-548/09 P Bank Melli Iran v Council [2011] ECR I-0000. In that judgment, the Court based the obligation to communicate individually the reasons for the adoption of restrictive measures on Article 15(3) of Council Regulation (EC) No 423/2007 of 19 April 2007 concerning restrictive measures against Iran (OJ 2007 L 103, p. 1). Unlike Regulation No 423/2007, Article 7(3) of Decision 2010/656, as amended by Decision 2010/801, provides for the possibility of communication through the publication of a notice in cases where the address of the person concerned is not known to the Council. 
49 Vijeće tvrdi da postupovni okvir ovog slučaja nije isti kao okvir koji je Sud ispitao u svojoj presudi od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće (C-548/09 P, Zb., str. I-11381.). U dotičnoj presudi Sud temelji obvezu pojedinačnog obavještavanja o razlozima uvođenja mjera ograničavanja na članku 15. stavku 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 423/2007 od 19. travnja 2007. o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 103 , str. 1.) [neslužbeni prijevod]. Za razliku od Uredbe br. 423/2007, člankom 7. stavkom 3. Odluke 210/656, kako je izmijenjena Odlukom 2010/801, predviđa se mogućnost priopćenja putem objave službene obavijesti ako Vijeću nije poznata adresa dotične osobe.
50 In this case, the Council contends that it communicated the contested measures to the appellants by means of a published notice, in accordance with Article 7(3) of Decision 2010/656, as amended by Decision 2010/801. The Council argues that it could not have communicated the measures otherwise, since the private addresses of the appellants were not known. 
50 U ovom slučaju Vijeće tvrdi da je žaliteljima sporne mjere priopćilo objavom službene obavijesti u skladu s člankom 7. stavkom 3. Odluke 2010/656, kako je izmijenjena Odlukom 2010/801. Vijeće tvrdi da nije moglo priopćiti mjere na drugi način budući da privatne adrese žalitelja nisu bile poznate.
52 Lastly, the Council states that the appellants’ arguments on the extension of the time-limit on account of distance are manifestly unfounded and amount, in essence, to a challenge to the validity of Article 102(2) of the General Court’s Rules of Procedure. That provision is however no more than an extension of the period laid down in the sixth paragraph of Article 263 TFEU. 
52 Konačno, Vijeće navodi da je argumentacija žalitelja o produljenju roka zbog udaljenosti očito neosnovana i u biti se svodi na osporavanje valjanosti članka 102. stavka 2. Poslovnika Općeg suda. Ta je odredba, međutim, samo produljenje roka utvrđenog u članku 263. stavku 6. UFEU-a.
53 First, it must be stated that the General Court was correct to hold that it is entitled to examine of its own motion whether the time-limit for bringing proceedings has been observed, that being a matter of public policy (see, inter alia, Case 79/70 Müllers v CES [1971] ECR 689, paragraph 6, and Transportes Evaristo Molina v Commission, paragraph 33). 
53 Najprije valja istaknuti da je Opći sud ispravno utvrdio da ima pravo po službenoj dužnosti ispitati je li rok za podnošenje tužbe bio poštovan, budući da je to pitanje kogentne naravi (vidjeti među ostalim presude od 7. srpnja 1971., Müllers/CES, 79/70, Zb., str. 689., t. 6., i Transportes Evaristo Molina/Komisija, gore navedenu, t. 33.).
54 It must next be recalled that, according to the sixth paragraph of Article 263 TFEU, ‘proceedings provided for in this article shall be instituted within two months of the publication of the measure, or of its notification to the plaintiff, or, in the absence thereof, of the day on which it came to the knowledge of the latter, as the case may be’. 
54 Kao sljedeće valja navesti da, u skladu s člankom 263. stavkom 6. UFEU-a, „postupak predviđen ovim člankom mora se pokrenuti u roku od dva mjeseca, ovisno o slučaju, od objavljivanja akta ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kada je tužitelj saznao za akt“.
58 Having regard to those particular features and the consequent rules relating to publication and communication, the sixth paragraph of Article 263 TFEU would not be applied consistently if, when applied to persons and entities who are named in the lists contained in the annexes to those measures, the starting point for the calculation of the period for bringing an action for annulment was, for those persons, fixed as the date of publication of the measure at issue and not as the date when that measure was communicated to them. The purpose of that communication is precisely to ensure that persons to whom the measures are addressed are able to defend their rights in the best possible conditions and to decide, with full knowledge of the relevant facts, whether there is any point in their applying to the Courts of the European Union (Kadi and Al Barakaat International Foundation v Council and Commission, paragraph 337). 
58 Uzimajući u obzir te posebnosti i pravila objavljivanja i priopćavanja koja iz njih proizlaze, članak 263. stavak 6. UFEU-a ne bi se dosljedno primjenjivao kad bi, pri primjeni na osobe i subjekte koji su navedeni u popisima iz priloga tim mjerama, početak roka za podnošenje tužbe za poništenje za dotične osobe bio utvrđen na datum objave dotične mjere, a ne na datum obavijesti o dotičnoj mjeri. Svrha te obavijesti je upravo omogućiti adresatima tih mjera da u najboljim mogućim uvjetima brane svoja prava te da uz potpuno poznavanje stvari odluče je li korisno pokrenuti postupak pred sudom Unije (presuda Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija, gore navedena, t. 337.).
61 It is true that those measures were not directly communicated to them at their addresses. As the Council found that it was impossible to undertake direct communication to Mr Gbagbo, Mr Koné, Ms Boni-Claverie, Mr Djédjé and Mr N’Guessan, it had recourse to publication of the notice provided for in Article 7(3) of Decision 2010/656, as amended by Decision 2010/801, and in Article 11a(3) of Regulation No 560/2005, as amended by Regulation No 25/2011. The Council therefore published, in the Official Journal of the European Union, Series C, of 18 January 2011 and 7 April 2011, the notices referred to in paragraph 29 of this judgment. 
61 Istina je da o dotičnim mjerama nisu bili obaviješteni izravno na svoju adresu. Budući da je Vijeće utvrdilo da nije moguće uspostaviti izravnu komunikaciju s L. Gbagbom, K. J. Konéom, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjéom i A. P. N’Guessanom, odlučilo se za objavu službene obavijesti koja je predviđena u članku 11.a stavku 3. Uredbe br. 560/2005, kako je izmijenjena Uredbom br. 25/2011. Stoga je službene obavijesti iz točke 29. ove presude Vijeće objavilo u Službenom listu Europske unije, seriji C, od 18. siječnja 2011. i 7. travnja 2011.
"62 Given that such notices are capable of enabling the persons concerned to identify the legal remedies available to them in order to challenge their designation in the lists concerned and the date when the period for bringing proceedings expires (Case C-417/11 P Council v Bamba [2012] ECR I-0000, paragraph 81), it is important that the appellants should not be able to defer the starting point of the period for bringing proceedings by relying on the fact that there was no direct communication or that they actually became aware of the contested measures at a later date. If such a possibility were, in the absence of force majeure, open to the appellants, it would jeopardise the very objective of a time-limit for bringing proceedings, which is to protect legal certainty by ensuring that European Union measures which produce legal effects may not indefinitely be called into question (see, inter alia, Case C-178/95 Wiljo [1997] ECR I-585, paragraph 19; Case C-241/01 National Farmers’ Union [2002] ECR I-9079, paragraph 34, and order of 15 November 2012 in Case C-102/12 P Städter v ECB, paragraph 12)." 
"62 S obzirom da takve obavijesti omogućuju osobama na koje se odnose da utvrde pravna sredstva koja su im na raspolaganju kako bi osporile svoje uvrštenje na dotične popise i datum na koji istječe rok za podnošenje tužbe (presuda od 15. studenoga 2012. Vijeće/Bamba, C-417/11 P, t. 81.), važno je da žalitelji ne bi trebali biti u mogućnosti odgoditi početak roka za podnošenje tužbe oslanjajući se na činjenicu da nije postojala izravna komunikacija ili da su oni zapravo postali svjesni spornih mjera na neki kasniji datum. Kad bi takva mogućnost, u nedostatku više sile, bila na raspolaganju žaliteljima, to bi ugrozilo samu svrhu roka za podnošenje tužbe, čija je svrha zaštita pravne sigurnosti osiguravanjem da se mjere Europske unije koje proizvode pravne učinke ne mogu osporavati unedogled (vidjeti među ostalim presude od 30. siječnja 1997. Wiljo, C-178/95, Zb., str. I-585., t. 19.; od 22. listopada 2002., National Farmers’ Union, C-241/01, Zb., str. I-9079., t. 34., i rješenje od 15. studenoga 2012., Städter/BCE, C-102/12 P, t. 12.)."
63 As regards, lastly, the appellants’ argument that the extension of the time-limit on account of distance by ten days as provided for in Article 102(2) of the General Court’s Rules of Procedure cannot be applied to them because they are established in a non-Member State, suffice it to observe that that argument is invalidated by the fact that the extension is for a single fixed period. It follows that the fact that the appellants were, during the period for bringing proceedings, in a non-Member State, does not, in itself, mean that they were in a situation which was objectively different, with regard to the application of that time-limit, from the situation of persons and entities established within the European Union who were the subject of restrictive measures of the same kind. 
63 Konačno, što se tiče argumenta žalitelja da se produljenje roka od deset dana na račun udaljenosti kako je predviđeno u članku 102. stavku 2. Poslovnika Općeg suda ne može primijeniti na njih jer oni imaju poslovni nastan u državi nečlanici, dovoljno je primijetiti da je argument nevaljan zbog činjenice da je produljenje jednokratno. Iz toga slijedi da činjenica da su žalitelji tijekom roka za podnošenje tužbe bili u državi nečlanici, ne znači, samo po sebi, da su bili u situaciji koja je s obzirom na primjenu tog roka objektivno drugačija od situacije osoba i subjekata koji imaju poslovni nastan u državama Europske unije, a koji su bili predmet mjera ograničavanja iste vrste.
64 It follows from all the foregoing that, even though the General Court erred in law by holding that the periods for bringing proceedings started to run on the dates of publication of the contested measures, those periods, which should have been calculated from the dates referred to in paragraph 61 of this judgment, had expired on 7 July 2011, the date when the actions were brought. That being the case, the second ground of appeal must be rejected (see, by analogy, Case C-282/05 P Holcim (Deutschland) v Commission [2007] ECR I-2941, paragraph 33). 
64 Iz svega navedenog slijedi da, iako je Opći sud pogrešno primijenio pravilo držeći da su rokovi za podnošenje tužbe počeli teći na dan objave spornih mjera, ti rokovi, koji su se trebali računati od datuma iz stavka 61. ove presude, bili su istekli 7. srpnja 2011., na datum kada su podnesene tužbe. U tim okolnostima, drugi žalbeni razlog treba odbiti (vidjeti po analogiji presudu od 19. travnja 2007., Holcim (Deutschland)/Komisija, C-282/05 P, Zb., str. I-2941., t. 33.).
66 The appellants claim that the armed conflict which took place in Côte d’Ivoire should be regarded as a case of force majeure as far as they are concerned, since, during that period, they had no means of communication whereby they could become aware of the contested measures and therefore could not exercise their right to bring proceedings. 
66 Žalitelji tvrde da oružani sukob koji se dogodio u Côte d’Ivoireu treba smatrati višom silom što se njih tiče jer u tom razdoblju nisu imali sredstva komunikacije kojima bi saznali o postojanju spornih mjera i stoga nisu mogli ostvariti svoje pravo podnošenja tužbe.
67 The Council states that one of the constituent elements of the concept of force majeure is the occurrence of an event outside the control of the person who wishes to rely on it, that is to say when something happens which the person concerned can take no action to influence (Case C-334/08 Commission v Italy [2010] ECR I-6869, paragraph 47). Yet the post-election crisis in Côte d’Ivoire and the violence associated with that crisis were provoked by the refusal of Mr Gbagbo and his colleagues to surrender power to the elected President. Those circumstances are therefore not outside the control of the appellants. 
67 Vijeće navodi da je jedan od sastavnih elemenata pojma više sile pojava događaja izvan kontrole osobe koja se želi pozvati na nju, to jest, kada se dogodi nešto na što dotična osoba ne može nikako utjecati (presuda od 8. srpnja 2010., Komisija/Italija, C-334/08, Zb., str. I-6869., t. 47.). No, kriza nastala poslije izbora u Côte d’Ivoireu i nasilje povezano s tom krizom izazvani su odbijanjem L. Gbagba i njegovih kolega da predaju vlast izabranom predsjedniku. Te okolnosti, stoga, nisu izvan kontrole žalitelja.
68 Under the second paragraph of Article 45 of the Statute of the Court, ‘no right shall be prejudiced in consequence of the expiry of a time-limit if the party concerned proves the existence of unforeseeable circumstances or of force majeure.’ 
68 Prema članku 45. stavku 2. Statuta Suda, „istek roka nema štetan utjecaj na prava zainteresirane stranke ako ona dokaže postojanje nepredvidivih okolnosti ili više sile“.
70 The Court has however held that an appellant cannot be criticised for relying for the first time at the appeal stage on the existence of force majeure where the General Court gave its decision by order on the basis of Article 111 of its Rules of Procedure, did not inform the applicant of its intention to dismiss his action as being out of time and did not ask the applicant to explain the delay in the arrival at the Registry of the original of the application (order of 18 January 2005 in Case C-325/03 P Zuazaga Meabe v OHIM [2005] ECR I-403, paragraph 24). The appellants’ first ground of appeal on the existence of force majeure must therefore be examined. 
70 Sud, međutim, smatra da se žalitelju ne može prigovoriti što se na postojanje više sile poziva po prvi put u fazi žalbe, kad je Opći sud donio svoju odluku rješenjem na temelju članka 111. Poslovnika Suda, nije obavijestio žalitelja da namjerava odbiti njegovu tužbu kao podnesenu nakon proteka roka i nije od njega zatražio da objasni kašnjenje dospijeća izvornika tužbe u tajništvo (rješenje od 18. siječnja 2005., Zuazaga Meabe/OHIM, C-325/03 P, Zb., str. I-403., t. 24.). Zato prvi žalbeni razlog žalitelja o postojanju više sile valja ispitati.
71 In that regard, it must first be recalled that the strict application of procedural rules serves the requirements of legal certainty and the need to avoid any discrimination or arbitrary treatment in the administration of justice (Case C-426/10 P Bell & Ross v OHIM [2011] ECR I-0000, paragraph 43 and case-law cited). 
71 U tom pogledu valja podsjetiti da stroga primjena postupovnih pravila služi osiguravanju pravne sigurnosti i potrebi izbjegavanja diskriminacije ili proizvoljnog postupanja pri vođenju sudskih postupaka (presuda od 22. rujna 2011., Bell & Ross/OHIM, C-426/10 P, Zb., str. I-8849., t. 43. i navedena sudska praksa).
73 In this case, the appellants make general reference to there being in Côte d’Ivoire a situation of armed conflict, which according to them began in November 2010 and continued at least until April 2011. 
73 U ovom slučaju, žalitelji uopćeno navode da je u Côte d'Ivoireu bilo stanje oružanog sukoba, koji je prema njihovom mišljenju počeo u studenom 2010. i nastavio se barem do travnja 2011.
74 However, none of the appellants has presented, in their appeals before the Court, any material which might enable the Court to understand in what way and for what specific period of time the general situation of armed conflict in Côte d’Ivoire and the personal circumstances relied on by the appellants prevented them from bringing their actions in good time. 
74 Međutim, u svojim žalbama pred Sudom niti jedan od žalitelja nije predočio nikakav materijal koji bi omogućio Sudu da razumije na koji način i u kojem su određenom razdoblju stanje oružanog sukoba u Côte d'Ivoireu i osobne okolnosti na koje se pozivaju sprečavali žalitelje da pravovremeno podnesu tužbe.
75 In those circumstances, the first ground of appeal must be rejected. 
75 U tim okolnostima, prvi žalbeni razlog treba odbiti.
77 Under Article 138(1) of the Court’s Rules of Procedure, which applies to the procedure on appeal by virtue of Article 184(1) thereof, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party’s pleadings. Since the Council has applied for costs and the appellants have been unsuccessful, the appellants must be ordered to pay the costs. 
77 U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da žalitelji nisu uspjeli u postupku te s obzirom da je je Vijeće zatražilo da oni snose troškove, treba im naložiti snošenje troškova.
"1. Dismisses the appeals;" 
"1. Žalbe se odbijaju;"
2. Orders Mr Laurent Gbagbo, Mr Katinan Justin Koné, Ms Akissi Danièle Boni-Claverie, Mr Alcide Djédjé and Mr Affi Pascal N’Guessan to pay the costs. 
2. Laurentu Gbagbu, Katinanu Justinu Konéu, Akissi Danièle Boni-Claverie, Alcideu Djédjéu i Affiu Pascalu N’Guessanu nalaže se snošenje troškova.
JUDGMENT OF THE COURT (Fifth Chamber) 
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
20 June 2013 (*) 
20. lipnja 2013.(*)
(Freedom of movement for persons – Equal treatment – Social advantages – Regulation (EEC) No 1612/68 – Article 7(2) – Financial aid for higher education studies – Condition of residence in the Member State granting the assistance – Refusal to grant the aid to students, who are European Union citizens not residing in the Member State concerned, whose father or mother, a frontier worker, works in that Member State – Indirect discrimination – Justification – Objective of increasing the proportion of residents with a higher education degree – Whether appropriate – Proportionality) 
„Sloboda kretanja osoba – Jednako postupanje – Socijalne povlastice – Uredba (EEZ) br. 1612/68 – Članak 7. stavak 2. – Financijska pomoć za visokoškolski studij – Uvjet boravišta u državi članici koja dodjeljuje pomoć – Odbijanje dodjele pomoći studentima koji su građani Europske unije koji ne borave u dotičnoj državi članici i čiji otac ili majka, pogranični radnik, radi u toj državi članici – Neizravna diskriminacija – Opravdanost – Cilj povećanja udjela rezidenata s visokim stupnjem obrazovanja – Prikladnost – Proporcionalnost“
In Case C-20/12, 
U predmetu C-20/12,