natgillin/translations-raw huggingface dataset:
64 By Question 1(b), the national court is essentially asking whether, on a proper construction, the concept of `road transport' in Article 1(3) of Directive 93/104 encompasses the activity of an emergency medical service, on account of the fact that the activity consists, at least in part, of using a vehicle and attending the patient during the journey to hospital. 
64 Svojim prvim pitanjem pod (b) sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „cestovni prijevoz" u smislu članka 1. stavka 3. Direktive 93/104 tumačiti tako da obuhvaća djelatnost službe hitne medicinske pomoći, zbog činjenice da se ta djelatnost barem djelomično sastoji od korištenja vozila i pratnje pacijenta na putu do bolnice.
65 In that regard, it must be observed that under Article 1(3) of Directive 93/104, the latter `[applies] to all sectors of activity ... with the exception of air, rail, road, sea, inland waterway and lake transport ...'. 
65 U tom pogledu valja podsjetiti da se na temelju članka 1. stavka 3. Direktive 93/104, navedena direktiva „primjenjuje na sve sektore djelatnosti [...] s izuzetkom zračnog, željezničkog, cestovnog i pomorskog prijevoza, prijevoza unutarnjim plovnim putovima i jezerima [...]".
66 In its judgment in Case C-133/00 Bowden and Others [2001] ECR I-7031, the Court ruled that on a proper construction of Article 1(3) all workers employed in the road transport sector, including office staff, are excluded from the scope of that directive. 
66 U svojoj presudi od 4. listopada 2001., Bowden i dr. (C-133/00, Zb., str. I.-7031.), Sud je odlučio da ovu odredbu treba tumačiti na način da se svi radnici zaposleni u sektoru cestovnog prometa, uključujući uredsko osoblje, isključuju iz područja primjene te direktive.
67 Since they are exceptions to the Community system for the organisation of working time put in place by Directive 93/104, the exclusions from the scope of the directive provided for in Article 1(3) must be interpreted in such a way that their scope is limited to what is strictly necessary in order to safeguard the interests which the exclusions are intended to protect (see, by analogy, the judgment in Jaeger, paragraph 89). 
67 S obzirom da se radi o iznimkama u sustavu Zajednice u pogledu organizacije radnog vremena uspostavljenim Direktivom 93/104, izuzimanje iz njezinog područja primjene predviđeno člankom 1. stavkom 3. treba tumačiti tako da je njihov opseg ograničen na ono što je nužno potrebno kako bi se zaštitili interesi koje takva izuzimanja imaju za cilj zaštititi (vidjeti, analogijom, ranije navedenu presudu Jaeger, t. 89.).
68 The transport sector was excluded from the scope of Directive 93/104 on the grounds that a Community regulatory framework already existed in that sector, which laid down specific rules for, inter alia, the organisation of working time on account of the special nature of the activity in question. 
68 Sektor prometa bio je isključen iz područja primjene Direktive 93/104 na osnovi toga što je regulatorni okvir Zajednice već postojao u tom sektoru, kojim su utvrđena posebna pravila, između ostaloga, za organizaciju radnog vremena zbog specifične prirode predmetne djelatnosti.
That legislation does not apply, however, to transport for emergencies or assistance. 
Ovaj propis ne primjenjuje se međutim na prijevoze koji se obavljaju u hitnim situacijama ili akcijama pružanja prve pomoći.
69 Furthermore, the judgment in Bowden is based on the fact that the employer belonged to one of the transport sectors specifically listed in Article 1(3) of Directive 93/104 (see paragraphs 39 to 41 of the judgment). 
69 Osim toga, ranije navedena presuda Bowden i dr. temelji se na pripadnosti poslodavca jednome od sektora prometa izričito navedenih u članku 1. stavku 3. Direktive 93/104 (vidjeti t. 39. do 41. navedene presude).
However, it can hardly be argued that when the Deutsches Rotes Kreuz operates an emergency medical service such as that at issue in the main proceedings its activity pertains to the road transport sector. 
Međutim, nije moguće tvrditi da se djelatnost organizacije Deutsches Rotes Kreuz odnosi na sektor cestovnog prometa dok obavlja službu hitne medicinske pomoći poput one koja je predmet glavnog postupka.
70 The fact that that activity includes using an emergency vehicle and accompanying the patient on his journey to hospital is not decisive, since the main purpose of the activity concerned is to provide initial medical treatment to a person who is ill or injured and not to carry out an operation relating to the road transport sector. 
70 Okolnost da se ta djelatnost djelomice sastoji od korištenja vozila hitne pomoći i pratnje pacijenta tijekom njegovog prijevoza do bolnice nije odlučujuća, s obzirom da je glavni cilj dotične djelatnosti pružiti prvu medicinsku pomoć bolesnoj ili ozlijeđenoj osobi, a ne izvršavati radnje koje se odnose na sektor cestovnog prometa.
71 Furthermore, it is necessary to bear in mind that ambulance services are specifically included in Article 17(2), point 2.1(c)(iii), of Directive 93/104. 
71 Osim toga valja podsjetiti da su službe prve pomoći izričito navedene u članku 17. stavku 2. točki 2.1. (c)(iii) Direktive 93/104.
Their inclusion, which is intended to enable there to be a derogation from certain specific provisions of the directive, would be redundant if such services were already excluded from the field of application of the directive in its entirety pursuant to Article 1(3) thereof. 
To navođenje, čija je namjena omogućiti eventualno odstupanje od određenih posebnih odredaba navedene direktive, bilo bi suvišno da su takve službe već u potpunosti isključene iz područja primjene te direktive sukladno njezinom članku 1. stavku 3.
72 In those circumstances, the concept of `road transport' in Article 1(3) of Directive 93/104 does not encompass an emergency medical service such as that at issue in the main proceedings. 
72 U tim okolnostima pojam „cestovni prijevoz" iz članka 1. stavka 3. Direktive 93/104 ne obuhvaća službu hitne medicinske pomoći poput ove u predmetu u glavnom postupku.
73 That interpretation is not undermined by the judgment in Tögel, to which the national court refers, since the subject-matter of the judgment was not the interpretation of Directive 93/104 but rather that of Council Directive 92/50/EEC of 18 June 1992 relating to the coordination of procedures for the award of public service contracts (JO 1992 L 209, p. 1), the contents and purpose of which are wholly irrelevant for the purpose of determining the scope of Directive 93/104. 
73 Ovakvo tumačenje nije nikako ugroženo ranije navedenom presudom Tögel, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, s obzirom da predmet presude nije bilo tumačenje Direktive 93/104, već Direktive Vijeća 92/50/EEZ od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim uslugama (SL L 209, str. 1.), čiji su sadržaj i svrha potpuno nebitni za potrebe utvrđivanja područja primjene Direktive 93/104.
74 In the light of all of the foregoing considerations, the answer to Question 1(b) must be that, on a proper construction, the concept of `road transport' in Article 1(3) of Directive 93/104 does not encompass the activity of an emergency medical service, even though the latter includes using a vehicle and accompanying a patient on his journey to hospital. 
74 S obzirom na navedena razmatranja, na prvo pitanje pod (b) valja odgovoriti da pojam „cestovni prijevoz" iz članka 1. stavka 3. Direktive 93/104 ne obuhvaća djelatnost službe hitne medicinske pomoći, iako ona obuhvaća korištenje vozila i pratnju pacijenta na putu do bolnice.
75 By its second question, the national court is asking in substance whether the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 is to be construed as requiring consent to be expressly and freely given by each worker individually if the 48-hour maximum period of weekly working time, as laid down in Article 6 of the directive, is to be validly extended or whether it is sufficient in that regard that the relevant person's employment contract refers to a collective agreement which permits such an extension. 
75 Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. stavak 1. točku (b)(i) prvu alineju Direktive 93/104 tumačiti tako da se zahtijeva izričita i slobodno izrečena pojedinačna suglasnost svakog radnika ako se maksimalno tjedno radno vrijeme od 48 sati rada, kako je utvrđeno u članku 6. navedene direktive, valjano produljuje ili je dovoljno u tom pogledu da ugovor o radu dotične osobe upućuje na kolektivni ugovor koji dopušta takvo produljenje.
76 In order to reply to the question formulated in this manner, it must be borne in mind, first, that it is apparent from Article 118a of the Treaty, the legal basis for Directive 93/104, from the first, fourth, seventh and eighth recitals in the preamble to the directive and from the actual wording of Article 1(1) of the directive that its objective is to guarantee the better protection of the safety and health of workers by affording them minimum rest periods - especially on a daily and weekly basis - and adequate breaks and by providing for an upper limit on weekly working time. 
76 Kako bi se odgovorilo na ovako postavljeno pitanje, s jedne strane valja podsjetiti da iz članka 118.A Ugovora, koji čini pravnu osnovu Direktive 93/104, iz prve, četvrte, sedme i osme uvodne izjave te direktive, kao i iz samog teksta članka 1. stavka 1. proizlazi da je njezin cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im najmanja razdoblja odmora - naročito dnevna i tjedna - i odgovarajuće stanke te predviđajući gornju granicu tjednog radnog vremena.
77 Second, under the system established by Directive 93/104, only some of its provisions, which are exhaustively listed, may form the subject-matter of derogations by the Member States or the two sides of industry. 
77 S druge strane, prema sustavu uspostavljenom Direktivom 93/104, samo neke od njezinih odredaba koje su taksativno navedene mogu biti predmetom odstupanja država članica ili socijalnih partnera.
Furthermore, the implementation of such derogations is subject to strict conditions intended to secure effective protection for the safety and health of workers. 
Nadalje, provedba takvih odstupanja ovisi o strogim uvjetima čija je namjena osigurati učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.
78 Thus, Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 provides that Member States have the right not to apply Article 6 provided that they observe the general principles of the protection of the safety and health of workers and that they satisfy a certain number of conditions set out cumulatively in Article 18(1)(b)(i). 
78 Tako članak 18. stavak 1. točka (b)(i) Direktive 93/104 predviđa da države članice imaju mogućnost neprimjene članka 6. pod uvjetom da se pridržavaju općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika i da udovolje određenom broju uvjeta kumulativno navedenih u članku 18. stavku 1. točki (b)(i).
79 In particular, the first indent of Article 18(1)(b)(i) requires that working time should not exceed 48 hours over a 7-day period, calculated as an average for the reference period referred to in point 2 of Article 16 of Directive 93/104, the worker none the less being able to agree to work more than 48 hours per week. 
79 Posebno članak 18. stavak 1. točka (b)(i) prva alineja zahtijeva da radno vrijeme ne prelazi 48 sati unutar sedmodnevnog razdoblja izračunanog kao prosječno referentno razdoblje iz članka 16. točke 2. Direktive 93/104, iako radnik ipak ima mogućnost izraziti svoju suglasnost s radom preko 48 sati tjedno.
80 In that regard, the Court has already held, in paragraph 73 of the judgment in Simap, that, as is apparent from its actual wording, the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 requires the consent of the individual worker. 
80 S tim u vezi Sud je već presudio u točki 73. navedene presude Simap da, kako je očito iz njezinog samog teksta, članak 18. stavak 1. točka (b)(i) prva alineja Direktive 93/104 zahtijeva pojedinačnu suglasnost radnika.
81 In paragraph 74 of Simap, the Court concluded that the consent given by trade-union representatives in the context of a collective or other agreement is not equivalent to that given by the worker himself, as provided for in the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104. 
81 U točki 74. iste presude Sud je zaključio da izražena suglasnost predstavnika sindikata u okviru kolektivnog ili drugog ugovora nije istovjetna onoj koju daje sam radnik kako je predviđeno u članku 18. stavku 1. točki (b)(i) prvoj alineji Direktive 93/104.
82 That interpretation derives from the objective of Directive 93/104, which seeks to guarantee the effective protection of the safety and health of workers by ensuring that they actually have the benefit of, inter alia, an upper limit on weekly working time and minimum rest periods. 
82 Ovakvo tumačenje proizlazi iz cilja Direktive 93/104 kojim se nastoji zajamčiti učinkovita zaštita sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući da oni stvarno imaju koristi, između ostaloga, od gornje granice tjednog radnog vremena i najmanjih razdoblja odmora.
Any derogation from those minimum requirements must therefore be accompanied by all the safeguards necessary to ensure that, if the worker concerned is encouraged to relinquish a social right which has been directly conferred on him by the directive, he must do so freely and with full knowledge of all the facts. 
Stoga svako odstupanje od ovih najmanjih zahtjeva treba biti praćeno svim jamstvima nužnim da se osigura da, ako se dotičan radnik odriče socijalnog prava koje mu je izravno dodijeljeno ovom direktivom, to mora učiniti slobodno i potpuno poznavajući sve činjenice.
Those requirements are all the more important given that the worker must be regarded as the weaker party to the employment contract and it is therefore necessary to prevent the employer being in a position to disregard the intentions of the other party to the contract or to impose on that party a restriction of his rights without him having expressly given his consent in that regard. 
Ovi su zahtjevi tim više bitni s obzirom da se radnik treba smatrati slabijom stranom u ugovoru o radu te je stoga nužno spriječiti poslodavca da raspolaže mogućnošću zaobilaženja volje druge strane u ugovoru ili da takvoj strani nametne ograničenja njezinih prava a da ta strana nije izričito dala svoju suglasnost u tom pogledu.
83 Those considerations are equally relevant so far as the situation described in the second question is concerned. 
83 Ova razmatranja jednako su bitna u pogledu situacije opisane u drugom pitanju.
84 It follows that, for a derogation from the maximum period of weekly working time laid down in Article 6 of Directive 93/104 (48 hours) to be valid, the worker's consent must be given not only individually but also expressly and freely. 
84 Iz toga slijedi, kako bi odstupanje od najduljeg razdoblja tjednog radnog vremena utvrđenog u članku 6. Direktive 93/104, a ono iznosi 48 sati, bilo valjano, da suglasnost radnika treba biti ne samo pojedinačna, već također izričita i slobodno izrečena.
85 Those conditions are not met where the worker's employment contract merely refers to a collective agreement authorising an extension of maximum weekly working time. 
85 Ovi uvjeti nisu ispunjeni ako radnikov ugovor o radu upućuje samo na kolektivni ugovor kojim se odobrava produljenje maksimalnog tjednog radnog vremena.
It is by no means certain that, when he entered into such a contract, the worker concerned knew of the restriction of the rights conferred on him by Directive 93/104. 
Ni na koji način se ne može utvrditi da je, kada je sklapao takav ugovor, dotičan radnik poznavao ograničenja prava koja mu daje Direktiva 93/104.
86 The answer to the second question must therefore be that the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 is to be construed as requiring consent to be expressly and freely given by each worker individually if the 48-hour maximum period of weekly working time, as laid down in Article 6 of the directive, is to be validly extended. 
86 Na drugo pitanje stoga valja odgovoriti da članak 18. stavak 1. točku (b)(i) prvu alineju Direktive 93/104 treba tumačiti tako da se zahtijeva izričita i slobodno izrečena pojedinačna suglasnost svakog radnika ako se maksimalno tjedno radno vrijeme od najviše 48 sati rada, kako je utvrđeno u članku 6. navedene direktive, valjano produljuje.
In that connection, it is not sufficient that the relevant worker's employment contract refers to a collective agreement which permits such an extension. 
U tom pogledu nije dovoljno da ugovor o radu dotičnog radnika upućuje na kolektivni ugovor koji dozvoljava takvo produljenje.
87 By its third question, the national court is essentially asking whether, if Directive 93/104 has been implemented incorrectly, Article 6(2) thereof may be taken to have direct effect. 
87 Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se, ako je Direktiva 93/104 pogrešno prenesena, njezin članak 6. točka 2. tumačiti kao da ima izravan učinak.
88 As is clear both from its wording and from the context in which it occurs, there are two aspects to that question: the first concerns the interpretation of Article 6(2) of Directive 93/104 for the purpose of enabling the national court to decide whether the relevant rules of national law are compatible with the requirements of Community law, whilst the second concerns whether, if the Member State concerned has transposed Article 6(2) into national law incorrectly, that provision satisfies the conditions which would enable an individual to rely on it before the national courts in circumstances such as those in the main proceedings. 
88 Kako je vidljivo iz samog teksta i iz konteksta u kojem se pojavljuje, postoje dva aspekta ovog pitanja, od čega se prvi odnosi na tumačenje članka 6. točke 2. Direktive 93/104 s ciljem da se sudu koji je uputio zahtjev omogući da se izrazi o usklađenosti relevantnih pravila nacionalnog prava sa zahtjevima prava Zajednice, dok se drugi aspekt odnosi na to, ako je dotična država članica pogrešno prenijela navedenu odredbu u svoje unutarnje pravo, zadovoljava li ta odredba uvjete koji bi omogućili pojedincu da se pozove na nju pred nacionalnim sudovima u okolnostima poput ovih u glavnom postupku.
89 Those two issues must be examined in turn. 
89 Ova dva aspekta treba ispitati naizmjence.
The import of Article 6(2) of Directive 93/104 
Opseg članka 6. točke 2. Direktive 93/104
90 As a preliminary point, it must be observed that Article 6(2) of Directive 93/104 requires the Member States to take the measures necessary to ensure, as a function of the requirement for the protection of workers' safety and health, that the average working time for each 7-day period, including overtime, does not exceed 48 hours. 
90 Najprije valja podsjetiti da članak 6. točka 2. Direktive 93/104 zahtijeva od država članica da poduzmu potrebne mjere kako bi, u funkciji zahtjeva za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, osigurale da prosječno radno vrijeme tijekom sedmodnevnog razdoblja, uključujući prekovremene sate, ne prelazi 48 sati.
91 It is apparent from Article 118a of the Treaty, which is the legal basis for Directive 93/104, from the first, fourth, seventh and eighth recitals in the preamble to the directive, from the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers, adopted at the meeting of the European Council held at Strasbourg on 9 December 1989, points 8 and 19, first subparagraph, thereof, which are referred to in the fourth recital to the directive, and from the actual wording of Article 1(1) of the directive that the latter's purpose is to lay down minimum requirements intended to improve the living and working conditions of workers through approximation of national provisions concerning, in particular, the duration of working time. 
91 Iz članka 118.A Ugovora, koji čini pravnu osnovu Direktive 93/104, iz prve, četvrte, sedme i osme uvodne izjave navedene direktive, iz Povelje Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika, donesenoj na sjednici Europskog vijeća održanoj u Strasbourgu 9. prosinca 1989., na čije se točke 8. i 19., prvi podstavak, upućuje u četvrtoj uvodnoj izjavi navedene direktive te iz samog teksta njezinog članka 1. stavka 1. proizlazi da je svrha direktive utvrditi najmanje zahtjeve namijenjene poboljšanju životnih i radnih uvjeta radnika usklađivanjem nacionalnih odredaba koje se naročito odnose na trajanje radnog vremena.
This Community-level harmonisation of the organisation of working time seeks to guarantee a better level of protection of the safety and health of workers by ensuring that they are entitled to minimum rest periods - particularly daily and weekly - and adequate breaks (see Jaeger, paragraphs 45 to 47). 
Ovim se usklađivanjem na razini Zajednice u području organizacije radnog vremena nastoji zajamčiti bolja razina zaštite sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im pravo na najmanja razdoblja odmora - posebno dnevnog i tjednog - te na odgovarajuće stanke (vidjeti presudu Jaeger, t. 45. do 47.).
92 Thus, Directive 93/104 imposes more specifically (in Article 6(2)) a 48-hour limit for the average working week, a maximum which is expressly stated to include overtime. 
92 I Direktiva 93/104 nameće još preciznije u svojem članku 6. točki 2. gornju granicu od 48 sati za prosječan broj radnih sati tjedno, što je najveća granica za koju je izričito navedeno da uključuje prekovremene sate.
93 In that context, the Court has already held that on-call time (`Bereitschaftsdienst'), where the worker is required to be physically present at a place specified by his employer, must be regarded as wholly working time for the purposes of Directive 93/104, irrespective of the fact that, during periods of on-call time, the person concerned is not continuously carrying on any professional activity (see Jaeger, paragraphs 71, 75 and 103). 
93 U tom kontekstu Sud je već presudio da se pripravnost („Bereitschaftsdienst"), gdje se od radnika zahtijeva da bude fizički prisutan na mjestu koje odredi njegov poslodavac, treba u cijelosti smatrati radnim vremenom za potrebe Direktive 93/104, bez obzira na činjenicu što tijekom razdoblja pripravnosti dotična osoba ne izvršava stalno svoju profesionalnu djelatnost (vidjeti presudu Jaeger, t. 71., 75. i 103.).
94 The same must be true of periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft') completed by emergency workers in the framework of an emergency service, which necessarily entails periods of inactivity of varying length in between calls. 
94 Isto mora vrijediti za razdoblja dežurstva („Arbeitsbereitschaft") koja provode radnici hitne pomoći u okviru službe hitne pomoći, što nužno podrazumijeva veća ili manja razdoblja nedjelovanja između intervencija.
95 Such periods of duty time must accordingly be taken into account in their totality in the calculation of maximum daily and weekly working time. 
95 Shodno tome, takva razdoblja dežurstva treba u cijelosti uzeti u obzir prilikom izračuna maksimalnog dnevnog i tjednog radnog vremena.
96 Furthermore, it is evident that under the system established by Directive 93/104, although Article 15 allows generally for the application or introduction of national provisions more favourable to the protection of the safety and health of employees, only certain specifically mentioned provisions of the directive may form the subject-matter of derogations by the Member States or social partners (see Jaeger, paragraph 80). 
96 Nadalje, očigledno je da unutar sustava utvrđenog Direktivom 93/104, iako njezin članak 15. dozvoljava općenito primjenu ili uvođenje nacionalnih odredaba povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, samo određene izričito navedene odredbe te direktive mogu biti predmet odstupanja država članica ili socijalnih partnera (vidjeti presudu Jaeger, t. 80.).