natgillin/translations-raw huggingface dataset:
19 By order of the Regional Directorate of the Ministry of the Interior of 17 April 2007 (‘the 2007 order’), a coercive administrative measure was imposed on Mr Byankov, a Bulgarian national, under Article 76(3) of the ZBLD, which prohibited him from leaving Bulgarian territory and prevented him from being issued with a passport or replacement identity documents (‘the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings’). 
19 Odlukom Regionalnog direktorata Ministarstva unutarnjih poslova od 17. travnja 2007. („odluka iz 2007.”), bugarskom državljaninu Byankovu izrečena je, u skladu s člankom 76. stavkom 3. ZBLD-a, prisilna upravna mjera zabrane napuštanja bugarskog državnog područja i stjecanja putovnice ili zamjenskih osobnih dokumenata (dalje u tekstu: zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku).
20 The 2007 order was adopted at the request of a bailiff on account of a debt owed to a legal person governed by Bulgarian private law. The order stated that the debt, amounting to BGN 200 000 plus costs and interest, was ‘considerable’ within the meaning of the supplementary provisions of the ZBLD and that Mr Byankov had not provided adequate security. 
20 Odluka iz 2007. donesena je na zahtjev sudskog izvršitelja zbog duga prema pravnoj osobi bugarskog privatnog prava. U odluci se navodi da je dug u iznosu od 200 000 BGN uvećan za troškove i kamate „značajan” u smislu odredaba o izmjenama i dopunama ZBLD-a i da Byankov nije pružio primjereno osiguranje.
22 On 6 July 2010 – thus more than three years after the 2007 order was adopted – Mr Byankov applied for annulment of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, invoking his status as a citizen of the Union and his right to move and reside freely within the Union. Mr Byankov also relied on Article 27(1) of Directive 2004/38, on the judgment in Case C-33/07 Jipa [2008] ECR I-5157 and on judgment No 3909 of 24 March 2010 of the Varhoven administrativen sad (Supreme Administrative Court). He argued that the restrictive measures liable to be adopted under Article 76(3) of the ZBLD could not be covered by the notion of ‘public policy’. 
22 Na dan 6. srpnja 2010., odnosno više od tri godine nakon donošenja odluke iz 2007., Byankov je podnio zahtjev za ukidanje zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku, pozivajući se na svoj status građanina Unije i na svoje pravo slobodnog kretanja i boravka u Uniji. Byankov se pozvao i na članak 27. stavak 1. Direktive 2004/38, na presudu od 10. srpnja 2008., Jipa, C-33/07, Zb., I-5157. i na presudu br. 3909 od 24. ožujka 2010. Varhoven administrativen sada (Vrhovni upravni sud). On je istaknuo da se mjere ograničavanja koje se mogu donijeti na osnovi članka 76. stavka 3. ZBLD-a ne mogu obuhvatiti pojmom „javnog poretka”.
23 The glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti, to whom Mr Byankov’s application was forwarded, examined it as an application for annulment of a final administrative act, a procedure governed by Article 99 of the APK. 
23 Glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti, kojemu je proslijeđen Byankovov zahtjev, obradio ga je kao zahtjev za poništenje konačnog upravnog akta, u skladu s postupkom iz članka 99. APK-a.
24 By order of 20 July 2010, that application was rejected on the ground that the legal conditions prescribed by Article 99 of the APK for annulment of a ‘settled administrative act’ were not met. It was stated that none of the grounds for annulment provided for in Article 99(2) to (7) of the APK – the cases in which an individual is entitled to make an application for the procedure to be reopened – had been established. In particular, the order stated that, since the judgment of the Varhoven administrativen sad referred to in paragraph 22 of this judgment concerned a person other than Mr Byankov, it did not amount to new documentary evidence for the purposes of Article 99(2) of the APK. The order also stated that the ground for annulment provided for in Article 99(1) of the APK had not been established, since no application had been made, within the prescribed period, by a person entitled to do so. 
24 Odlukom od 20. srpnja 2010. taj je zahtjev odbijen uz obrazloženje da pravni uvjeti za poništenje „trajnog upravnog akta” propisani člankom 99. APK-a nisu ispunjeni. Navedeno je da nije ispunjen nijedan od uvjeta za poništenje iz članka 99. stavaka od 2. do 7. APK-a — slučajevi u kojima pojedinac ima pravo podnijeti zahtjev za ponovno otvaranje postupka. U odluci je navedeno posebno da, budući da se presuda Varhoven administrativen sada iz stavka 22. ove presude ne odnosi na Byankova već na drugu osobu, ona ne predstavlja nove pisane dokaze za potrebe članka 99. stavka 2. APK-a. Osim toga, u odluci je navedeno da uvjet za poništenje predviđen u članku 99. stavku 1. APK-a nije ispunjen budući da osoba ovlaštena za to u propisanom roku nije podnijela zahtjev.
26 The defendant in the main proceedings contends that Mr Byankov’s action should be dismissed, relying on the lawfulness of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings. 
26 Tuženik u glavnom postupku smatra da Byankovovu žalbu treba odbiti, pozivajući se na zakonitost zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku.
27 According to the referring court, the reasons stated in the 2007 order make no mention of any grounds of public policy, public security or public health and include no assessment of Mr Byankov’s personal conduct. Nor do they give any explanation showing that the imposition of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings would facilitate payment of the sums in question. 
27 Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u obrazloženju odluke iz 2007. uopće se ne spominju razlozi zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja ni ocjena Byankovova osobnog ponašanja. Ne daje se ni objašnjenje koje dokazuje da bi izricanje zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku olakšalo plaćanje predmetnih iznosa.
28 In those circumstances the Administrativen sad Sofia-grad (Sofia Administrative Court) decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling: 
28 U tim okolnostima, Administrativen sad Sofia-grad (Upravni sud Grada Sofije) odlučio je prekinuti postupak i postaviti sudu sljedeća prethodna pitanja:
‘1. In the light of the facts of the main proceedings, does the principle of sincere cooperation under Article 4(3) TEU in conjunction with Articles 20 TFEU and 21 TFEU require that a national provision of a Member State such as that at issue in the main proceedings – under which a final administrative act may be annulled in order to put an end to an infringement of a fundamental right which has been established by a decision of the European Court of Human Rights, which right is also recognised in European Union law and concerns the freedom of movement enjoyed by nationals of the Member States – must also be applied with reference to the interpretation adopted by decision of the Court … of provisions of European Union law which are relevant to the restrictions on the exercise of the aforementioned right, where the administrative act must be annulled in order to put an end to the infringement? 
„1. S obzirom na činjenice glavnog postupka, treba li, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a u vezi s člancima 20. [UFEU-a] i 21. UFEU-a, nacionalnu odredbu države članice poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku — prema kojoj se pravomoćan upravni akt može poništiti kako bi prestala povreda temeljnog prava utvrđena odlukom Europskog suda za ljudska prava, a koje je pravo priznato i u pravu Unije i odnosi se na slobodu kretanja koju uživaju državljani država članica — primijeniti i u vezi s tumačenjem, usvojenim odlukom Suda [...], odredaba prava Unije koje su relevantne za ograničavanje ostvarivanja spomenutog prava, kada se zna da je dotični upravni akt neophodno poništiti kako bi ta povreda prestala?
2. Does it follow from Article 31(1) and (3) of Directive 2004/38 that, where a Member State has provided in its national law for a procedure for examining an administrative act which limits the right under Article 4(1) of the Directive, the competent administrative authority is required, at the request of the addressee of the administrative act, to examine that measure and to assess its legality with reference also to the case-law of the Court … on the interpretation of relevant provisions of European Union law governing the conditions and limitations applicable to the exercise of that right, so as to ensure that the limitation imposed on the right is not disproportionate at the time when the review decision is adopted, where the administrative act imposing the limitation is already final at that time? 
2. Proizlazi li iz članka 31. stavaka 1. i 3. Direktive 2004/38 da je, u slučaju kada država članica svojim nacionalnim pravom predviđa postupak za preispitivanje upravnog akta koji ograničava pravo iz članka 4. stavka 1. Direktive, nadležno upravno tijelo dužno na zahtjev adresata upravnog akta preispitati tu mjeru i ocijeniti njezinu zakonitost, uzimajući u obzir i sudsku praksu Suda [...] o tumačenju relevantnih odredaba prava Unije koje uređuju uvjete i ograničenja koja se primjenjuju na ostvarivanje tog prava, kako bi se osiguralo da ograničenje prava u trenutku donošenja odluke o preispitivanju nije neproporcionalno, u slučaju kada je upravni akt kojim se određuje to ograničenje u tom trenutku već pravomoćan?
3. Do the provisions of the second sentence of Article 52(1) of the [Charter] and Article 27(1) of Directive 2004/38 permit the application of a national provision which provides for the imposition of a limitation on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on account of the existence of an unsecured liability in excess of a certain amount laid down by law that is owed to a private person (a commercial company), in the context of pending enforcement proceedings for the recovery of the claim, and without regard to the possibility, provided for in European Union law, of the claim being recovered by an authority of another Member State?’ 
3. Dopuštaju li odredbe druge rečenice članka 52. stavka 1. [Povelje] i članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38 primjenu nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u [Uniji] državljaninu države članice samo na temelju postojanja duga, koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran, prema privatnoj osobi (trgovačkom društvu), u kontekstu postupka izvršenja naplate potraživanja koji je u tijeku i bez uzimanja u obzir mogućnosti, koja je predviđena pravom Unije, da to potraživanje naplati tijelo druge države članice?”
29 By its third question, which it is appropriate to consider first, the referring court is asking, in essence, whether European Union law must be interpreted as precluding the application of a national provision which provides for the imposition of a restriction on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on the ground that he owes a legal person governed by private law a debt which exceeds a statutory threshold and is unsecured. 
29 Trećim pitanjem, koje valja prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti u smislu da mu je protivna primjena nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u Uniji državljaninu države članice samo na temelju činjenice da prema pravnoj osobi privatnog prava ima dug koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran.
"30 In that regard, it should be noted at the outset that a situation like that of Mr Byankov, who is prevented from travelling from the Member State of which he is a national to another Member State, falls within the scope of the freedom to move and reside within the territory of the Member States which is conferred by the status of citizen of the Union (see, by analogy, Jipa, paragraph 17; Case C-430/10 Gaydarov [2011] ECR I-0000, paragraphs 24 to 27; and Case C-434/10 Aladzhov [2011] ECR I-0000, paragraphs 24 to 27)." 
30 S tim u vezi najprije valja podsjetiti da situacija poput one u kojoj se nalazi Byankov, kojeg se sprječava da iz države članice čiji je državljanin putuje u drugu državu članicu, ulazi u okvir slobode kretanja i boravka na području država članica na temelju statusa građanina Unije (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu Jipa, t. 17. te presude od 17. studenoga 2011., Gaydarov, C-430/10, Zb., str. I-11637., t. od 24. do 27. i Aladzhov, C-434/10, Zb., str. I-11659., t. od 24. do 27.).
31 It is clear from the Court’s case-law that that right of freedom of movement includes both the right for citizens of the Union to enter a Member State other than the one of origin and the right to leave the State of origin. As the Court has already had occasion to state, the fundamental freedoms guaranteed by the FEU Treaty would be rendered meaningless if the Member State of origin could, without due justification, prohibit its own nationals from leaving its territory in order to enter the territory of another Member State (see Jipa, paragraph 18 and case-law cited). 
31 Iz sudske prakse Suda proizlazi da pravo na slobodu kretanja uključuje kako pravo građana Unije da ulaze u državu članicu koja nije njihova država članica podrijetla tako i pravo da napuste svoju državu podrijetla. Kao što je Sud već imao priliku istaknuti, temeljne slobode zajamčene UFEU-om ne bi imale smisla ako bi država članica podrijetla mogla, bez opravdanih razloga, zabraniti vlastitim državljanima da napuste njezino državno područje radi ulaska u područje druge države članice (vidjeti prethodno navedenu presudu Jipa, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
32 Indeed, Article 4(1) of Directive 2004/38 expressly provides – without requiring the prior exercise of the right to move and reside freely – that all Union citizens with a valid identity card or passport are to have the right to leave the territory of a Member State to travel to another Member State. 
32 Štoviše, člankom 4. stavkom 1. Direktive 2004/38 izričito se predviđa — bez zahtjeva za prethodno ostvarivanje prava na slobodno kretanje i boravak — da svi državljani Unije s važećom osobnom iskaznicom ili putovnicom imaju pravo napustiti područje države članice i putovati u drugu državu članicu.
33 In that regard, there is no relevance in the facts, to which the order for reference draws attention, that Article 76(3) of the ZBLD, which entered into force before the accession of the Republic of Bulgaria, is not intended to implement European Union law or that Article 27 of Directive 2004/38 has been implemented in the Bulgarian legal order solely in relation to nationals of Member States other than the Republic of Bulgaria (see, on the latter point, Aladzhov, paragraphs 31 and 32). 
33 U tom smislu nisu relevantne činjenice istaknute u zahtjevu za prethodnu odluku da svrha članka 76. stavka 3. ZBLD-a koji je stupio na snagu prije pristupanja Republike Bugarske Uniji nije prenošenje prava Unije ili da je članak 27. Direktive 2004/38 prenesen u bugarski pravni poredak samo u pogledu državljana država članica osim Republike Bugarske (vidjeti u vezi sa zadnjom tvrdnjom prethodno navedenu presudu Aladzhov, t. 31. i 32.).
35 Those limitations and conditions stem, in particular, from Article 27(1) of Directive 2004/38, which allows Member States to restrict the freedom of movement of Union citizens or their family members on grounds of public policy, public security or public health. However, those grounds cannot, according to the same provision, be invoked ‘to serve economic ends’ (Aladzhov, paragraph 29). 
35 Navedena ograničenja i uvjeti proizlaze posebno iz članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38, kojim se državama članicama dopušta da ograniče slobodu kretanja građana Unije i članova njihovih obitelji u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja. Međutim, u skladu s istom odredbom, na te iste razloge ne može se pozivati „u gospodarske svrhe” (prethodno navedena presuda Aladzhov, t. 29.).
36 Therefore, for an administrative measure such as that at issue in the main proceedings to be permitted under European Union law, it must, inter alia, be shown that the measure was taken on one of the grounds listed in Article 27(1) of Directive 2004/38, subject to the further condition that that ground was not invoked to serve economic ends. 
36 Stoga, da upravna mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne bi bila protivna pravu Unije, treba dokazati osobito da je ta mjera donesena na temelju jednog od razloga navedenih u članku 27. stavku 1. Direktive 2004/38, uz dodatni uvjet da se na taj razlog ne poziva u gospodarske svrhe.
37 However, it is clear from the order for reference and the wording of the third question that the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings is based on just two findings: the existence of a debt owed to a legal person governed by private law and the inability of the debtor to provide security in respect of that debt. There is no mention of public policy, public safety or public health. 
37 Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku i teksta trećeg pitanja očito je da se zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku temelji na samo dva nalaza: postojanje duga prema pravnoj osobi privatnog prava i nemogućnosti dužnika da pruži osiguranje za taj dug. Ne spominju se javni poredak, javna sigurnost ni javno zdravlje.
39 Even if the view could reasonably be taken that some notion of safeguarding the requirements of public policy underlies such an objective, it cannot be ruled out, on the basis of the order for reference, that the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings pursues an exclusively economic objective. However, Article 27(1) of Directive 2004/38 expressly excludes the possibility of a Member State invoking grounds of public policy to serve economic ends. 
39 Čak i kad bi se opravdano moglo smatrati da se taj cilj temelji na određenoj ideji očuvanja javnog poretka, ne može se isključiti, na temelju zahtjeva za prethodnu odluku, da je isključiva svrha zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku gospodarske prirode. Međutim, člankom 27. stavkom 1. Direktive 2004/38 izričito se isključuje mogućnost da se na razloge javnog poretka država članica poziva u gospodarske svrhe.
40 Moreover, it is apparent from the Court’s case-law that recourse to the concept of public policy presupposes, in any event, the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society (see, inter alia, Jipa, paragraph 23 and case-law cited, and Gaydarov, paragraph 33). 
40 Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da pribjegavanje konceptu javnog poretka pretpostavlja, u svakom slučaju, uz narušavanje društvenog poretka, čime se smatra svaka povreda prava, i postojanje istinske, prisutne i dovoljno ozbiljne prijetnje jednom od temeljnih interesa društva (vidjeti osobito prethodno navedenu presudu Jipa, t. 23. i navedenu sudsku praksu te presudu Gaydarov, t. 33.).
42 However, it is apparent from the order for reference that the 2007 order does not include any assessment relating specifically to Mr Byankov’s personal conduct or to the genuine, present and sufficiently serious nature of any threat which that conduct might represent with regard to a fundamental interest of Bulgarian society, an interest that is not defined in the documents submitted to the Court. 
42 Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da odluka iz 2007. ne uključuje ocjenu koja se odnosi posebno na Byankovovo osobno ponašanje ili na istinsku, prisutnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju koju bi to ponašanje moglo predstavljati u pogledu temeljnog interesa bugarskog društva, interesa koji u spisu dostavljenom Sudu nije nigdje definiran.
43 Furthermore, it is clear from Article 27(2) of Directive 2004/38 and from the Court’s settled case-law that a measure which restricts the right of freedom of movement may be justified only if – by being appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and not going beyond what is necessary to attain it – it respects the principle of proportionality (see, to that effect, inter alia, Jipa, paragraph 29, and Gaydarov, paragraph 40). 
43 Nadalje, iz članka 27. stavka 2. Direktive 2004/38 i iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da mjera kojom se ograničava pravo na slobodu kretanja može biti opravdana jedino ako — time što je primjerena za osiguranje postizanja cilja koji se njome želi postići i što ne prelazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje — poštuje načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu osobito prethodno navedene presude Jipa, t. 29., i Gaydarov, t. 40.).
"44 In that regard, the Court notes, first, that, apart from the possibility of paying the sum owed or providing adequate security, the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings is absolute; it is not coupled with any exceptions, temporal limitation or possibility of regular review of the factual and legal circumstances underpinning it. Thus, as long as such a prohibition is not lifted, its legal effects for a person such as Mr Byankov are continually renewed and will persist indefinitely." 
44 U tom smislu valja navesti da je, s jedne strane, osim u slučaju plaćanja iznosa duga ili pružanja primjerenog osiguranja, zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku apsolutna te da ne podliježe nikakvim iznimkama, vremenskim ograničenjima ili mogućnosti redovitog preispitivanja činjeničnih ili pravnih okolnosti na kojima se temelji. Stoga, dok god traje ta zabrana, njezini pravni učinci za osobu kao što je Byankov redovito se obnavljaju i traju neograničeno.
45 Second, there exists within European Union law a body of legal rules that are capable of protecting creditors’ rights without necessarily restricting the debtor’s freedom of movement. By way of example, it is sufficient to mention Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 2001 L 12, p. 1), to which the referring court itself alludes. 
45 S druge strane, u pravu Unije postoje pravna pravila kojima se mogu zaštititi prava vjerovnika bez ograničavanja slobode kretanja dužnika. Kao primjer dovoljno je navesti Uredbu Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev.
46 Accordingly, contrary to the concern expressed by the referring court, it cannot be concluded that, on account of the exclusion under Article 27(1) of Directive 2004/38 of exceptions invoked to serve economic ends, the European Union legal order does not afford a level of protection of the property rights of others – in this case creditors – which is at least equivalent to that established under the European Convention on the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms. 
46 Iz toga proizlazi, kao odgovor na zabrinutost koju je izrazio sud koji je uputio zahtjev, da se ne može zaključiti da zbog isključenja, u skladu s člankom 27. stavkom 1. Direktive 2004/38, izuzeća na koja se poziva u gospodarske svrhe, pravni poredak Unije ne pruža razinu zaštite prava vlasništva drugih osoba — u ovom slučaju vjerovnika — koja je barem ekvivalentna onoj utvrđenoj Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda.