natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(Social policy — Directive 2003/88/EC — Article 7 — Right to paid annual leave — Precondition for entitlement imposed by national rules — Absence of the worker — Length of the leave entitlement based on the nature of the absence — National rules incompatible with Directive 2003/88 — Role of the national court) 
„Socijalna politika — Direktiva 2003/88/EZ — Članak 7. — Pravo na plaćeni godišnji odmor — Uvjet za ostvarivanje prava koji je utvrđen nacionalnim propisom — Izostanak radnika — Duljina prava na odmor na temelju prirode izostanka — Nacionalni propis suprotan Direktivi 2003/88 — Uloga nacionalnog suda”
In Case C-282/10, 
U predmetu C-282/10,
having regard to the written procedure and further to the hearing on 17 May 2011, 
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 17. svibnja 2011.,
– Ms Dominguez, by H. Masse-Dessen and V. Lokiec, avocats, 
– za M. Dominguez, H. Masse-Dessen i V. Lokiec, avocats,
– the Centre informatique du Centre Ouest Atlantique, by D. Célice, avocat, 
– za Centre informatique du Centre Ouest Atlantique, D. Célice, avocat,
– the French Government, by G. de Bergues, A. Czubinski and N. Rouam, acting as Agents, 
– za francusku vladu, G. de Bergues, A. Czubinski i N. Rouam, u svojstvu agenata,
– the Danish Government, by S. Juul Jørgensen, acting as Agent, 
– za dansku vladu, S. Juul Jørgensen, u svojstvu agenta,
– the European Commission, by M. van Beek and M. Van Hoof, acting as Agents, 
– za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,
after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 8 September 2011, 
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 8. rujna 2011.,
2 The reference has been made in the proceedings between Ms Dominguez and her employer, the Centre informatique du Centre Ouest Atlantique (‘the CICOA’), concerning Ms Dominguez’s claim for entitlement to paid annual leave not taken in respect of the period between November 2005 and January 2007 due to absence from work granted after an accident and, in the alternative, for compensation. 
2 Zahtjev je upućen u okviru spora između M. Dominguez i njezinog poslodavca, Centre informatique du Centre Ouest Atlantique (u daljnjem tekstu: CICOA), u vezi sa zahtjevom M. Dominguez za pravo na plaćeni godišnji odmor koji nije iskorišten u razdoblju između studenoga 2005. i siječnja 2007. zbog izostanka s posla odobrenog nakon nesreće i, podredno, za isplatu naknade.
3 Article 1 of Directive 2003/88 provides: 
3 Članak 1. Direktive 2003/88 predviđa:
‘Purpose and scope 
„Svrha i opseg
(a) minimum periods of … annual leave … 
(a) najkraća razdoblja [...] godišnjeg odmora [...]
‘Annual leave 
„Godišnji odmor
2. The minimum period of paid annual leave may not be replaced by an allowance in lieu, except where the employment relationship is terminated.’ 
2. Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa.”
5 Article 15 of that directive provides: 
5 Članak 15. te direktive predviđa:
‘More favourable provisions 
„Povoljniji propisi
This Directive shall not affect Member States’ right to apply or introduce laws, regulations or administrative provisions more favourable to the protection of the safety and health of workers or to facilitate or permit the application of collective agreements or agreements concluded between the two sides of industry which are more favourable to the protection of the safety and health of workers.’ 
Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.”
6 Article 17 of Directive 2003/88 provides that Member States may derogate from certain provisions of that directive. No derogation is allowed with regard to Article 7 of the directive. 
6 Članak 17. Direktive 2003/88 predviđa da države članice mogu odstupati od određenih odredaba ove Direktive. Nikakvo odstupanje nije dopušteno u vezi s člankom 7. te Direktive.
‘A worker who, during the reference year, has been employed by the same employer for a period equivalent to a minimum of one month of actual work shall be entitled to leave, the length of which shall be calculated on the basis of two and a half working days for each month worked, provided the total period of leave that may be requested does not exceed thirty working days.’ 
„Radnik koji je tijekom referentne godine bio zaposlen kod istog poslodavca u trajanju koje je jednako najkraćem razdoblju od mjesec dana stvarnog rada ima pravo na odmor čije se trajanje izračunava na temelju dva i pol radna dana za svaki mjesec proveden na radu, pod uvjetom da ukupno trajanje odmora koji se može zatražiti ne prelazi trideset radnih dana.”
‘Periods equivalent to four weeks or twenty-four days of work shall be treated as equivalent to one month of actual work for the purpose of calculating the length of leave. Periods of paid leave, compensatory leave …, periods of maternity leave …, leave acquired by reason of reduced working time and periods of an uninterrupted duration not exceeding one year during which performance of the contract of employment is suspended owing to a work-related accident or occupational disease, shall be treated as periods of actual work ...’ 
„Razdoblja istovjetna trajanju od četiri tjedna ili dvadeset i četiri radna dana izjednačavaju se s razdobljem od jednog mjeseca stvarnog rada u svrhu izračunavanja duljine odmora. Razdoblja plaćenog odmora, zamjenskog odmora [...], razdoblja rodiljnog dopusta [...], dopusta stečenog radi smanjenog radnog vremena i razdoblja u neprekidnom trajanju od najviše godine dana tijekom kojeg je izvršenje ugovora o radu obustavljeno zbog nesreće na radu ili profesionalne bolesti, smatraju se razdobljima stvarnog rada [...]”
‘No annual leave entitlement is given in a particular year in respect of absences as a result of the following: illness or prolonged illness that has resulted in a break in work of twelve consecutive months or more, ... leave entitlement begins again on the date on which work is resumed, the length of leave being calculated in proportion to the time of actual work that has not yet given rise to the allocation of annual leave.’ 
„Pravo na godišnji odmor ne ostvaruje se u određenoj godini u kojoj je došlo do izostanaka zbog bolesti ili dugotrajne bolesti koja je dovela do prekida rada od dvanaest uzastopnih mjeseci ili više, [...] stjecanje prava na odmor započinje ponovno s datumom povratka na posao, pri čemu se trajanje odmora izračunava razmjerno vremenu stvarnog rada koje još nije rezultiralo dodjelom godišnjeg odmora.”
10 Ms Dominguez, who has been employed by the CICOA since 1987, is covered by the collective labour agreement for staff of social security bodies. Following an accident on the journey between her home and her place of work she was absent from work from 3 November 2005 until 7 January 2007. 
10 Za M. Dominguez, koja je zaposlena u CICOA od 1987., vrijedi kolektivni ugovor za osoblje zaposleno u tijelima socijalne sigurnosti. Nakon nesreće na putu od svojeg doma do radnog mjesta izostala je s posla u razdoblju od 3. studenoga 2005. do 7. siječnja 2007.
11 Ms Dominguez brought a claim before the industrial relations court (juridiction prud’homale) and also the Cour d’appel, Limoges for 22.5 days’ paid leave in respect of that period and, in the alternative, a payment in lieu of leave. 
11 M. Dominguez podnijela je tužbu radnom sudu („juridiction prud’homale”) i potom na Cour d’appel de Limoges (prizivni sud u Limogesu) tražeći da joj se priznaju 22,5 dana plaćenog odmora za to razdoblje i, podredno, da joj se isplati naknada umjesto odmora.
12 Since those courts dismissed her claims, Ms Dominguez brought an appeal on a point of law. She argues that an accident on the journey to or from work is a work-related accident and is covered by the same arrangements as a work-related accident. Thus, under Article L. 223-4 of the Code du travail, the period of suspension of her contract of employment following the accident on the journey to work should be treated as being equivalent to actual work time for the purpose of calculating her paid leave. 
12 Budući da su ti sudovi odbili njezine tužbe, M. Dominguez je podnijela žalbu u kasacijskom postupku. Ona tvrdi da je nesreća na putu na posao ili s posla nesreća na radu i obuhvaćena je istim mjerama kao nesreća na radu. Stoga na temelju članka L. 223-4 Zakonika o radu razdoblje prekida njezinog radnog odnosa nakon nesreće na putu na posao treba poistovjetiti sa stvarnim vremenom rada za potrebe izračuna njezinog plaćenog dopusta.
‘1. Must Article 7(1) of Directive 2003/88… be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of ten days’ (or one month’s) actual work during the reference period? 
„1. Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 [...] tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju najkraćim razdobljem od deset dana (ili mjesec dana) stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja?
2. If the answer to the first question is in the affirmative, does Article 7 of Directive 2003/88 …, which imposes a specific obligation on an employer in so far as it creates entitlement to paid leave for a worker who is absent on health grounds for a period of one year or more, require a national court hearing proceedings between individuals to disregard a conflicting national provision which makes entitlement to paid annual leave in such a case conditional on at least ten days’ actual work during the reference year? 
2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, zahtijeva li članak 7. Direktive 2003/88 [...], koji nameće posebnu obvezu poslodavcu da radniku koji je zbog zdravstvenih razloga izostao s posla godinu dana ili dulje daje pravo na plaćeni odmor, da nacionalni sudac koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca izuzme oprečnu nacionalnu odredbu koja u takvom slučaju pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje stvarnim radom u trajanju od najmanje deset dana tijekom referentne godine?
3. Since Article 7 of Directive 2003/88/EC does not distinguish between workers according to whether their absence from work during the reference period is due to a work-related accident, an occupational disease, an accident on the journey to or from work or a non-occupational disease, are workers entitled, under that directive, to paid leave of the same length whatever the reason for their absence on health grounds, or must that directive be interpreted as not precluding the length of paid leave differing according to the reason for the worker’s absence, if national law provides that in certain circumstances the length of paid annual leave may exceed the minimum of four weeks provided for by [Directive 2003/88]?’ 
3. S obzirom da članak 7. Direktive 2003/88/EZ ne radi razliku između radnika prema tome je li razlog izostanka s posla tijekom referentnog razdoblja nesreća na radu, profesionalna bolest, nesreća na putu na posao ili s posla ili neprofesionalna bolest, imaju li na temelju tog teksta radnici pravo na plaćeni odmor u istom trajanju bez obzira na razlog njihovog izostanka zbog zdravstvenih razloga, ili taj tekst treba tumačiti tako da mu nije protivno da trajanje plaćenog odmora može biti različito s obzirom na razlog izostanka radnika, ako nacionalno pravo u određenim uvjetima predviđa duži plaćeni godišnji odmor može od minimalna četiri tjedna kako je predviđeno Direktivom [2003/88]?”
15 By its first question, the national court asks, essentially, whether Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days’ or one month’s actual work during the reference period. 
15 Svojim prvim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili praksa, u skladu s kojom se pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
"16 In that regard it should be noted that, according to settled case-law, the entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of European Union social law from which there can be no derogations and whose implementation by the competent national authorities must be confined within the limits expressly laid down by Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18) itself, that directive being now codified by Directive 2003/88 (see Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraph 43; Joined Cases C-350/06 and C-520/06 Schultz-Hoff and Others [2009] ECR I-179, paragraph 22; and Case C-214/10 KHS [2011] ECR I-11757, paragraph 23)." 
"16 U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.), koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I-4881., t. 43.; od 20. siječnja 2009., Schultz-Hoff i dr., C-350/06 i C-520/06, Zb., str. I-179., t. 22. i od 22. studenoga 2011., KHS, C-214/10, Zb., str. I-11757., t. 23.)."
21 It follows from the foregoing that Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days’ or one month’s actual work during the reference period. 
21 Iz navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
"24 In that regard, the Court has consistently held that when national courts apply domestic law they are bound to interpret it, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result sought by the directive and consequently comply with the third paragraph of Article 288 TFEU. This obligation to interpret national law in conformity with European Union law is inherent in the system of the Treaty on the Functioning of the European Union, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of European Union law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 114; Joined Cases C-378/07 to C-380/07 Angelidaki and Others [2009] ECR I-3071, paragraphs 197 and 198; and Case C-555/07 Kücükdeveci [2010] ECR I-365, paragraph 48)." 
"24 U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi prilikom primjene unutarnjeg prava nacionalni su sudovi dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem dotične direktive kako bi se postigao njome predviđeni rezultat i postupilo u skladu s člankom 288. alinejom 3. UFEU-a. Ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava je u stvari inherentna sustavu UFEU-a jer omogućuje nacionalnim sudovima da osiguraju, u okviru njihovih nadležnosti, potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji su pred njima pokrenuti (vidjeti osobito presudu od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C-397/01 do C-403/01, Zb., str. I-8835., t. 114.; od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C-378/07 do C-380/07, Zb., str. I-3071., t. 197. i 198. i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 48.)."
25 It is true that this principle of interpreting national law in conformity with European Union law has certain limitations. Thus the obligation on a national court to refer to the content of a directive when interpreting and applying the relevant rules of domestic law is limited by general principles of law and it cannot serve as the basis for an interpretation of national law contra legem (see Case C-268/06 Impact [2008] ECR I-2483, paragraph 100, and Angelidaki and Others, paragraph 199). 
25 Točno je da ovo načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Unije poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom njezinog tumačenja i primjenjuje relevantna pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti presudu od 15. travnja 2008., Impact, C-268/06, Zb., str. I-2483., t. 100., kao i ranije navedenu presudu Angelidaki i dr., t. 199.).
26 In the dispute in the main proceedings, the national court states that it has encountered such a limitation. According to that court, the first paragraph of Article L. 223-2 of the Code du travail, which makes entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of one month’s actual work during the reference period, is not amenable to an interpretation that is compatible with Article 7 of Directive 2003/88. 
26 U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev navodi da je naišao na takvo ograničenje. Prema tom sudu, članak L. 223-2 alineja 1. Zakonika o radu, koji pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje najmanje jednim mjesecom stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, ne može se tumačiti u skladu s člankom 7. Direktive 2003/88.
28 In the dispute in the main proceedings, Article L. 223-4 of the Code du travail, which provides an exemption from the requirement of actual work during the reference period in respect of certain periods of absence from work, is an integral part of the domestic law to be taken into consideration by the French courts. 
28 U glavnom postupku, članak L. 223-4 Zakonika o radu, koji za određena razdoblja izostanka s posla predviđa izuzimanje od zahtjeva stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja , čini sastavni dio unutarnjeg prava koje nacionalni sudovi trebaju uzeti u obzir.
30 In that regard, it should be pointed out that Article 7 of Directive 2003/88 does not make any distinction between workers who are absent on sick leave during the reference period and those who have actually worked in the course of that period (see paragraph 20 above). It follows that the right to paid annual leave of a worker who is absent from work on health grounds during the reference period cannot be made subject by a Member State to a condition concerning the obligation actually to have worked during that period. Thus, according to Article 7 of Directive 2003/88, any worker, whether he be on sick leave during the reference period as a result of an accident at his place of work or elsewhere, or as the result of sickness of whatever nature or origin, cannot have his entitlement to at least four weeks’ paid annual leave affected. 
30 U tom smislu treba istaknuti da članak 7. Direktive 2003/88 ne radi nikakvu razliku između radnika koji izostaju zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja i onih koji su stvarno radili tijekom tog razdoblja (vidjeti točku 20. ove presude). Iz toga slijedi da država članica ne može uvjetovati da pravo na plaćeni godišnji odmor radnika koji izostaje s posla zbog zdravstvenih razloga tijekom referentnog razdoblja podliježe obvezi da tijekom toga razdoblja radnik stvarno radi. Stoga, sukladno članku 7. Direktive 2003/88, niti jednom radniku, bilo da je na bolovanju tijekom referentnog razdoblja zbog nesreće na svojem radnom mjestu ili drugdje, ili zbog bolesti bez obzira na njezinu prirodu ili podrijetlo, ne može biti ugroženo pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
34 Article 7 of Directive 2003/88 fulfils those criteria as it imposes on Member States, in unequivocal terms, a precise obligation as to the result to be achieved that is not coupled with any condition regarding application of the rule laid down by it, which gives every worker entitlement to at least four weeks’ paid annual leave. 
34 Članak 7. Direktive 2003/88 ispunjava te kriterije s obzirom da državama članicama pod jasnim uvjetima nameće preciznu obvezu u pogledu rezultata, koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u vezi s primjenom njome utvrđenog pravila, a koja svakom radniku daje pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
35 Even though Article 7 of Directive 2003/88 leaves the Member States a degree of latitude when they adopt the conditions for entitlement to, and granting of, the paid annual leave which it provides for, that does not alter the precise and unconditional nature of the obligation laid down in that article. It is appropriate to note in that regard that Article 7 of Directive 2003/88 is not one of the provisions of that directive from which Article 17 thereof permits derogation. It is therefore possible to determine the minimum protection which must be provided in any event by the Member States pursuant to that Article 7 (see, mutatis mutandis, Pfeiffer and Others, paragraph 105). 
35 Iako članak 7. Direktive 2003/88 ostavlja državama članicama marginu prosudbe prilikom određivanja uvjeta za ostvarivanje i dodjele prava na plaćeni godišnji odmor koje on osigurava, ta okolnost međutim ne utječe na precizan i bezuvjetan karakter obveze utvrđene u tom članku. S tim u vezi valja podsjetiti da članak 7. Direktive 2003/88 nije jedna od odredbi te direktive od kojih članak 17. te direktive dozvoljava odstupanje. Moguće je stoga utvrditi najmanju zaštitu koju države članice, sukladno navedenom članku 7., moraju u svakom slučaju osigurati (vidjeti, mutatis mutandis, ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 105.).
36 Since Article 7(1) of Directive 2003/88 fulfils the conditions required to produce a direct effect, it should also be noted that the CICOA, one of the two respondents in the main proceedings and Ms Dominguez’s employer, is a body operating in the field of social security. 
36 Budući da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 ispunjava potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka, valja također napomenuti da je CICOA, jedan od dvoje tuženika u glavnom postupku i poslodavac M. Dominguez, tijelo koje posluje u području socijalne sigurnosti.
"37 It is true that the Court has consistently held that a directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied on as such against an individual (see, inter alia, Case C-91/92 Faccini Dori [1994] ECR I-3325, paragraph 20; Case C-192/94 El Corte Inglés [1996] ECR I-1281, paragraph 15; Pfeiffer and Others, paragraph 108; and Kücükdeveci, paragraph 46)." 
"37 Točno je da u skladu s ustaljenom sudskom praksom direktiva ne može stvarati obveze za pojedinca te se stoga protiv njega nije moguće pozivati na direktivu kao takvu (vidjeti, osobito, presudu od 14. srpnja 1994., Faccini Dori, C-91/92, Zb., str. I-3325., t. 20.; od 7. ožujka 1996., El Corte Inglés, C-192/94, Zb., str. I-1281., t. 15.; ranije navedene presude Pfeiffer i dr., t. 108. i Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 46.)."