natgillin/translations-raw huggingface dataset:
55 In that connection, it is apparent from the case-law of the Court that, where facts from which it may be inferred that there has been discrimination within the meaning of that directive have been established, the effective application of the principle of equal treatment then requires that the burden of proof should fall on the defendants concerned, who must prove that there has been no breach of that principle (see, to that effect, Case C-303/06 Coleman [2008] ECR I-5603, paragraph 54). 
55 S tim u vezi, iz sudske prakse Suda proizlazi da se u slučaju kada se utvrde činjenice iz kojih se može zaključiti da je došlo do diskriminacije u smislu te direktive, za učinkovitu primjenu načela jednakog postupanja teret dokazivanja tada mora vratiti na dotičnog tuženika koji mora dokazati da se to načelo nije prekršilo (vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008., Coleman, C-303/06, Zb., str. I-5603., t. 54.).
56 In that context, defendants may refute the existence of such a breach before the competent national bodies or courts by establishing, by any legally permissible means, inter alia, that their recruitment policy is based on factors unrelated to any discrimination on grounds of sexual orientation. 
56 U tom kontekstu tuženici mogu pred nadležnim nacionalnim tijelima ili sudovima opovrgnuti postojanje spomenutog kršenja načela tako da svim pravnim sredstvima dokažu da se njihova politika zapošljavanja temelji na čimbenicima koji nisu ni na koji način povezani s diskriminacijom na temelju spolnog opredjeljenja.
57 In order to rebut the non-conclusive presumption that may arise under the application of Article 10(1) of Directive 2000/78, it is unnecessary for a defendant to prove that persons of a particular sexual orientation have been recruited in the past, since such a requirement is indeed apt, in certain circumstances, to interfere with the right to privacy. 
57 Kako bi oborio nekonkluzivnu pretpostavku do koje može doći iz primjene članka 10. stavka 1. Direktive 2000/78, nije nužno da tuženik dokaže da su se u prošlosti zapošljavale osobe određenog spolnog opredjeljenja, budući da bi u određenim okolnostima takav zahtjev uistinu kršio pravo na privatnost.
58 In the overall assessment carried out by the national body or court hearing the matter, a prima facie case of discrimination on grounds of sexual orientation may be refuted with a body of consistent evidence. As Accept has, in essence, submitted, such a body of evidence might include, for example, a reaction by the defendant concerned clearly distancing itself from public statements on which the appearance of discrimination is based, and the existence of express provisions concerning its recruitment policy aimed at ensuring compliance with the principle of equal treatment within the meaning of Directive 2000/78. 
58 U okviru opće ocjene nacionalnog suda slučaj diskriminacije na temelju spolnog opredjeljenja se na prvi pogled može osporiti nizom suglasnih pokazatelja. Kao što je u biti naveo Accept, ti pokazatelji mogu uključivati reakciju dotičnog tuženika kojom se jasno ograđuje od javnih izjava na temelju kojih je došlo do diskriminacije, kao i donošenje hitnih odredbi u području zapošljavanja kojima se osigurava poštovanje načela jednakog postupanja u smislu Direktive 2000/78.
59 Having regard to the foregoing, the answer to the third question is that Article 10(1) of Directive 2000/78 must be interpreted as meaning that, if facts such as those from which the dispute in the main proceedings arises were considered to be ‘facts from which it may be presumed that there has been … discrimination’ based on sexual orientation in the recruitment of players by a professional football club, the modified burden of proof laid down in Article 10(1) of Directive 2000/78 would not require evidence impossible to adduce without interfering with the right to privacy. 
59 Uzimajući u obzir gore navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 10. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti u smislu da, u slučaju da se činjenice kao što su one iz kojih proizlazi glavni postupak mogu smatrati „činjenicama iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do diskriminacije” na temelju spolnog opredjeljenja pri zapošljavanju igrača u profesionalnom nogometnom klubu, izmijenjeni teret dokazivanja iz članka 10. stavka 1. Direktive 2000/78 ne zahtijeva dokaze koje je nemoguće iznijeti bez kršenja prava na privatnost.
60 By its fourth question, the referring court asks, in essence, whether Article 17 of Directive 2000/78 must be interpreted as meaning that it precludes national rules by virtue of which, where there is a finding of discrimination on grounds of sexual orientation, it is possible only to impose a warning such as that at issue in the main proceedings where such a finding is made after the expiry of a limitation period of six months from the date on which the facts occurred. 
60 Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. Direktive 2000/78 tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis prema kojem se u slučaju utvrđivanja diskriminacije na temelju spolnog opredjeljenja, kada do tog utvrđenja dođe nakon isteka roka od šest mjeseci od datuma kada su se činjenice dogodile, može izreći jedino opomena, kao što je ona iz glavnog postupka,.
61 Article 17 of Directive 2000/78 confers on Member States responsibility for determining the rules on sanctions applicable to infringements of the national provisions adopted pursuant to that directive and for taking all measures necessary to ensure that they are applied. Although it does not call for the adoption of specific sanctions, that article requires that the sanctions applicable to infringements of national provisions adopted to implement that directive must be effective, proportional and dissuasive. 
61 U skladu s člankom 17. Direktive 2000/78 odgovornost za određivanje pravila o sankcijama koje se primjenjuju na kršenja odredbi nacionalnog prava donesenih u skladu s ovom Direktivom i poduzimanje svih potrebnih mjera kako bi se osigurala primjena tih pravila povjerena je državama članicama. Iako se njime ne uvode određene sankcije, u tom se članku zahtijeva da sankcije koje se odnose na kršenje odredbi nacionalnog prava, donesenih radi provedbe te direktive, budu djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće.
62 In proceedings in which an association empowered by law to that effect seeks a finding of discrimination, within the meaning of Article 2(2) of Directive 2000/78, and the imposition of a sanction, the sanctions that Article 17 of Directive 2000/78 requires to be laid down in national law must also be effective, proportionate and dissuasive, regardless of whether there is an identifiable victim (see, by analogy, Feryn, paragraphs 38 and 40). 
62 U postupku u kojem udruženje, koje je za to zakonom ovlašteno, traži da se u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2000/78 utvrdi i kazni diskriminacija, sankcije koje treba u skladu s člankom 17. Direktive 2000/78 utvrditi u nacionalnom pravu, moraju također biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće, uključujući i kada žrtvu nije moguće identificirati (vidjeti po analogiji presudu Feryn, gore navedena, t. 38. i 40.).
63 It follows that the rules on sanctions put in place in order to transpose Article 17 of Directive 2000/78 into the national law of a Member State must in particular ensure, in parallel with measures taken to implement Article 9 of that directive, real and effective legal protection of the rights deriving from it (see, by analogy, in particular, Case C-180/95 Draehmpaehl [1997] ECR I-2195, paragraphs 24, 39 and 40). The severity of the sanctions must be commensurate to the seriousness of the breaches for which they are imposed, in particular by ensuring a genuinely dissuasive effect (see, to that effect, in particular, Case C-383/92 Commission v United Kingdom [1994] ECR I-2479, paragraph 42, and Draehmpaehl, paragraph 40), while respecting the general principle of proportionality (see, to that effect, Case C-101/01 Lindqvist [2003] ECR I-12971, paragraphs 87 and 88, and Case C-430/05 Ntionik and Pikoulas [2007] ECR I-5835, paragraph 53). 
63 Iz toga slijedi da sustavom kazni uspostavljenim radi prenošenja članka 17. Direktive 2000/78 u pravni poredak države članice mora osobito osigurati, istodobno s mjerama poduzetim za provedbu članka 9. te direktive, stvarna i djelotvorna zaštita prava koja iz nje proizlaze (vidjeti po analogiji osobito presudu od 22. travnja 1997., Draehmpaehl, C-180/95, Zb., str. I-2195., t. 24., 39. i 40.). Strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju suzbija i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak (vidjeti u tom smislu presude od 8. lipnja 1994., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C-383/92, Zb., str. I-2479., t. 42., i presudu Draehmpaehl, gore navedena, t. 40.), poštujući pritom opće načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu osobito presude od 6. studenog 2003., Lindqvist, C-101/01, Zb., str. I-12971., t. 87. i 88. i presudu od 5. srpnja 2007., Ntionik i Pikoulas, C-430/05, Zb., str. I-5835., t. 53.).
64 In any event, a purely symbolic sanction cannot be regarded as being compatible with the correct and effective implementation of Directive 2000/78. 
64 U svakom slučaju čisto simbolična sankcija ne može se smatrati spojivom s ispravnim i učinkovitim provođenjem Direktive 2000/78.
65 In the present case, it is apparent from the file before the Court that the limitation period of six months laid down in Article 13(1) of GD No 2/2001 starts to run from the date on which the relevant facts occurred, while the limitation period for bringing action laid down in Article 20 of GD No 137/2000, which is one year, starts to run at the same time. It follows that it is possible for a complainant to bring an action before the CNCD for discrimination within the meaning of Directive 2000/78 between 6 and 12 months after the facts on which that complaint is based occurred even though, according to the interpretation of national law favoured by the CNCD, the sanction provided for in Article 26(1) of GD No 137/2000 is no longer available. In any event, it emerges from the observations submitted to the Court that, even where a complaint is lodged well before the expiry of that six-month period, and notwithstanding the provisions of Article 20(7) of GD No 137/2000, a decision of the CNCD concerning an allegation of discrimination on grounds of sexual orientation might not be delivered until after the expiry of that six-month limitation period. 
65 Iz spisa koji su podneseni Sudu u ovom predmetu proizlazi da rok od šest mjeseci iz članka 13. stavka 1. OG-a br. 2/2001 počinje od datuma kada su se dogodile relevantne činjenice i da rok od jedne godine za pokretanje tužbe u skladu s člankom 20. OG-a br. 137/2000 počinje u isto doba. Iz toga slijedi da podnositelj pritužbe može pred CNCD-om podnijeti pritužbu zbog diskriminacije u smislu Direktive 2000/78 u roku od šest do dvanaest mjeseci nakon što su se dogodile činjenice na kojima se temelji pritužba, iako se prema tumačenju nacionalnog prava koje podržava CNCD, sankcije iz članka 26. stavka 1. OG-a br. 137/2000 više ne mogu primijeniti. U svakom slučaju, iz očitovanja koja su podnesena Sudu proizlazi da, čak i kad se pritužba podnese mnogo prije isteka šestomjesečnog roka i bez obzira na odredbe iz članka 20. stavka 7. OG-a br. 137/2000, može se dogoditi da odluka CNCD-a o navodnoj diskriminaciji na temelju spolnog opredjeljenja bude donesena tek nakon isteka navedenog šestomjesečnog roka.
66 In such situations, as can be seen in particular from paragraphs 17, 21 and 34 of the present judgment, the CNCD’s practice, whatever the seriousness of discrimination found, is not to impose the fine provided for by GD No 137/2000, which is intended in particular to transpose Directive 2000/78, but to apply a non-pecuniary sanction, laid down by general provisions of national law, consisting, essentially, in a verbal or written warning together with a ‘recommendation to comply with the law’. 
66 U takvim situacijama, kao što se može vidjeti osobito iz točaka 17., 21. i 34. ove presude, praksa CNCD-a je da bez obzira na ozbiljnost dokazane diskriminacije ne određuje novčane kazne predviđene OG-om br. 137/2000, koji ima za cilj osobito prenošenje Direktive 2000/78, nego nenovčane sankcije predviđene općim odredbama nacionalnog prava, koje se u biti sastoje od pisane ili usmene opomene uz „preporuku da zakonske odredbe treba poštovati”.
67 It is for the referring court to ascertain in particular whether, in circumstances such as those set out in the preceding paragraph, those with legal standing to bring proceedings might be so reluctant to assert their rights under the national rules transposing Directive 2000/78 that the rules on sanctions adopted in order to transpose that directive are not genuinely dissuasive (see, by analogy, Draehmpaehl, paragraph 40). Regarding the dissuasive effect of the sanction, the referring court may also take account, where appropriate, of any repeat offences of the defendant concerned. 
67 Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi osobito je li u okolnostima kao što su one iz prethodne točke moguće da su dotične osobe koje imaju aktivnu procesnu legitimaciju za pokretanje postupka toliko neodlučne isticati svoja prava koja uživaju na temelju nacionalnog propisa kojim se prenosi Direktiva 2000/78 da se sustav sankcija uspostavljen radi prenošenja te direktive ne može smatrati stvarno odvraćajućim (vidjeti po analogiji presudu Draehmpaehl, gore navedena, t. 40.). Što se tiče odvraćajućeg učinka sankcija, sud koji je uputio zahtjev može također uzeti u obzir svako recidivno ponašanje dotičnog tuženika.
68 It is true that the mere fact that a specific sanction is not pecuniary in nature does not necessarily mean that it is purely symbolic (see, to that effect, Feryn, paragraph 39), particularly if it is accompanied by a sufficient degree of publicity and if it assists in establishing discrimination within the meaning of that directive in a possible action for damages. 
68 Istina je da sama činjenica da određena sankcija nije novčana ne znači nužno da se radi o samo simboličnoj kazni (vidjeti u tom smislu presudu Feryn, gore navedena, t. 39.), osobito ako je ona popraćena dovoljnim publicitetom i ako bi u slučaju građanske tužbe za naknadu štete pridonijela utvrđivanju diskriminacije u smislu te direktive.
69 However, in the present case it is for the referring court to ascertain whether a sanction such as a simple warning is appropriate for a situation such as that at issue in the main proceedings (see, by analogy Case C-271/91 Marshall [1993] ECR I-4367, paragraph 25). In that connection, the mere existence of an action for damages under Article 27 of GD No 137/2000, for which the limitation period for bringing proceedings is three years, cannot, as such, make good any shortcomings, in terms of effectiveness, proportionality or dissuasiveness of the sanction, that might be identified by that court with regard to the situation set out in paragraph 66 of the present judgment. As Accept maintained at the hearing before the Court, where an association of the type referred to in Article 9(2) of Directive 2000/78 does not act on behalf of specific victims of discrimination, it could be difficult to prove the existence of harm suffered by such an association for the purpose of the relevant rules of national law. 
69 Međutim, u ovome predmetu na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi može li sankcija u obliku obične opomene biti prikladna u situaciji poput one iz glavnog postupka (vidjeti analogijom presudu od 2. kolovoza 1993., Marshall, C-271/91, Zb., str. I-4367., t. 25.). U tom pogledu postojanje građanske tužbe za naknadu štete prema članku 27. OG-a br. 137/2000, za čije je pokretanje utvrđen rok od tri godine, ne može samo po sebi ublažiti moguće nedostatke u smislu učinkovitosti, proporcionalnosti ili odvraćajućeg učinka sankcija, koje spomenuti sud može utvrditi u odnosu na situaciju iz točke 66. ove presude. Kao što je Accept naveo u raspravi pred Sudom, ako udruženje iz članka 9. stavka 2. Direktive 2000/78 ne postupa u ime određenih žrtava diskriminacije, postojanje štete za takvo udruženje može biti teško dokazivo u smislu odgovarajućih pravila nacionalnog prava.
70 Furthermore, if it were the case that, as Accept argues, the sanction consisting in a warning is generally only imposed in Romanian law for very minor offences, that fact would tend to suggest that such a sanction is not commensurate to the seriousness of a breach of the principle of equal treatment within the meaning of that directive. 
70 Osim toga, ako se pokaže da se, kao što ističe Accept, sankcije u obliku opomene u rumunjskom pravu općenito određuju samo za manje prekršaje, ta bi okolnost ukazivala da spomenuta sankcija nije odgovarajuća za ozbiljni prekršaj načela jednakog postupanja u smislu te direktive.
"71 In any event, it should be recalled that, according to settled case-law, where a situation falls within the scope of a directive, national courts are obliged, when applying national law, to interpret the latter as far as possible in light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result envisaged by it (see, to that effect, Case 14/83 von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraphs 26 and 28; Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8; Case C-196/02 Nikoloudi [2005] ECR I-1789, paragraph 73; and Case C-406/08 Uniplex (UK) [2010] ECR I-817, paragraphs 45 and 46)." 
"71 U svakom slučaju valja podsjetiti da su u skladu s ustaljenom sudskom praksom, ako situacija ulazi u područje primjene neke direktive, nacionalni sudovi obvezni, kada primjenjuju unutarnje pravo, u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti to pravo u svjetlu teksta i svrhe predmetne direktive, kako bi se postigao njome predviđen rezultat (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 10. travnja 1984., von Colson i Kamann, 14/83, Zb., str. 1891., t. 26. i 28.; presudu od 13. studenog 1990., Marleasing, C-106/89, Zb., str. I-4135., t. 8.; presudu od 10. ožujka 2005., Nikoloudi, C-196/02, Zb., str. I-1789., t. 73. i presudu od 28. siječnja 2010., Uniplex (UK), C-406/08, Zb., str. I-817., t. 45. i 46.]."
72 Thus, if the issue arose, it would be for the national court to determine in the dispute in the main proceedings in particular whether, as Accept suggests, Article 26(1) of GD No 137/2000 may be interpreted as meaning that the six-month limitation period laid down in Article 13(1) of GD No 2/2001 does not apply to the sanctions laid down in Article 26(1) thereof. 
72 Stoga je, ako je potrebno, na sudu koji je uputio zahtjev da u glavnom postupku utvrdi može li se, kao što predlaže Accept, članak 26. stavak 1. OG-a br. 137/2000 tumačiti u smislu da se rok od šest mjeseci iz članka 13. stavka 1. OG-a br. 2/2001 ne primjenjuje na sankcije iz njegovog članka 26. stavka 1.
73 Having regard to the foregoing considerations, the answer to the fourth question is that Article 17 of Directive 2000/78 must be interpreted as meaning that it precludes national rules by virtue of which, where there is a finding of discrimination on grounds of sexual orientation within the meaning of that directive, it is possible only to impose a warning such as that at issue in the main proceedings where such a finding is made after the expiry of a limitation period of six months from the date on which the facts occurred where, under those rules, such discrimination is not sanctioned under substantive and procedural conditions that render the sanction effective, proportionate and dissuasive. It is for the national court to ascertain whether such is the case regarding the rules at issue in the main proceedings and, if necessary, to interpret national law as far as possible in light of the wording and the purpose of that directive in order to achieve the result envisaged by it. 
73 Uzimajući u obzir gore navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti da članak 17. Direktive 2000/78 treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis prema kojem se, u slučaju utvrđivanja diskriminacije na temelju spolnog opredjeljenja u smislu te direktive može izreći jedino opomena, kao što je ona iz glavnog postupka, kada do tog utvrđenja dođe nakon isteka roka od šest mjeseci od datuma kada su se činjenice dogodile, spomenuta diskriminacija ne sankcionira u materijalnopravnim i procesnopravnim uvjetima koji sankciju čine učinkovitom, razmjernom i odvraćajućom. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni je li to slučaj s propisom iz glavnog postupka i da, prema potrebi, nacionalno pravo u najvećoj mogućoj mjeri tumači u svjetlu teksta i svrhe predmetne direktive, kako bi se postigao njome predviđen rezultat.
74 Since these proceedings are, for the parties to the main proceedings, a step in the action pending before the national court, the decision on costs is a matter for that court. Costs incurred in submitting observations to the Court, other than the costs of those parties, are not recoverable. 
74 Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
1. Articles 2(2) and 10(1) of Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation must be interpreted as meaning that facts such as those from which the dispute in the main proceedings are capable of amounting to ‘facts from which it may be presumed that there has been … discrimination’ as regards a professional football club, even though the statements concerned come from a person presenting himself and being perceived in the media and among the general public as playing a leading role in that club without, however, necessarily having legal capacity to bind it or to represent it in recruitment matters. 
1. Članak 2. stavak 2. i članak 10. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenog 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti u smislu da se činjenice kao što su one iz kojih proizlazi glavni postupak, što se tiče profesionalnog nogometnog kluba, mogu kvalificirati kao „činjenice iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do diskriminacije”, iako dotične izjave dolaze od osobe koja se predstavlja kao osoba koja ima glavnu upravljačku funkciju u tom klubu te se kao takva doživljava u javnosti, s tim da nije nužno da ona ima pravnu sposobnost da obvezuje klub ili da ga zastupa u pitanjima zapošljavanja.
2. Article 10(1) of Directive 2000/78 must be interpreted as meaning that, if facts such as those from which the dispute in the main proceedings arises were considered to be ‘facts from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination’ based on sexual orientation during the recruitment of players by a professional football club, the modified burden of proof laid down in Article 10(1) of Directive 2000/78 would not require evidence impossible to adduce without interfering with the right to privacy. 
2. Članak 10. stavak 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti u smislu da, u slučaju da se činjenice kao što su one iz kojih proizlazi glavni postupak mogu smatrati „činjenicama iz kojih se može pretpostaviti da je došlo do izravne ili neizravne diskriminacije” na temelju spolnog opredjeljenja prilikom zapošljavanja igrača u profesionalnom nogometnom klubu, izmijenjeni teret dokazivanja iz članka 10. stavka 1. Direktive 2000/78 ne zahtijeva dokaze koje je nemoguće iznijeti bez kršenja prava na privatnost.