natgillin/translations-raw huggingface dataset:
31 In that regard, it is to be remembered that, when a question on the validity of a measure adopted by the institutions of the European Community is raised before a national court, it is for that court to decide whether a decision on the matter is necessary to enable it to give judgment and, consequently, whether it should request the Court to rule on that question. Accordingly, where the national court’s questions relate to the validity of a provision of Community law, the Court is obliged in principle to give a ruling (BritishAmerican Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 34 and the case-law cited). 
31 U tom smislu valja podsjetiti na to da ako se pitanje valjanosti mjere koju donose institucije Europske zajednice postavlja pred nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči je li mu odluka o toj stvari potrebna da bi mogao donijeti presudu i treba li slijedom toga tražiti od Suda da odluči o tom pitanju. S tim u skladu, kada se pitanja nacionalnog suda odnose na valjanost odredbe prava Zajednice, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (gore navedena presuda British American Tobacco (Investments) i Imperial Tobacco, t. 34. i navedena sudska praksa).
33 In the present case, it is clear from the order for reference that the claimants in the main proceedings have made an application to the High Court for judicial review of implementation of Directive 2005/35 in the United Kingdom and that they may make such an application even though, when the application was made, the period prescribed for implementation of the directive had not yet expired and no national implementing measures had been adopted. 
33 U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su tužitelji u glavnom postupku High Court of Justice [Upravnom sudu] uputili zahtjev za sudski nadzor zakonitosti („judicial review”) Direktive 2005/35 u Ujedinjenoj Kraljevini i da oni mogu uputiti takav zahtjev iako, kada je taj zahtjev upućen, rok propisan za prenošenje te direktive još nije bio istekao i nije bila donesena nijedna nacionalna mjera kojom se ta direktiva prenosi.
37 The claimants in the main proceedings and the Greek, Cypriot and Maltese Governments submit that Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 do not comply with Marpol 73/78 or UNCLOS in several respects. In particular, by laying down that liability is to be incurred for serious negligence, those articles establish a stricter liability regime for accidental discharges than that laid down in Article 4 of Marpol 73/78, read in conjunction with Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to that Convention. 
37 Tužitelji u glavnom postupku i grčka, ciparska i malteška vlada tvrde da članci 4. i 5. Direktive 2005/35 s više aspekata nisu u skladu s Konvencijom Marpol 73/78 ni s Konvencijom iz Montego Baya. Utvrđujući posebno da za teški nemar treba snositi odgovornost, ti članci uspostavljaju stroži režim odgovornosti za slučajna ispuštanja od onoga utvrđenog u članku 4. Konvencije Marpol 73/78, u vezi s pravilom 9. i pravilom 11. stavkom (b) Priloga I. Konvenciji Marpol 73/78 i u vezi s pravilom 5. i pravilom 6. stavkom (b) njezinog Priloga II.
39 In their submission, the directive’s legality may also be assessed in the light of Marpol 73/78. They state that UNCLOS defines and governs the extent of the jurisdiction of the Contracting Parties in their actions on the high seas, in their exclusive economic zones and in international straits. Thus, the Community lacks the power to adopt legislation applying to discharges from ships not flying the flag of one of the Member States, save to the extent that UNCLOS accords the Community the right to adopt such legislation. Under UNCLOS, the Contracting Parties have the power only to adopt legislation implementing the international rules and standards in such marine areas, that is to say, in the present case, the provisions of Marpol 73/78. This power is specified with regard to the high seas in Article 211(1) and (2) of UNCLOS, with regard to international straits in Articles 42(1)(b) and 45 of that Convention and with regard to the exclusive economic zone in Article 211(5). The same holds for territorial waters, by virtue of Article 2(3) of UNCLOS. 
39 Prema njihovom mišljenju, zakonitost te direktive može se isto tako ocijeniti i s obzirom na Konvenciju Marpol 73/78. Oni tvrde da Konvencija iz Montega Baya definira i uređuje opseg nadležnosti ugovornih stranaka u okviru njihovih djelatnosti na otvorenom moru, u isključivom gospodarskom području i u međunarodnim tjesnacima. Tako Zajednica nema ovlasti za donošenje zakonodavstva koje se primjenjuje na ispuštanja s brodova koji ne vijore zastavu jedne od država članica, osim u onoj mjeri u kojoj joj pravo za donošenje takvog zakonodavstva priznaje Konvencija iz Montego Baya. U skladu s tom konvencijom, ugovorne stranke ovlaštene su samo za donošenje zakonodavstva za provedbu međunarodnih pravila i standarda u tim morskim područjima, to jest, u ovom slučaju, za provedbu odredaba Konvencije Marpol 73/78. Te ovlasti u pogledu otvorenog mora navedene su u članku 211. stavcima 1. i 2. Konvencije iz Montego Baya, u pogledu međunarodnih tjesnaca u članku 42. stavku 1. točki (b) i članku 45. te konvencije i u pogledu isključivog gospodarskog pojasa u članku 211. stavku 5. te konvencije. Isto vrijedi i za teritorijalne vode, u skladu s člankom 2. stavkom 3. Konvencije iz Montego Baya.
40 The claimants in the main proceedings add that the legality of Directive 2005/35 must be assessed in the light of Marpol 73/78 for the further reason that the Community legislature seeks to implement the latter in Community law by means of that directive. 
40 Tužitelji u glavnom postupku dodaju da zakonitost Direktive 2005/35 s obzirom na Konvenciju Marpol 73/78 treba ocijeniti i zbog toga što zakonodavac Zajednice tom Direktivom želi prenijeti tu konvenciju u pravo Zajednice.
41 Furthermore, the field of maritime transport is a field where the Community has assumed the function of regulating the implementation of the international obligations of the Member States. The position is analogous to that under the General Agreement on Tariffs and Trade of 30 October 1947 (‘GATT 1947’) before the advent of the Agreement establishing the World Trade Organisation, where the Community, without becoming a party to GATT 1947, succeeded to the obligations of Member States through its actions under the common commercial policy. The field covered by GATT 1947 was thereby brought within the jurisdiction of the Community, its provisions having the effect of binding the Community. 
41 Nadalje, područje pomorskog prometa je područje u kojem je Zajednica preuzela funkciju reguliranja provedbe međunarodnih obveza država članica. Situacija je slična onoj koja je u skladu s Općim sporazumom o carinama i trgovini od 30. listopada 1947 (dalje u tekstu: GATT 1947) postojala prije pojave Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije, kada je Zajednica kroz svoju djelatnost u okviru zajedničke trgovinske politike naslijedila obveze država članica, a da pritom nije postala stranka GATT-a 1947. Područje koje je obuhvaćao GATT 1947 time je preneseno u nadležnost Zajednice i njegove su odredbe postale za Zajednicu obvezujuće.
42 It is clear from Article 300(7) EC that the Community institutions are bound by agreements concluded by the Community and, consequently, that those agreements have primacy over secondary Community legislation (see, to this effect, Case C-61/94 Commission v Germany [1996] ECR I-3989, paragraph 52, and Case C-311/04 Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht [2006] ECR I-609, paragraph 25). 
42 Iz članka 300. stavka 7. Ugovora o EZ-u proizlazi da su sporazumi koje je potpisala Zajednica obvezujući za institucije Zajednice i, prema tome, da su ti sporazumi nadređeni aktima sekundarnog prava Zajednice (u tom smislu vidjeti presude od 10. rujna 1996., Komisija/Njemačka, C-61/94, Zb., str. I-3989., t. 52., i od 12. siječnja 2006., Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, C-311/04, Zb., str. I-609., t. 25.).
43 It follows that the validity of a measure of secondary Community legislation may be affected by the fact that it is incompatible with such rules of international law. Where that invalidity is pleaded before a national court, the Court of Justice thus reviews, pursuant to Article 234 EC, the validity of the Community measure concerned in the light of all the rules of international law, subject to two conditions. 
43 Iz toga proizlazi da na valjanost akta sekundarnog prava Zajednice može utjecati činjenica da taj akt nije u skladu s takvim pravilima međunarodnog prava. U slučaju pozivanja na takvu nevaljanost pred nacionalnim sudom, Sud na temelju članka 234. Ugovora o EZ-u preispituje valjanost predmetnog akta Zajednice s obzirom na sva pravila međunarodnog prava, pri čemu moraju biti ispunjena dva uvjeta.
45 Second, the Court can examine the validity of Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see to this effect, in particular, Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 39). 
45 Kao drugo, Sud može ispitati valjanost akta prava Zajednice s obzirom na neki međunarodni sporazum samo ako to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i ako su odredbe sporazuma sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne (u tom smislu osobito vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA, C-344/04, Zb., str. I-403., t. 39.).
48 Furthermore, as the Court has already held, it does not appear that the Community has assumed, under the EC Treaty, the powers previously exercised by the Member States in the field to which Marpol 73/78 applies, nor that, consequently, its provisions have the effect of binding the Community (Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16). In this regard, Marpol 73/78 can therefore be distinguished from GATT 1947 within the framework of which the Community progressively assumed powers previously exercised by the Member States, with the consequence that it became bound by the obligations flowing from that agreement (see to this effect, in particular, International Fruit Company and Others, paragraphs 10 to 18). Accordingly, this case-law relating to GATT 1947 cannot be applied to MARPOL 73/78. 
48 Nadalje, kao što je Sud već presudio, ne može se smatrati da je Zajednica na temelju Ugovora o EZ-u preuzela ovlasti koje su u području na koje se primjenjuje Konvencija Marpol 73/78 prije izvršavale države članice, niti da su, prema tome, njezine odredbe obvezujuće za Zajednicu (presuda od 14. srpnja 1994., Peralta, C-379/92, Zb., str. I-3453., t. 16.). S obzirom na to, Konvencija Marpol 73/78 razlikuje se od GATT-a 1947 u okviru kojega je Zajednica postupno preuzimala ovlasti koje su prije izvršavale države članice, pa su obveze koje proizlaze iz tog sporazuma za nju postale obvezujuće (u tom smislu osobito vidjeti gore navedenu presudu International Fruit Company i dr., t. od 10. do 18.). Prema tome, ta sudska praksa koja je povezana s GATT-om 1947 ne može se primijeniti na Konvenciju MARPOL 73/78.
49 It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78. Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved. 
49 Točno je da su sve države članice Zajednice ugovorne stranke Konvencije Marpol 73/78. Međutim, s obzirom na to da sve ovlasti koje su prije izvršavale države članice nisu u potpunosti prenesene na Zajednicu, pravila koja su utvrđena tom konvencijom i koja sama Zajednica nije odobrila, ne mogu biti obvezujuća za Zajednicu samo zato što su sve te države stranke Konvencije Marpol 73/78.
50 Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention. 
50 Budući da Konvencija Marpol 73/78 nije obvezujuća za Zajednicu, sama činjenica da je cilj Direktive 2005/35 uključivanje u pravo Zajednice određenih pravila iz te konvencije također nije dovoljna da bi Sud bio dužan preispitati zakonitost te direktive s obzirom na tu konvenciju.
"51 Admittedly, as is clear from settled case-law, the powers of the Community must be exercised in observance of international law, including provisions of international agreements in so far as they codify customary rules of general international law (see, to this effect, Case C-286/90 Poulsen and Diva Navigation [1992] ECR I-6019, paragraphs 9 and 10; Case C-405/92 Mondiet [1993] ECR I-6133, paragraphs 13 to 15; and Case C-162/96 Racke [1998] ECR I-3655, paragraph 45). None the less, it does not appear that Regulations 9 and 11(b) of Annex I to Marpol 73/78 and Regulations 5 and 6(b) of Annex II to that Convention are the expression of customary rules of general international law." 
"51 Doista, kako proizlazi iz ustaljene sudske prakse, Zajednica svoje ovlasti treba izvršavati poštujući međunarodno pravo, uključujući odredbe međunarodnih konvencija ako one kodificiraju običajna pravila općeg međunarodnog prava (u tom smislu vidjeti presude od 24. studenoga 1992., Poulsen i Diva Navigation, C-286/90, Zb., str. I-6019., t. 9. i 10.; od 24. studenoga 1993., Mondiet, C-405/92, Zb., str. I-6133., t. od 13. do 15., i od 16. lipnja 1998., Racke, C-162/96, Zb., str. I-3655., t. 45.). Međutim nije očito da pravilo 9. i pravilo 11. stavak (b) Priloga I. Konvenciji Marpol 73/78 te pravilo 5. i pravilo 6. stavak (b) Priloga II. toj konvenciji izražavaju običajna pravila općeg međunarodnog prava."
52 In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States. The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78. In view of the customary principle of good faith, which forms part of general international law, and of Article 10 EC, it is incumbent upon the Court to interpret those provisions taking account of Marpol 73/78. 
52 U tim okolnostima valja utvrditi da se valjanost Direktive 2005/35 ne može ocjenjivati s obzirom na Konvenciju Marpol 73/78 iako je ona obvezujuća za države članice. Međutim, ta činjenica može utjecati na tumačenje, prvo, Konvencije iz Montego Baya i, drugo, odredaba sekundarnog prava koje pripadaju u područje primjene Konvencije Marpol 73/78. S obzirom na običajno načelo dobre vjere, koje čini dio općeg međunarodnog prava, i na članak 10. Ugovora o EZ-u, na Sudu je da tumači te odredbe imajući u vidu Konvenciju Marpol 73/78.
55 UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas. 
55 Glavni je cilj Konvencije iz Montego Baya kodifikacija, pojašnjenje i razvoj pravila općeg međunarodnog prava o mirnoj suradnji međunarodne zajednice u istraživanju, uporabi i iskorištavanju morskog prostora.
58 For all those marine areas, UNCLOS seeks to strike a fair balance between the interests of States as coastal States and the interests of States as flag States, which may conflict. In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights. 
58 Konvencijom iz Montego Baya u svim tim morskim područjima nastoji se uspostaviti pravedna ravnoteža između interesa država kao obalnih država i interesa država kao država zastave, koji mogu biti jedni s drugima u suprotnosti. S tim u vezi iz brojnih odredaba Konvencije, na primjer iz članaka 2. i 33., članka 34. stavka 2. te članaka 56. i 89., proizlazi da ugovorne stranke žele utvrditi materijalne i teritorijalne granice svojih suverenih prava.
59 On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS. In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State. This connection must be formed under that State’s domestic law. Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship. Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry. 
59 S druge strane, autonomna prava i slobode na temelju Konvencije iz Montego Baya u načelu se ne odobravaju pojedincima. Konkretno, oni mogu uživati slobodu plovidbe samo ako uspostave tijesnu vezu između svog broda i države koja brodu dodijeli svoju državnu pripadnost i postane njegova država zastave. Ta se veza uspostavlja u skladu s nacionalnim pravom dotične države. Članak 91. Konvencije iz Montego Baya u vezi s tim utvrđuje da svaka država određuje uvjete pod kojima brodovima dodjeljuje svoju državnu pripadnost, uvjete upisa u upisnik brodova na svojem području i pravo na vijorenje svoje zastave, te da mora postojati stvarna veza između države i broda. U skladu s člankom 92. stavkom 1. Konvencije iz Montego Baya, brodovi smiju ploviti pod zastavom samo jedne države i svoju zastavu ne smiju mijenjati za vrijeme putovanja ili pristajanja u nekoj luci, osim u slučaju stvarnog prijenosa vlasništva ili izmjene upisa u upisniku.
60 If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation. In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality. 
60 Ako brod nema državnu pripadnost, ni brod ni osobe na tom brodu ne uživaju slobodu plovidbe. S tim u vezi, Konvencija iz Montego Baya u članku 110. stavku 1. predviđa da vojni brod koji na otvorenom moru sretne strani brod ima pravo taj brod pregledati ako postoji opravdani razlog za sumnju da dotični brod nema državnu pripadnost.
61 It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships. It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons. 
61 Točno je da iz pojedinih odredaba Konvencije iz Montego Baya, kao npr. članka 17., članka 110. stavka 3. i članka 111. stavka 8. proizlazi da su brodovi ti koji uživaju prava. Međutim, iz toga ne proizlazi da se ta prava prenose na pojedince povezane s tim brodovima, npr. na njihove vlasnike, jer međunarodni pravni položaj broda ovisi o državi zastave, a ne o činjenici da on pripada određenim fizičkim ili pravnim osobama.
62 Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States. The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations. 
62 Isto tako, država zastave je ta koja na temelju navedene Konvencije treba poduzeti sve potrebne mjere u svrhu ostvarivanja sigurnosti na moru i, prema tome, zaštite interesa drugih država. Država zastave isto se tako može smatrati odgovornom prema drugim državama za štetu koju brod koji vijori njezinu zastavu uzrokuje u morskim područjima pod suverenitetom tih država ako šteta nastane kao posljedica neispunjavanja obveza države zastave.
64 In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State. 
64 U tim okolnostima valja zaključiti da Konvencija iz Montego Baya ne uvodi pravila koja bi se izravno i neposredno primjenjivala na pojedince dajući im prava i slobode na koje bi se bilo moguće pozivati u postupcima protiv država, bez obzira na stav države zastave pod kojom brod plovi.
65 It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention. 
65 Iz toga proizlazi da je mogućnost da Sud ocjenjuje valjanost akata Zajednice s obzirom na Konvenciju iz Montego Baya protivna naravi i strukturi te konvencije. Sud može ispitati valjanost akta prava Zajednice s obzirom na neki međunarodni sporazum samo ako to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i ako su odredbe tog sporazuma sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne.
– either in the light of Marpol 73/78, 
– ni s obzirom na Konvenciju Marpol 73/78,
– or in the light of UNCLOS. 
– ni s obzirom na Konvenciju iz Montego Baya.
67 By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty. 
67 Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li članak 4. Direktive 2005/35 nevaljan zato što uporabom izraza „teški nemar” taj članak krši opće načelo pravne sigurnosti.
68 The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are. They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity. Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject. 
68 Tužitelji u glavnom postupku i grčka vlada smatraju da članak 4. Direktive 2005/35 krši opće načelo pravne sigurnosti koje zahtijeva da pravila moraju biti jasna i precizna, kako bi pojedinci mogli nedvosmisleno ustanoviti koja su njihova prava i obveze. Oni tvrde da prema toj odredbi odgovornost osoba koje uzrokuju ispuštanja onečišćujućih tvari podliježe kriteriju teškog nemara, koji u Direktivi 2005/35 uopće nije definiran i koji zbog toga nije dovoljno jasan. Prema tome, osobe na koje se odredba odnosi ne mogu ustanoviti stupanj strogosti pravila kojemu podliježu.