natgillin/translations-raw huggingface dataset:
135 As is confirmed by the second subparagraph of Article 22(2) of Regulation No 1408/71, the sole purpose of Article 22(1)(c)(i) of that regulation is to confer on patients covered by the legislation of one Member State and granted authorisation by the competent institution the right to have access to ‘treatment’ in another Member State on conditions for reimbursement as favourable as those enjoyed by patients covered by the legislation of that other State (see Vanbraekel, paragraph 32, and Inizan, paragraph 21). 
135 Kako proizlazi iz teksta članka 22. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1408/71, jedina svrha stavka 1. točke (c) alineje (i) toga članka je dati pacijentima obuhvaćenim zakonodavstvom jedne države članice i kojima je nadležna institucija dodijelila odobrenje, pravo na pristup „liječenju” u drugoj državi članici pod jednako povoljnim uvjetima nadoknade troškova koje uživaju pacijenti obuhvaćeni zakonodavstvom te druge države članice (vidjeti ranije navedene presude Vanbraekel i dr., t. 32. i Inizan, t. 21.).
136 The obligation imposed on the competent institution by Articles 22 and 36 of Regulation No 1408/71 therefore relates exclusively to the expenditure connected with the healthcare received by the patient in the host Member State, namely, in the case of hospital treatment, the cost of medical services strictly defined and the inextricably linked costs relating to the patient’s stay in the hospital for the purposes of his treatment. 
136 Obaveza koju ima nadležna institucija na temelju članaka 22. i 36. Uredbe br. 1408/71 odnosi se stoga isključivo na troškove povezane sa zdravstvenom skrbi koju je pacijent primio u državi članici privremenog boravišta odnosno, u slučaju bolničkog liječenja, troškove zdravstvenih usluga izričito definirane i neodvojivo povezane troškove koji se odnose na boravak pacijenta u bolnici za potrebe njegovog liječenja.
137 The essential characteristic of ‘benefits in kind’ within the meaning of Regulation No 1408/71 is that they are ‘designed to cover care received by the person concerned’ by the direct payment or reimbursement of ‘medical expenses’ incurred by that patient’s state (see, in the context of a statutory scheme of social insurance against the risk of reliance on care, Case C-160/96 Molenaar [1998] ECR I-843, paragraphs 32 and 34). 
137 Bitna značajka „davanja u naravi” u smislu Uredbe br. 1408/71 je da su „namijenjena pokrivanju liječenja koje je dotična osoba primila” putem izravnog plaćanja ili nadoknade „medicinskih troškova” nastalih u državi pacijenta (vidjeti, u okviru zakonskog sustava socijalnog osiguranja od rizika ovisnosti, presudu od 5. ožujka 1998., Molenaar, C-160/96, Zb., str. I-843., t. 32. i 34.).
138 Since its purpose is thus not to settle the question of ancillary costs, such as the cost of travel and any accommodation other than in the hospital itself, incurred by a patient authorised by the competent institution to go to another Member State to receive there treatment appropriate to his state of health, Article 22 of Regulation No 1408/71 does not make provision for, but also does not prohibit, the reimbursement of such costs. In those circumstances, it is necessary to consider whether an obligation to reimburse such costs might arise under Article 49 EC (see, by analogy, Vanbraekel, paragraph 37). 
138 Budući da stoga cilj članka 22. Uredbe br. 1408/71 nije urediti pitanje dodatnih troškova, kao što su putni troškovi i troškovi eventualnog izvanbolničkog smještaja koji su nastali za pacijenta kojem je nadležna institucija odobrila odlazak u drugu državu članicu na liječenje primjereno njegovom zdravstvenom stanju, navedeni članak ne predviđa, ali također ne zabranjuje, nadoknadu takvih troškova. U takvim okolnostima valja ispitati može li obveza nadoknade takvih troškova proizaći iz članka 49. UEZ-a (vidjeti, analogijom, ranije navedenu presudu Vanbraekel i dr., t. 37.).
139 It follows from the case-law cited in paragraph 94 of the present judgment that the legislation of a Member State cannot, without infringing Article 49 EC, exclude reimbursement of the ancillary costs incurred by a patient authorised to go to another Member State to receive there hospital treatment whilst providing for the reimbursement of those costs where the treatment is provided in a hospital covered by the national system in question. 
139 S tim u vezi, iz sudske prakse navedene u točki 94. ove presude proizlazi da zakonodavstvo države članice ne može, bez kršenja članka 49. UEZ-a, isključiti nadoknadu dodatnih troškova koji su nastali za pacijenta kojem je odobren odlazak u drugu državu članicu na bolničko liječenje sve dok se njime predviđa nadoknada tih troškova kada je liječenje pruženo u ustanovi obuhvaćenoj dotičnim nacionalnim sustavom.
140 By contrast, a Member State is not required under Article 49 EC to lay down a duty on its competent institutions to reimburse the ancillary costs associated with a cross-border movement authorised for medical purposes where there is no such duty in respect of such costs where these arise from movement within the Member State. 
140 Nasuprot tome, država članica nije dužna na temelju članka 49. UEZ-a predvidjeti obvezu za svoje nadležne institucije da nadoknade dodatne troškove povezane s prekograničnim kretanjem odobrenim u medicinske svrhe, dok takva obveza ne postoji za takve troškove ako su povezani s kretanjem unutar države članice.
141 In those circumstances, it is for the referring court to determine whether the United Kingdom rules provide for the assumption of ancillary costs associated with such movement within the United Kingdom. 
141 U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti predviđaju li britanski propisi preuzimanje dodatnih troškova povezanih s takvim kretanjem unutar Ujedinjene Kraljevine.
142 If that is the case, the patient who was authorised to go to another Member State to receive there hospital treatment or who received a refusal to authorise subsequently held to be unfounded is entitled, as the Belgian Government stated in its written observations and as Advocate General Geelhoed stated in point 118 of his Opinion, to seek reimbursement of the ancillary costs associated with that cross-border movement for medical purposes subject to the same objective and transparent limits as those set by the competent legislation for the reimbursement of the ancillary costs associated with medical treatment provided in the competent Member State (see to that effect Case C-8/02 Leichtle [2004] ECR I-2641, particularly paragraphs 41 to 48). 
142 Ako je to slučaj, pacijent kojem je odobren odlazak u drugu državu članicu na bolničko liječenje ili kojem je odbijen zahtjev za odobrenje, a takvo odbijanje se kasnije utvrdilo kao neosnovano, ima pravo, kako je navela belgijska vlada u svojim pisanim očitovanjima i kako je naveo nezavisni odvjetnik u točki 118. svojeg mišljenja, zatražiti nadoknadu dodatnih troškova povezanih s prekograničnim kretanjem u medicinske svrhe pod jednakim objektivnim i transparentnim uvjetima i ograničenjima poput onih utvrđenih nadležnim zakonodavstvom za nadoknadu dodatnih troškova povezanih s liječenjem pruženim u nadležnoj državi članici (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. ožujka 2004., Leichtle, C-8/02, Zb., str. I-2641., posebno t. 41. do 48.).
143 In the light of the foregoing, the answer to the sixth question must be that: 
143 S obzirom na navedeno, na šesto pitanje valja odgovoriti kako slijedi:
– Article 49 EC must be interpreted as meaning that where the legislation of the competent Member State provides that hospital treatment provided under the national health service is to be free of charge, and where the legislation of the Member State in which a patient registered with that service was or should have been authorised to receive hospital treatment at the expense of that service does not provide for the reimbursement in full of the cost of that treatment, the competent institution must reimburse that patient the difference (if any) between the cost, objectively quantified, of equivalent treatment in a hospital covered by the service in question up to the total amount invoiced for the treatment provided in the host Member State and the amount which the institution of the latter Member State is required to reimburse under Article 22(1)(c)(i) of Regulation No 1408/71 on behalf of the competent institution pursuant to the legislation of that Member State. 
"– članak 49. UEZ-a treba tumačiti na način da kada zakonodavstvo nadležne države članice predviđa da je bolničko liječenje obavljeno u okviru nacionalne zdravstvene službe besplatno i kada zakonodavstvo države članice u kojoj je pacijentu registriranom pri toj službi odobreno ili je trebalo biti odobreno bolničko liječenje na trošak te službe, ne predviđa cjelokupnu nadoknadu troškova tog liječenja, nadležna institucija mora nadoknaditi tom pacijentu eventualnu razliku između, s jedne strane, objektivno izračunanih troškova istovjetnog liječenja u ustanovi obuhvaćenoj dotičnom službom do visine ukupnog iznosa fakturiranog za liječenje obavljeno u državi članici privremenog boravišta i, s druge strane, iznosa koji je institucija ove druge države članice dužna nadoknaditi na temelju članka 22. stavka 1. točke (c) alineje (i) Uredbe br. 1408/71 u korist nadležne institucije sukladno zakonodavstvu te države članice;"
– Article 22(1)(c)(i) of Regulation No 1408/71 must be interpreted as meaning that the right which it confers on the patient concerned relates exclusively to the expenditure connected with the healthcare received by that patient in the host Member State, namely, in the case of hospital treatment, the cost of medical services strictly defined and the inextricably linked costs relating to his stay in the hospital. 
"– članak 22. stavak 1. točku (c) alineju (i) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se pravo koje daje dotičnom pacijentu odnosi isključivo na izdatke povezane sa zdravstvenom skrbi koju je pacijent primio u državi članici privremenog boravišta, odnosno, u slučaju bolničkog liječenja, troškove zdravstvenih usluga izričito definirane i neodvojivo povezane troškove koji se odnose na njegov boravak u bolnici;"
– Article 49 EC must be interpreted as meaning that a patient who was authorised to go to another Member State to receive there hospital treatment or who received a refusal to authorise subsequently held to be unfounded is entitled to seek from the competent institution reimbursement of the ancillary costs associated with that cross-border movement for medical purposes provided that the legislation of the competent Member State imposes a corresponding obligation on the national system to reimburse in respect of treatment provided in a local hospital covered by that system. 
– članak 49. UEZ-a treba tumačiti na način da pacijent kojem je odobren odlazak u drugu državu članicu na bolničko liječenje ili kojem je odbijen zahtjev za odobrenje, a takvo odbijanje se kasnije utvrdilo kao neosnovano, ima pravo zatražiti od nadležne institucije nadoknadu dodatnih troškova povezanih s prekograničnim kretanjem u medicinske svrhe pod uvjetom da zakonodavstvo nadležne države članice nameće nacionalnom sustavu odgovarajuću obvezu nadoknade troškova u okviru liječenja pruženog u lokalnoj ustanovi obuhvaćenoj tim sustavom.
144 By this question, the referring court asks whether Article 49 EC and Article 22 of Regulation No 1408/71 must be interpreted as imposing an obligation on Member States to fund hospital treatment in other Member States without reference to budgetary constraints and, if so, whether such an obligation is compatible with Article 152(5) EC. 
144 Sud koji je uputio zahtjev ovim pitanjem u biti pita treba li članak 49. UEZ-a i članak 22. Uredbe br. 1408/71 tumačiti na način da nameću državama članicama obvezu financiranja bolničkog liječenja u drugim državama članicama ne uzimajući u obzir proračunska ograničenja i, ako je tako, je li takva obveza u skladu s člankom 152. stavkom 5. UEZ-a.
145 It should, first of all, be noted in this regard that, as is clear from the findings set out in relation to the answers to the first six questions, the requirements arising from Article 49 EC and Article 22 of Regulation No 1408/71 are not to be interpreted as imposing on the Member States an obligation to reimburse the cost of hospital treatment in other Member States without reference to any budgetary consideration but, on the contrary, are based on the need to balance the objective of the free movement of patients against overriding national objectives relating to management of the available hospital capacity, control of health expenditure and financial balance of social security systems. 
145 S tim u vezi valja najprije istaknuti da, kao što proizlazi iz razmatranja navedenih u okviru odgovora na prvih šest pitanja, zahtjeve koje proizlaze iz članka 49. UEZ-a i članka 22. Uredbe br. 1408/71 ne treba tumačiti tako da nameću državama članicama obvezu nadoknade troškova bolničkog liječenja u drugoj državi članici ne uzimajući u obzir proračunska razmatranja, već upravo suprotno, temeljiti na potrebi uravnoteženja cilja slobodnog kretanja pacijenta, s jedne strane, i važnih nacionalnih ciljeva u pogledu upravljanja raspoloživim bolničkim kapacitetima, nadzora nad zdravstvenim troškovima i financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti, s druge strane.
146 Next, it should be noted that, according to Article 152(5) EC, Community action in the field of public health is to fully respect the responsibilities of the Member States for the organisation and delivery of health services and medical care. 
146 Nadalje valja istaknuti da, sukladno članku 152. stavku 5. UEZ-a, djelovanje Zajednice u području javnog zdravlja u potpunosti poštuje odgovornosti država članica u pogledu organizacije i pružanja zdravstvenih usluga i medicinske skrbi.
147 That provision does not, however, exclude the possibility that the Member States may be required under other Treaty provisions, such as Article 49 EC, or Community measures adopted on the basis of other Treaty provisions, such as Article 22 of Regulation No 1408/71, to make adjustments to their national systems of social security. It does not follow that this undermines their sovereign powers in the field (see to that effect Müller-Fauré and van Riet, paragraph 102, and, by analogy, Case C-376/98 Germany v Parliament and Council [2000] ECR I-8419, paragraph 78). 
"147 Ova odredba, međutim, ne isključuje mogućnost da se od država članica može zahtijevati na temelju drugih odredaba Ugovora kao što je članak 49. UEZ-a ili mjera Zajednice donesenih na temelju drugih odredaba Ugovora kao što je članak 22. Uredbe br. 1408/71, da prilagode svoj nacionalni sustav socijalne sigurnosti, a da to ne dovodi u pitanje njihove suverene ovlasti u tom području (vidjeti, u tom smislu, ranije navedenu presudu Müller-Fauré i van Riet, t. 102.; vidjeti isto tako, analogijom, presudu od 5. listopada 2000., Njemačka/Parlament i Vijeće, C-376/98, Zb., str. I-8419., t. 78.)."
148 In the light of the foregoing, the answer to the seventh question must be that the obligation of the competent institution under both Article 22 of Regulation No 1408/71 and Article 49 EC to authorise a patient registered with a national health service to obtain, at that institution’s expense, hospital treatment in another Member State where the waiting time exceeds an acceptable period having regard to an objective medical assessment of the condition and clinical requirements of the patient concerned does not contravene Article 152(5) EC. 
148 S obzirom na prethodno navedeno, na sedmo pitanje valja odgovoriti da obveza nadležne institucije na temelju članka 22. Uredbe br. 1408/71 i članka 49. UEZ-a da daju odobrenje pacijentu registriranom pri nacionalnoj zdravstvenoj službi za bolničko liječenje, na trošak te institucije, u drugoj državi članici kada vrijeme čekanja prelazi prihvatljivo vremensko razdoblje uzimajući u obzir objektivnu medicinsku procjenu zdravstvenog stanja i kliničkih potreba dotičnog pacijenta, ne krši članak 152. stavak 5. UEZ-a.
149 Since these proceedings are, for the parties to the main proceedings, a step in the action pending before the national court, the decision on costs is a matter for that court. Costs incurred in submitting observations to the Court, other than the costs of those parties, are not recoverable. 
149 Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
1. The second subparagraph of Article 22(2) of Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EC) No 118/97 of 2 December 1996, must be interpreted as meaning that, in order to be entitled to refuse to grant the authorisation referred to in Article 22(1)(c)(i) of that regulation on the ground that there is a waiting time for hospital treatment, the competent institution is required to establish that that time does not exceed the period which is acceptable on the basis of an objective medical assessment of the clinical needs of the person concerned in the light of all of the factors characterising his medical condition at the time when the request for authorisation is made or renewed, as the case may be. 
1. Članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je izmijenjena i ažurirana Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996., treba tumačiti na način da se, kako bi imala pravo odbiti odobrenje iz stavka 1. točke (c) alineje (i) tog članka radi postojanja razdoblja čekanja na bolničko liječenje, od nadležne institucije zahtijeva utvrđivanje da to razdoblje ne prelazi prihvatljivo vremensko razdoblje na temelju objektivne medicinske procjene kliničkih potreba dotične osobe u okviru ukupnosti čimbenika koji karakteriziraju njezino zdravstveno stanje u trenutku podnošenja zahtjeva za odobrenje ili ponovnog podnošenja takvog zahtjeva, ovisno o slučaju.
2. Article 49 EC applies where a person whose state of health necessitates hospital treatment goes to another Member State and there receives such treatment for consideration, there being no need to determine whether the provision of hospital treatment within the national health service with which that person is registered is in itself a service within the meaning of the Treaty provisions on the freedom to provide services. 
2. Članak 49. UEZ-a primjenjuje se u situaciji kada osoba čije zdravstveno stanje zahtijeva odlazak na bolničko liječenje u drugu državu članicu i tamo ostvari dotično liječenje uz naknadu, bez potrebe za utvrđivanjem čini li pružanje bolničkog liječenja u okviru nacionalne zdravstvene službe pri kojoj je ta osoba registrirana samo po sebi uslugu u smislu odredaba o slobodnom pružanju usluga.
Article 49 EC must be interpreted as meaning that it does not preclude reimbursement of the cost of hospital treatment to be provided in another Member State from being made subject to the grant of prior authorisation by the competent institution. 
Članak 49. UEZ-a treba tumačiti na način da mu nije protivno nadoknada troškova bolničkog liječenja predviđenog u ustanovi sa sjedištem u drugoj državi članici podliježe davanju prethodnog odobrenja nadležne institucije.
A refusal to grant prior authorisation cannot be based merely on the existence of waiting lists intended to enable the supply of hospital care to be planned and managed on the basis of predetermined general clinical priorities, without carrying out an objective medical assessment of the patient’s medical condition, the history and probable course of his illness, the degree of pain he is in and/or the nature of his disability at the time when the request for authorisation was made or renewed. 
Odbijanje prethodnog odobrenja ne može se temeljiti samo na postojanju lista čekanja koje omogućuju planiranje i upravljanje ponudom bolničke skrbi na temelju općenito prethodno utvrđenih kliničkih prednosti, bez provođenja objektivne medicinske procjene zdravstvenog stanja pacijenta, anamneze i vjerojatnog tijeka bolesti, stupnja boli i/ili prirode nesposobnosti u trenutku podnošenja zahtjeva za odobrenje ili ponovnog podnošenja takvog zahtjeva.
3. Article 49 EC must be interpreted as meaning that where the legislation of the competent Member State provides that hospital treatment provided under the national health service is to be free of charge, and where the legislation of the Member State in which a patient registered with that service was or should have been authorised to receive hospital treatment at the expense of that service does not provide for the reimbursement in full of the cost of that treatment, the competent institution must reimburse that patient the difference (if any) between the cost, objectively quantified, of equivalent treatment in a hospital covered by the service in question up to the total amount invoiced for the treatment provided in the host Member State and the amount which the institution of the latter Member State is required to reimburse under Article 22(1)(c)(i) of Regulation No 1408/71, as amended and updated by Regulation No 118/97, on behalf of the competent institution pursuant to the legislation of that Member State. 
3. Članak 49. UEZ-a treba tumačiti na način da kada zakonodavstvo nadležne države članice predviđa da je bolničko liječenje obavljeno u okviru nacionalne zdravstvene službe besplatno i kada zakonodavstvo države članice u kojoj je pacijentu registriranom pri toj službi odobreno ili je trebalo biti odobreno bolničko liječenje na trošak te službe, ne predviđa cjelokupnu nadoknadu troškova toga liječenja, nadležna institucija mora nadoknaditi tom pacijentu eventualnu razliku između, s jedne strane, objektivno izračunanih troškova istovjetnog liječenja u ustanovi obuhvaćenoj dotičnom službom do visine ukupnog iznosa fakturiranog za liječenje obavljeno u državi članici privremenog boravišta i, s druge strane, iznosa koji je institucija ove druge države članice dužna nadoknaditi na temelju članka 22. stavka 1. točke (c) alineje (i) Uredbe br. 1408/71 u korist nadležne institucije sukladno zakonodavstvu te države članice.
Article 22(1)(c)(i) of Regulation No 1408/71 must be interpreted as meaning that the right which it confers on the patient concerned relates exclusively to the expenditure connected with the healthcare received by that patient in the host Member State, namely, in the case of hospital treatment, the cost of medical services strictly defined and the inextricably linked costs relating to his stay in the hospital. 
Članak 22. stavak 1. točku (c) alineju (i) Uredbe br. 1408/71 treba tumačiti na način da se pravo koje daje dotičnom pacijentu odnosi isključivo na izdatke povezane sa zdravstvenom skrbi koju je pacijent primio u državi članici privremenog boravišta, odnosno, u slučaju bolničkog liječenja, troškove zdravstvenih usluga izričito definirane i neodvojivo povezane troškove koji se odnose na njegov boravak u bolnici.