natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Thus, under Article L. 223-4 of the Code du travail, the period of suspension of her contract of employment following the accident on the journey to work should be treated as being equivalent to actual work time for the purpose of calculating her paid leave. 
Stoga na temelju članka L. 223-4 Zakonika o radu razdoblje prekida njezinog radnog odnosa nakon nesreće na putu na posao treba poistovjetiti sa stvarnim vremenom rada za potrebe izračuna njezinog plaćenog dopusta.
13 In the light of the case-law of the Court of Justice relating to Article 7 of Directive 2003/88, the Cour de cassation (French Court of Cassation) was unsure whether the relevant French provisions were compatible with that article. 
13 S obzirom na sudsku praksu Suda u vezi s člankom 7. Direktive 2003/88, Cour de cassation (francuski kasacijski sud) nije bio siguran jesu li odgovarajuće nacionalne odredbe u skladu s tim člankom.
14 In those circumstances, the Cour de cassation decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling: 
14 U tim je uvjetima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
`1. Must Article 7(1) of Directive 2003/88... be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of ten days' (or one month's) actual work during the reference period? 
„1. Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 [...] tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju najkraćim razdobljem od deset dana (ili mjesec dana) stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja?
2. If the answer to the first question is in the affirmative, does Article 7 of Directive 2003/88 ..., which imposes a specific obligation on an employer in so far as it creates entitlement to paid leave for a worker who is absent on health grounds for a period of one year or more, require a national court hearing proceedings between individuals to disregard a conflicting national provision which makes entitlement to paid annual leave in such a case conditional on at least ten days' actual work during the reference year? 
2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, zahtijeva li članak 7. Direktive 2003/88 [...], koji nameće posebnu obvezu poslodavcu da radniku koji je zbog zdravstvenih razloga izostao s posla godinu dana ili dulje daje pravo na plaćeni odmor, da nacionalni sudac koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca izuzme oprečnu nacionalnu odredbu koja u takvom slučaju pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje stvarnim radom u trajanju od najmanje deset dana tijekom referentne godine?
3. Since Article 7 of Directive 2003/88/EC does not distinguish between workers according to whether their absence from work during the reference period is due to a work-related accident, an occupational disease, an accident on the journey to or from work or a non-occupational disease, are workers entitled, under that directive, to paid leave of the same length whatever the reason for their absence on health grounds, or must that directive be interpreted as not precluding the length of paid leave differing according to the reason for the worker's absence, if national law provides that in certain circumstances the length of paid annual leave may exceed the minimum of four weeks provided for by [Directive 2003/88]?' 
3. S obzirom da članak 7. Direktive 2003/88/EZ ne radi razliku između radnika prema tome je li razlog izostanka s posla tijekom referentnog razdoblja nesreća na radu, profesionalna bolest, nesreća na putu na posao ili s posla ili neprofesionalna bolest, imaju li na temelju tog teksta radnici pravo na plaćeni odmor u istom trajanju bez obzira na razlog njihovog izostanka zbog zdravstvenih razloga, ili taj tekst treba tumačiti tako da mu nije protivno da trajanje plaćenog odmora može biti različito s obzirom na razlog izostanka radnika, ako nacionalno pravo u određenim uvjetima predviđa duži plaćeni godišnji odmor može od minimalna četiri tjedna kako je predviđeno Direktivom [2003/88]?"
15 By its first question, the national court asks, essentially, whether Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days' or one month's actual work during the reference period. 
15 Svojim prvim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili praksa, u skladu s kojom se pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
16 In that regard it should be noted that, according to settled case-law, the entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of European Union social law from which there can be no derogations and whose implementation by the competent national authorities must be confined within the limits expressly laid down by Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18) itself, that directive being now codified by Directive 2003/88 (see Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraph 43; Joined Cases C-350/06 and C-520/06 Schultz-Hoff and Others [2009] ECR I-179, paragraph 22; and Case C-214/10 KHS [2011] ECR I-11757, paragraph 23). 
16 U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.), koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I-4881., t. 43.; od 20. siječnja 2009., Schultz-Hoff i dr., C-350/06 i C-520/06, Zb., str. I-179., t. 22. i od 22. studenoga 2011., KHS, C-214/10, Zb., str. I-11757., t. 23.).
17 Thus, Directive 93/104 must be interpreted as precluding Member States from unilaterally limiting the entitlement to paid annual leave conferred on all workers by applying a precondition for such entitlement which has the effect of preventing certain workers from benefiting from it (BECTU, paragraph 52). 
17 Dakle, Direktivu 93/104 treba tumačiti u smislu da državama članicama onemogućava da pravo na plaćeni godišnji odmor dodijeljeno svim radnicima jednostrano ograničavaju primjenom uvjeta za ostvarenje takvog prava, koji ima za učinak sprečavanje određenih radnika da ga koriste (vidjeti ranije navedenu presudu BECTU, t. 52.).
18 Although Member States are free to lay down, in their domestic legislation, conditions for the exercise and implementation of the right to paid annual leave, they are not entitled to make the very existence of that right subject to any preconditions whatsoever (see Schultz-Hoff and Others, paragraph 46). 
18 Državama članicama je dopušteno da u svojem nacionalnom zakonodavstvu utvrđuju uvjete ostvarivanja i provedbe prava na plaćeni godišnji odmor, no ne mogu uvjetovati postojanje toga prava (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 46.).
19 Thus, the requisite arrangements for implementation and application of the requirements of Directive 93/104, codified by Directive 2003/88, may display certain divergences as regards the conditions for exercising the right to paid annual leave, but that directive does not allow Member States to exclude the very existence of a right expressly granted to all workers (BECTU, paragraph 55, and Schultz-Hoff and Others, paragraph 47). 
19 Stoga se propisane mjere provedbe i primjene potrebne za provedbu zahtjeva Direktive 93/104, kodificirane Direktivom 2003/88, mogu razlikovati kad je riječ o uvjetima ostvarivanja prava na plaćeni godišnji odmor, ali ta direktiva ne dopušta državama članicama isključivanje postojanja prava koje je izričito dodijeljeno svim radnicima (vidjeti ranije navedene presude BECTU, t. 55. i Schultz-Hoff i dr., t. 47.).
20 Also, since Directive 2003/88 does not make any distinction between workers who are absent from work on sick leave during the reference period and those who have in fact worked in the course of that period (see Schultz-Hoff and Others, paragraph 40) it follows that, with regard to workers on sick leave which has been duly granted, the right to paid annual leave conferred by that directive on all workers cannot be made subject by a Member State to a condition that the worker has actually worked during the reference period laid down by that State (Schultz-Hoff and Others, paragraph 41). 
20 Između ostalog, s obzirom da Direktiva 2003/88 ne radi nikakvu razliku između radnika koji izostaju s posla zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja i onih koji su u stvari radili tijekom tog razdoblja (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 40.), iz toga slijedi da kad je riječ o radnicima na bolovanju koje je uredno odobreno, država članica ne može uvjetovati da pravo na plaćeni godišnji odmor dodijeljeno tom direktivom svim radnicima podliježe tome da je radnik stvarno radio tijekom referentnog razdoblja koje je utvrdila ta država (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 41.).
21 It follows from the foregoing that Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days' or one month's actual work during the reference period. 
21 Iz navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
22 By its second question, the national court asks, essentially, whether Article 7 of Directive 2003/88 must be interpreted as meaning that in proceedings between individuals a national provision which makes entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of actual work during the reference period, which is contrary to Article 7, must be disregarded. 
22 Svojim drugim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da se u postupku između pojedinaca nacionalnu odredbu, suprotnu navedenom članku 7., koja predviđa da je pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetovano najkraćim razdobljem stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, ne smije upotrijebiti.
23 It should be stated at the outset that the question whether a national provision must be disapplied in as much as it conflicts with European Union law arises only if no compatible interpretation of that provision proves possible. 
23 Najprije valja napomenuti da se pitanje neprimjene nacionalne odredbe, u mjeri u kojoj je ona suprotna pravu Unije, postavlja tek kada se bilo kakvo usklađeno tumačenje te odredbe pokaže nemogućim.
24 In that regard, the Court has consistently held that when national courts apply domestic law they are bound to interpret it, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result sought by the directive and consequently comply with the third paragraph of Article 288 TFEU. 
24 U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi prilikom primjene unutarnjeg prava nacionalni su sudovi dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem dotične direktive kako bi se postigao njome predviđeni rezultat i postupilo u skladu s člankom 288. alinejom 3. UFEU-a.
This obligation to interpret national law in conformity with European Union law is inherent in the system of the Treaty on the Functioning of the European Union, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of European Union law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 114; Joined Cases C-378/07 to C-380/07 Angelidaki and Others [2009] ECR I-3071, paragraphs 197 and 198; and Case C-555/07 Kücükdeveci [2010] ECR I-365, paragraph 48). 
Ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava je u stvari inherentna sustavu UFEU-a jer omogućuje nacionalnim sudovima da osiguraju, u okviru njihovih nadležnosti, potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji su pred njima pokrenuti (vidjeti osobito presudu od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C-397/01 do C-403/01, Zb., str. I-8835., t. 114.; od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C-378/07 do C-380/07, Zb., str. I-3071., t. 197. i 198. i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 48.).
25 It is true that this principle of interpreting national law in conformity with European Union law has certain limitations. 
25 Točno je da ovo načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Unije poznaje određene granice.
Thus the obligation on a national court to refer to the content of a directive when interpreting and applying the relevant rules of domestic law is limited by general principles of law and it cannot serve as the basis for an interpretation of national law contra legem (see Case C-268/06 Impact [2008] ECR I-2483 [HYPERLINK: http://eur-lex.europa.eu/query.html?DN=62006C?0268&locale=EN], paragraph 100, and Angelidaki and Others, paragraph 199). 
Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom njezinog tumačenja i primjenjuje relevantna pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti presudu od 15. travnja 2008., Impact, C-268/06, Zb., str. I-2483., t. 100., kao i ranije navedenu presudu Angelidaki i dr., t. 199.).
26 In the dispute in the main proceedings, the national court states that it has encountered such a limitation. 
26 U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev navodi da je naišao na takvo ograničenje.
According to that court, the first paragraph of Article L. 223-2 of the Code du travail, which makes entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of one month's actual work during the reference period, is not amenable to an interpretation that is compatible with Article 7 of Directive 2003/88. 
Prema tom sudu, članak L. 223-2 alineja 1. Zakonika o radu, koji pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje najmanje jednim mjesecom stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, ne može se tumačiti u skladu s člankom 7. Direktive 2003/88.
27 In that regard, it should be noted that the principle that national law must be interpreted in conformity with European Union law also requires national courts to do whatever lies within their jurisdiction, taking the whole body of domestic law into consideration and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that the directive in question is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it (see Case C-212/04 Adeneler and Others [2006] ECR I-6057, paragraph 111, and Angelidaki and Others, paragraph 200). 
27 U tom pogledu valja napomenuti da načelo usklađenog tumačenja zahtijeva također da nacionalni sudovi uzimajući u obzir cjelokupno unutarnje pravo i primjenjujući metode tumačenja koje su njime priznate učine sve što je u njihovoj ovlasti da zajamče punu učinkovitost direktive o kojoj je riječ i pronađu rješenje sukladno cilju kojemu ona teži (vidjeti presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr., C-212/04, Zb., str. I-6057., t. 111., i onu ranije navedenu Angelidaki i dr., t. 200.).
28 In the dispute in the main proceedings, Article L. 223-4 of the Code du travail, which provides an exemption from the requirement of actual work during the reference period in respect of certain periods of absence from work, is an integral part of the domestic law to be taken into consideration by the French courts. 
28 U glavnom postupku, članak L. 223-4 Zakonika o radu, koji za određena razdoblja izostanka s posla predviđa izuzimanje od zahtjeva stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, čini sastavni dio unutarnjeg prava koje nacionalni sudovi trebaju uzeti u obzir.
29 If Article L. 223-4 of the Code du travail were to be interpreted by the national court as meaning that a period of absence due to an accident on the journey to or from work must be treated as being equivalent to a period of absence due to an accident at work in order to give full effect to Article 7 of Directive 2003/88, that court would not encounter the limitation, referred to in paragraph 26 above, as regards interpreting Article L. 223-2 of the Code du travail in accordance with European Union law. 
29 Da je nacionalni sud tumačio članak L. 223-4 Zakonika o radu u smislu da razdoblje izostanka zbog nesreće na putu na posao ili s posla treba poistovjetiti s razdobljem izostanka zbog nesreće na radu kako bi članku 7. Direktive 2003/88 dao potpunu učinkovitost, taj sud ne bi naišao na ograničenje u vezi s tumačenjem članka L. 223-2 Zakonika o radu u skladu s pravom Unije, koje je navedeno u točki 26. ove presude.
30 In that regard, it should be pointed out that Article 7 of Directive 2003/88 does not make any distinction between workers who are absent on sick leave during the reference period and those who have actually worked in the course of that period (see paragraph 20 above). 
30 U tom smislu treba istaknuti da članak 7. Direktive 2003/88 ne radi nikakvu razliku između radnika koji izostaju zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja i onih koji su stvarno radili tijekom tog razdoblja (vidjeti točku 20. ove presude).
It follows that the right to paid annual leave of a worker who is absent from work on health grounds during the reference period cannot be made subject by a Member State to a condition concerning the obligation actually to have worked during that period. 
Iz toga slijedi da država članica ne može uvjetovati da pravo na plaćeni godišnji odmor radnika koji izostaje s posla zbog zdravstvenih razloga tijekom referentnog razdoblja podliježe obvezi da tijekom toga razdoblja radnik stvarno radi.
Thus, according to Article 7 of Directive 2003/88, any worker, whether he be on sick leave during the reference period as a result of an accident at his place of work or elsewhere, or as the result of sickness of whatever nature or origin, cannot have his entitlement to at least four weeks' paid annual leave affected. 
Stoga, sukladno članku 7. Direktive 2003/88, niti jednom radniku, bilo da je na bolovanju tijekom referentnog razdoblja zbog nesreće na svojem radnom mjestu ili drugdje, ili zbog bolesti bez obzira na njezinu prirodu ili podrijetlo, ne može biti ugroženo pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
31 It is clear from the foregoing that it is for the national court to determine, taking the whole body of domestic law into consideration, in particular Article L. 223-4 of the Code du travail, and applying the interpretative methods recognised by domestic law with a view to ensuring that Directive 2003/88 is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it, whether it can find an interpretation of that law that allows the absence of the worker due to an accident on the journey to or from work to be treated as being equivalent to one of the situations covered by that article of the Code du travail. 
31 Iz navedenoga slijedi da nacionalni sud, uzimajući u obzir cjelokupno unutarnje pravo, a osobito članak L. 223-4 Zakonika o radu, i primjenjujući metode tumačenja koje su njime priznate, treba utvrditi može li pronaći tumačenje tog prava koje dozvoljava izjednačavanje izostanka radnika zbog nesreće na putu na posao ili s posla s jednom od situacija obuhvaćenim tim člankom Zakonika o radu, kako bi se osigurala potpuna učinkovitost Direktive 2003/88 i postigao ishod sukladan cilju koji se time želi postići.
32 In the event that such an interpretation is not possible, it is necessary to consider whether Article 7(1) of Directive 2003/88 has a direct effect and, if so, whether Ms Dominguez may rely on that direct effect against the respondents in the main proceedings, in particular her employer, the CICOA, in view of their legal nature. 
32 U slučaju da je takvo tumačenje nemoguće, valja razmotriti ima li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 izravni učinak i, ako da, može li se M. Dominguez na njega pozvati protiv tuženika u glavnom postupku, osobito protiv svog poslodavca, CICOA, s obzirom na njegovu pravnu prirodu.
33 In that regard, it is clear from the settled case-law of the Court that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subject-matter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon before the national courts by individuals against the State where the latter has failed to implement the directive in domestic law by the end of the period prescribed or where it has failed to implement the directive correctly (see, inter alia, Pfeiffer and Others, paragraph 103 and the case-law cited). 
33 U tom pogledu je jasno da se prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda u svim slučajevima gdje se odredbe neke direktive s obzirom na njihov sadržaj čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti osobito ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 103., i navedenu sudsku praksu).
34 Article 7 of Directive 2003/88 fulfils those criteria as it imposes on Member States, in unequivocal terms, a precise obligation as to the result to be achieved that is not coupled with any condition regarding application of the rule laid down by it, which gives every worker entitlement to at least four weeks' paid annual leave. 
34 Članak 7. Direktive 2003/88 ispunjava te kriterije s obzirom da državama članicama pod jasnim uvjetima nameće preciznu obvezu u pogledu rezultata, koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u vezi s primjenom njome utvrđenog pravila, a koja svakom radniku daje pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
35 Even though Article 7 of Directive 2003/88 leaves the Member States a degree of latitude when they adopt the conditions for entitlement to, and granting of, the paid annual leave which it provides for, that does not alter the precise and unconditional nature of the obligation laid down in that article. 
35 Iako članak 7. Direktive 2003/88 ostavlja državama članicama marginu prosudbe prilikom određivanja uvjeta za ostvarivanje i dodjele prava na plaćeni godišnji odmor koje on osigurava, ta okolnost međutim ne utječe na precizan i bezuvjetan karakter obveze utvrđene u tom članku.
It is appropriate to note in that regard that Article 7 of Directive 2003/88 is not one of the provisions of that directive from which Article 17 thereof permits derogation. 
S tim u vezi valja podsjetiti da članak 7. Direktive 2003/88 nije jedna od odredbi te direktive od kojih članak 17. te direktive dozvoljava odstupanje.
It is therefore possible to determine the minimum protection which must be provided in any event by the Member States pursuant to that Article 7 (see, mutatis mutandis, Pfeiffer and Others, paragraph 105). 
Moguće je stoga utvrditi najmanju zaštitu koju države članice, sukladno navedenom članku 7., moraju u svakom slučaju osigurati (vidjeti, mutatis mutandis, ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 105.).
36 Since Article 7(1) of Directive 2003/88 fulfils the conditions required to produce a direct effect, it should also be noted that the CICOA, one of the two respondents in the main proceedings and Ms Dominguez's employer, is a body operating in the field of social security. 
36 Budući da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 ispunjava potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka, valja također napomenuti da je CICOA, jedan od dvoje tuženika u glavnom postupku i poslodavac M. Dominguez, tijelo koje posluje u području socijalne sigurnosti.