natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The variety of attack types and their growing sophistication make it genuinely difficult to keep pace5. 
Različitost vrsta napada i njihova sve veća sofisticiranost čine držanje koraka s njima iznimno teškim5.
Malware (malicious software) is designed to harm devices or networks. 
Malware (zlonamjerni program) osmišljava se radi oštećivanja uređaja ili mreža.
It can include viruses, trojans, ransomware, worms, adware and spyware. 
Može uključivati viruse, trojanske konje, crve te programe ransomware (ucjenjivački program), adware (oglasni program) i spyware (špijunski program).
Ransomware encrypts data, preventing users from accessing their files until a ransom is paid, typically in cryptocurrency, or an action is carried out. 
9 svojim datotekama sve dok ne plate otkupninu, obično u kriptovaluti, ili ne izvrše određenu radnju.
According to Europol, ransomware attacks dominate across the board, and the number of ransomware types has exploded over the past few years. 
Prema navodima Europola, općenito prevladavaju napadi programima ransomware, a posljednjih je godina naglo porastao broj različitih vrsta takvih programa.
Distributed Denial of Service (DDoS) attacks, which make services or resources unavailable by flooding them with more requests than they can handle, are also on the rise, with one-third of organisations facing this type of attack in 20176. 
Distribuirani napadi uskraćivanjem usluga (DDoS), kojima se onemogućuje pristup uslugama ili resursima tako da se sustav pristupa zakrči količinom zahtjeva koja premašuje njegove kapacitete, također su u porastu. Tijekom 2017. godine jedna trećina organizacija doživjela je takvu vrstu napada6.
Users can be manipulated into unwittingly performing an action or disclosing confidential information. 
Korisnicima se može manipulirati kako bi oni nenamjerno izvršili određenu radnju ili objavili povjerljive informacije.
This ruse can be used for data theft or cyberespionage, and is known as social engineering. 
Takva se prijevara može upotrebljavati za krađu podataka ili kiberšpijunažu, a poznata je kao socijalni inženjering.
There are different ways to achieve this, but a common method is phishing, where emails appearing to come from trusted sources trick users into revealing information or clicking on links that will infect devices with downloaded malware. 
Postoje različiti načini da se to postigne, no obično se primjenjuje metoda koja se naziva phishing (neovlašteno pribavljanje osjetljivih podataka), pri kojoj e-poruke koje naizgled dolaze iz pouzdanih izvora prevare korisnike kako bi oni objavili određene informacije ili kliknuli na poveznice koje će s pomoću preuzetog zlonamjernog programa (malware) zaraziti uređaje.
More than half of Member States reported investigations into network attacks7. 
Više od polovice država članica prijavilo je da vode istrage napada na mreže7.
Perhaps the most nefarious of threat types are advanced persistent threats (APTs). 
Napredne trajne prijetnje (APT-ovi) možda su najteži oblici prijetnji.
These are sophisticated attackers engaged in long-term monitoring and stealing of data, and sometimes harbouring destructive goals as well. 
Takve napade vrše sofisticirani napadači koji se bave dugoročnim praćenjem i krađom podataka, a ponekad uključuju i destruktivne ciljeve.
The aim here is to stay under the radar without detection for as long as possible. 
U okviru takvih napada cilj je ostati što dulje neprimijećen.
APTs are often state-linked and targeted at especially sensitive sectors like technology, defence, and critical infrastructure. 
Napredne trajne prijetnje često su povezane s aktivnostima država te su usmjerene na posebno osjetljive sektore kao što su tehnologija, obrana i kritična infrastruktura.
Cyberespionage is said to account for at least one-quarter of all cyber incidents and the majority of costs 8. 
Procjenjuje se da najmanje jedna četvrtina svih kiberincidenata i većina troškova otpada na kiberšpijunažu8.
07 Capturing the impact of being poorly prepared for a cyberattack is difficult due to the lack of reliable data. 
07 Zbog nedostatka pouzdanih podataka teško je utvrditi učinak nedostatne pripravnosti na kibernapad.
The economic impact of cybercrime rose fivefold between 2013 and 20179, hitting governments and companies, large and small alike. 
Gospodarski učinci kiberkriminala peterostruko su se povećali između 2013. i 2017. godine9, pogađajući vlade i poduzeća, kako velika, tako i mala.
The forecast growth in cyber insurance premiums from €3 billion in 2018 to €8.9 billion in 2020 reflects this trend. 
Predviđeni rast premije za osiguranje u području kibersigurnosti s 3 milijarde eura 2018. godine na 8,9 milijardi eura 2020. godine odraz je tog trenda.
08 While the financial impact of cyberattacks continues to grow, there is an alarming disparity between the cost of launching an attack and the cost of prevention, investigation and reparation. 
08 Iako se financijski učinak kibernapada i dalje sve više povećava, postoji zabrinjavajući raskorak između troškova pokretanja napada i troškova prevencije, istrage i odštete.
For example, a DDoS attack can cost as little as €15 a month to carry out, yet the losses suffered by the targeted business, including reputational damage, are considerably higher10. 
Na primjer, izvršenje distribuiranog napada uskraćivanjem usluga može stajati samo 15 eura mjesečno, dok su gubitci koje će pretrpjeti ciljano poduzeće, uključujući narušavanje ugleda, znatno veći10.
09 Although 80 % of EU businesses having experienced at least one cybersecurity incident in 201611, acknowledgement of the risks is still alarmingly low. 
09 Iako je 2016. godine 80 % poduzeća u EU-u doživjelo najmanje jedan incident povezan s kibersigurnošću11, razina svjesnosti o rizicima i dalje je zabrinjavajuće niska.
Among companies in the EU, 69 % have no, or only a basic understanding, of their exposure to cyber threats 12, and 60 % have never estimated the potential financial losses 13. 
Od svih poduzeća u EU-u, njih 69 % ne razumije koliko je izloženo kiberprijetnjama ili ima tek osnovno razumijevanje svoje izloženosti12, dok 60 % poduzeća nikad nije provelo procjenu mogućih financijskih gubitaka13.
Furthermore, according to a global survey, one-third of organisations would rather pay the hacker’s ransom than invest in information security14. 
Štoviše, prema jednoj anketi provedenoj na svjetskoj razini, jedna trećina organizacija radije bi platila otkupninu hakerima nego uložila u informacijsku sigurnost14.
10 The global Wannacry ransomware and NotPetya wiper malware attacks in 2017 together affected more than 320 000 victims in around 150 countries15. 
10 U globalnima napadima programima Wannacry (ransomware) i NotPetya (wiper malware) 2017. godine sveukupno je stradalo više od 320 000 žrtava u otprilike 150 zemalja15.
These incidents led to something of a global awakening of the threat posed by cyberattacks, creating fresh momentum to bring cybersecurity into mainstream policy thinking. 
Ti incidenti doveli su do globalnog osvještavanja o prijetnji koju čine kibernapadi, što je rezultiralo novim zamahom u uključivanju kibersigurnosti u politička razmatranja.
In addition, 86 % of EU citizens now believe the risk of falling victim to cybercrime is increasing16. 
Osim toga, 86 % građana EU-a sada vjeruje da se rizik da će postati žrtve kiberkriminaliteta povećava16.
The EU’s action on cybersecurity 11 The EU became an observer organisation to the Council of Europe’s Convention on Cybercrime Committee in 200117 (the Budapest Convention). 
Mjere EU-a u području kibersigurnosti 11 EU je 2001. godine postao promatračka organizacija u okviru Odbora Konvencije Vijeća Europe o kiberkriminalu17 (Konvencija iz Budimpešte).
Since then, the EU has used policy, legislation and spending to improve its cyber resilience. 
EU se otada koristio politikom, zakonodavstvom i financijskim sredstvima kako bi poboljšao svoju kiberotpornost.
Against a background of an increasing number of major cyberattacks and incidents, activity has accelerated since 2013, as Figure 2 shows. 
U kontekstu sve većeg broja velikih kibernapada i incidenata, od 2013. godine aktivnosti su ubrzane, kako je prikazano na slici 2.
In parallel, Member States have adopted (and in some cases already updated) their first national cybersecurity strategies. 
Istodobno su države članice donijele (u nekim slučajevima već ažurirale) svoje prve nacionalne strategije za kibersigurnost.
12 The main EU actors with responsibility for cybersecurity are described in Box 2 and Annex I. 9 
12 Glavni akteri u EU-u nadležni za kibersigurnost opisani su u okviru 2. i prilogu I. 10 Okvir 2.
10 Box2 Who is involved? 
Tko je uključen?
The European Commission aims to increase cybersecurity capabilities and cooperation, strengthen the EU as a cybersecurity player, and mainstream it into other EU policies. 
Europska komisija nastoji povećati kapacitete i suradnju u području kibersigurnosti, ojačati položaj EU-a kao aktera u području kibersigurnosti i uključiti kibersigurnost u druge politike EU-a.
The main Directorates-General (DG) responsible for cybersecurity policy are DGs CNECT (cybersecurity) and HOME (cybercrime), responsible for the Digital Single Market and the Security Union respectively. 
Najvažnije su glavne uprave (GU-ovi) koje su nadležne za politiku kibersigurnosti GU CNECT (kibersigurnost), koja je odgovorna za jedinstveno digitalno tržište, i GU HOME (kiberkriminal), koja je odgovorna za sigurnosnu uniju.
DG DIGIT is responsible for the IT security of the Commission’s own systems. 
GU DIGIT glavna je uprava nadležna za IT sigurnost sustava same Komisije.
A host of EU agencies support the Commission, notably ENISA (European Union Agency for Network and Information Security), the EU’s cybersecurity agency – a mainly advisory body that supports policy development, capacity-building and awareness-raising. 
Komisiju podupiru agencije EU-a, osobito ENISA (Agencija Europske unije za mrežnu i informacijsku sigurnost), agencija EU-a za kibersigurnost, koja je uglavnom savjetodavno tijelo koje podupire razvoj politika, izgradnju kapaciteta i podizanje razine osviještenosti.
Europol’s European Cybercrime Centre (EC3) was established to strengthen the EU’s law enforcement response to cybercrime. 
Europolov Europski centar za borbu protiv kiberkriminala (EC3) osnovan je radi jačanja odgovora tijela za provedbu zakona na kiberkriminal.
A Computer Emergency Response Team (CERT-EU), supporting all Union institutions, bodies and agencies, is hosted by the Commission. 
U okviru Komisije djeluje Tim za hitne računalne intervencije (CERT-EU) koji podupire 11 sve institucije, tijela i agencije EU-a.
The European External Action Service (EEAS) leads on cyber defence, cyber diplomacy and strategic communication, and hosts intelligence and analysis centres. 
Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD) odgovorna je za kiberobranu, kiberdiplomaciju i stratešku komunikaciju te u okviru nje djeluju obavještajni centri i centri za analizu.
The European Defence Agency (EDA) aims to develop cyber defence capabilities. 
Europska obrambena agencija (EDA) nastoji razviti kapacitete za kiberobranu.
Member States are primarily responsible for their own cybersecurity and, at the EU level, act through the Council, which has numerous coordination and information-sharing bodies (amongst them the Horizontal Working Party on Cyber Issues). 
Države članice ponajprije su odgovorne za vlastitu kibersigurnost, a na razini EU-a djeluju u okviru Vijeća, koje ima brojna tijela za koordinaciju i razmjenu informacija (među ostalima, Horizontalnu radnu skupinu za kiberpitanja).
The European Parliament acts as co-legislator. 
Europski parlament djeluje kao suzakonodavac.
Private sector organisations, including industry, internet governance bodies, and academia, are both partners and contributors to policy development and implementation – including through a contractual public-private partnership (cPPP). 
Organizacije u okviru privatnog sektora, uključujući industriju, tijela za upravljanje internetom i akademsku zajednicu, djeluju kao partneri te pridonose razvoju i provedbi politike, uključujući u okviru ugovornih javno-privatnih partnerstava (uJPP-ovi).
Figure 2 – An acceleration in policy development and legislation (as at 31 December 2018) Legislation Policy Budapest Convention on Cybercrime (Counci l of Europe) Proposed legislation Key EU developments 2000 First adoption of national Cybersecurity Strategy Major cyberattacks and breaches (non-exhaustive) 11 2001 2002 2003 2004 2005 2006 Exploitation and Sexual Abuse (Counci l of Europe) 2007 Denial of service Espionage Disinformation / influence campaign Phishing / Bankfraud Data breach Wiper malware Cyber warfare Ransomware Leaks Common framework for electronic communications networks and services Establishment of ENISA Council Framework Decision on attacks against information systems (replaced 2013) Electronic communication network and systems Combating the sexual abuse and sexual exploitation of children and child pornography Preparations for the roll-out of smart metering systems EU Cybersecurity Strategy Establishment of EC3 EU Cyber Defence Policy Framework Digital Single Market Strategy Security rules for EU classified information EU Global Strategy European Cloud Initiative Resilience, Deterrence and Defence: Building strong cybersecurity for the EU Cybersecurity Act (new mandate for ENISAandcybersecuritycertification) ePrivacy Regulation Increasing resilience and bolstering capabilities to address hybrid threats Source: ECA. 
2013. 2018. Mreža i sustavi elektroničke komunikacije Suzbijanje seksualnog zlostavljanja i seksualnog iskorištavanja djece i dječje pornografije Pripreme za uvođenje sustava pametnog mjerenja Strategija EU-a za kibersigurnost Uspostava centra EC3 Okvir za politiku kibernetičke obrane EU-a Strategija jedinstvenog digitalnog tržišta Sigurnosna pravila za klasificirane podatke EU-a Globalna strategija EU-a Inicijativa Europski oblak Otpornost, odvraćanje i obrana: jačanje kibersigurnosti EU-a Akt o kibersigurnosti (novi mandat ENISA-e i kibersigurnosna certifikacija) Uredba o e-privatnosti Jačanjeotpornosti ipoboljšanje sposobnosti za borbu protiv hibridnih prijetnji Izvor: Sud.
Policy 13 The EU’s cyber ecosystem is complex and multi-layered, cuts across an array of internal policy areas, like justice and home affairs, the digital single market and research policies. 
Politika 13 Kibernetički ekosustav EU-a složen je i višeslojan te prožima niz područja unutarnje politike, kao što su pravosuđe i unutarnji poslovi, jedinstveno digitalno tržište i politike istraživanja.
In external policy, cybersecurity features in diplomacy, and is increasingly part of the EU’s emerging defence policy. 
U vanjskoj politici, kibersigurnost čini važan element diplomacije i zauzima sve veći dio u obrambenoj politici EU-a koja je u nastajanju.
14 The cornerstone of the EU’s policy is the 2013 Cybersecurity Strategy18. 
14 Temelj politike EU-a čini strategija za kibersigurnost iz 2013. godine18.
The Strategy aims to make the EU’s digital environment the safest in the world, while defending fundamental values and freedoms. 
Cilj je te strategije postići da digitalno okruženje EU-a bude najsigurnije na svijetu, uz istodobnu obranu temeljnih vrijednosti i sloboda.
It has five core objectives: (i) increasing cyber resilience; (ii) reducing cybercrime; (iii) developing cyber defence policies and capabilities; (iv) developing industrial and technological cybersecurity resources; and (v) establishing an international cyberspace policy aligned with core EU values. 
Strategija ima pet temeljnih ciljeva: i. povećati kiberotpornost, ii. smanjiti kiberkriminal, iii. razviti politike i kapacitete u području kiberobrane, iv. razviti industrijske i tehnološke resurse u području kibersigurnosti i v. uspostaviti međunarodnu politiku zaštite kiberprostora koja je usklađena s temeljnim vrijednostima EU-a.
15 The Cybersecurity Strategy interlinks with three subsequently adopted strategies: — The European Agenda on Security’s (2015) objective is to improve law enforcement and the judicial response to cybercrime, mainly by renewing updating existing policies and legislation19. 
15 Kibersigurnosna strategija povezana je s trima naknadno donesenim strategijama: — cilj je Europskog programa sigurnosti (2015.) poboljšati provedbu zakona i pravosudni odgovor na kiberkriminal, uglavnom ažuriranjem postojećih politika i zakona19.
It also sets out to identify obstacles to criminal investigations on cybercrime and enhance cyber capacity-building. — The Digital Single Market Strategy20 (2015) aims to create better access to digital goods and services by creating the right conditions in which to maximise the digital economy’s growth potential. 
U okviru tog programa ujedno se nastoje utvrditi prepreke kriminalističkim istragama kiberkriminala te se nastoji pojačati izgradnja kapaciteta u području kibersigurnosti. — Strategijom jedinstvenog digitalnog tržišta20 (2015.) nastoji se omogućiti bolji pristup digitalnim proizvodima i uslugama stvaranjem odgovarajućih uvjeta za što veće iskorištavanje potencijala rasta digitalnoga gospodarstva.
Strengthening online security, trust and inclusion is essential to this end. — The 2016 Global Strategy21 aims to boost the EU’s role in the world. 
U tom je pogledu ključno ojačati sigurnost, povjerenje i uključenost na internetu. — Globalnom strategijom iz 2016.21 nastoji se osnažiti uloga EU-a u svijetu.
Cybersecurity forms a core pillar through a renewed commitment to cyber issues, cooperation with key partners, and a resolve to address cyber issues across all policy areas, including the rebuttal of disinformation through strategic communication. 
Područje kibersigurnosti čini temeljni stup obnovljene predanosti problemima u kiberpodručju, suradnje s ključnim partnerima i odlučnosti u rješavanju kiberpitanja u svim područjima politike, uključujući opovrgavanje dezinformacija s pomoću strateške komunikacije.
16 In recent years, as cyberspace has become increasingly militarised22 and weaponised23, it has come to be seen as the fifth domain of warfare24. 
16 Budući da se u posljednjih nekoliko godina kiberprostor sve više militarizira22 i koristi kao oružje23, postao je poznat kao peta domena ratovanja24.
Cyber defence shields cyberspace systems, networks and critical infrastructure against attack by military and other means. 
Kiberobranom se sustavi, mreže i kritična infrastruktura u području kibersigurnosti štite od napada vojnim i drugim sredstvima.
A Cyber Defence Policy Framework was adopted in 2014 and updated in 201825. 
Okvir za politiku kiberobrane usvojen je 2014., a ažuriran 2018. godine25.
The 2018 updates identifies six priorities, including the development of cyber defence capabilities, as well as the protection of the EU Common Security and Defence Policy (CSDP) communication and information 12 networks. 
U okviru ažuriranja 2018. godine utvrđeno je šest prioriteta, uključujući razvoj kapaciteta za kiberobranu te zaštitu komunikacijskih i informacijskih mreža 13 zajedničke sigurnosne i obrambene politike EU-a (ZSOP).
Cyber defence also forms part of the Permanent Structured Cooperation Framework (PESCO) and EU-NATO cooperation. 
Kiberobrana čini i dio Okvira za stalnu strukturiranu suradnju (PESCO) te suradnje EU-a i NATO-a.
17 The EU’s Joint Framework on countering hybrid threats (2016) tackles cyber threats to both critical infrastructure and private users, highlighting that cyberattacks can be carried out through disinformation campaigns on social media26. 
17 U sklopu Zajedničkog okvira EU-a za suzbijanje hibridnih prijetnji (2016.) nastoje se riješiti kiberprijetnje kritičnoj infrastrukturi i privatnim korisnicima te se ističe da se kibernapadi mogu provoditi u okviru kampanja dezinformiranja na društvenim mrežama26.
It also notes the need to improve awareness and enhance cooperation between the EU and NATO, which was given substance in the Joint EU-NATO Declarations of 2016 and 201827. 
U njemu se također navodi potreba za podizanjem razine osviještenosti i jačanjem suradnje između EU-a i NATO-a, na što je upućeno u Zajedničkim izjavama EU-a i NATO-a iz 2016. i 2018. godine27.
18 In 2017 the Commission presented a new cybersecurity package, reflecting the growing urgency of digital protection. 
18 Komisija je 2017. godine predstavila novi paket o kibersigurnosti, koji je odraz sve hitnije potrebe za digitalnom zaštitom.
This included a new Commission communication updating the 2013 cybersecurity strategy28, a blueprint for a quick and coordinated response to a major attack, and for the swift implementation of the Directive on Security of Network and Information Systems (NIS Directive)29. 
Taj je paket uključivao novu komunikaciju Komisije kojom se ažurira strategija za kibersigurnost iz 2013.28, nacrt za brz i koordiniran odgovor na veliki napad i brzu provedbu Direktive o sigurnosti mrežnih i informacijskih sustava (Direktiva NIS)29.
Furthermore, the package included a number of legislative proposals (see paragraph 22). 
Nadalje, u paket je bio uključen niz zakonodavnih prijedloga (vidi odlomak 22.).
Legislation 19 Since 2002 legislation with varying degrees of relevance to cybersecurity has been adopted. 
Zakonodavstvo 19 Od 2002. godine doneseni su zakoni s različitim stupnjem važnosti za kibersigurnost.
20 As the main pillar of the 2013 cybersecurity strategy, the legal centrepiece is the 2016 Network and Information Security (NIS) Directive30, the first EU-wide legislation on cybersecurity. 
20 Središnji je pravni akt, kao glavni stup strategije za kibersigurnost iz 2013. godine, Direktiva o sigurnosti mrežnih i informacijskih sustava (Direktiva NIS)30 iz 2016. godine, prvi zakon o kibersigurnosti na razini EU-a.
The directive, which was to be transposed by May 2018, aims to achieve a minimum level of harmonised capabilities by obliging Member States to adopt national NIS strategies and create single points of contact and computer security incident response teams (CSIRTs)31. 
Tom direktivom, koju je trebalo prenijeti do svibnja 2018. godine, nastoji se postići minimalna razina usklađenih kapaciteta obvezivanjem država članica da donesu nacionalne strategije za sigurnost mrežnih i informacijskih sustava i uspostave jedinstvene kontaktne točke i timove za odgovor na računalne sigurnosne incidente (CSIRT-ovi)31.
It also sets security and notification requirements for operators of essential services in critical sectors and digital service providers. 
Direktivom su također utvrđeni zahtjevi za sigurnost i obavješćivanje za pružatelje temeljnih usluga u ključnim sektorima i pružatelje digitalnih usluga.
21 In parallel, the General Data Protection Regulation32 (GDPR) came into force in 2016 and applied from May 2018. 
21 Istodobno je 2016. godine stupila na snagu Opća uredba o zaštiti podataka32 (GDPR), koja se primjenjuje od svibnja 2018. godine.
Its objective is to protect European citizens’ personal data by setting rules on its processing and dissemination. 
Cilj je te Uredbe zaštititi osobne podatke europskih građana utvrđivanjem pravila o njihovoj obradi i širenju.
It grants data subjects certain rights and places obligations on data controllers (digital service providers) regarding the use and transfer of information. 
Uredbom se subjektima obrade podataka jamče određena prava te se utvrđuju obveze za voditelje obrade podataka (pružatelje digitalnih usluga) u vezi s korištenjem i prijenosom informacija.
It also imposes notification requirements in case of breach and, in some cases, can levy fines. 
U Uredbi su također utvrđeni zahtjevi za obavješćivanje u slučaju povrede te se u skladu s njome u nekim slučajevima može izreći novčana kazna.
Figure 3 illustrates how the NIS Directive and the GDPR they complement each other in their aims to strengthen cybersecurity and safeguard data protection. 13 
Slika 3. prikazuje kako se Direktiva NIS i Opća uredba o zaštiti podataka međusobno nadopunjuju u svojim ciljevima jačanja kibersigurnosti i zaštite podataka.