natgillin/translations-raw huggingface dataset:
2. To the extent that the law applicable to the individual employment contract has not been chosen by the parties, the contract shall be governed by the law of the country in which or, failing that, from which the employee habitually carries out his work in performance of the contract. The country where the work is habitually carried out shall not be deemed to have changed if he is temporarily employed in another country.
2. Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2.[Ukoliko stranke nisu odabrale pravo koje se primjenjuje na pojedinačni ugovor o radu], ugovor podliježe pravu države u kojoj, odnosno iz koje zaposlenik [radnik] uobičajeno izvršava svoj posao na temelju ugovora. Ne smatra se da je država u kojoj se posao uobičajeno izvršava promijenjena, ako je zaposlenik [radnik] privremeno zaposlen.
3. Where the law applicable cannot be determined pursuant to paragraph 2, the contract shall be governed by the law of the country where the place of business through which the employee was engaged is situated.
3. Ako se mjerodavno pravo ne može utvrditi na temelju stavka 2., ugovor podliježe pravu države u kojoj se nalazi mjesto poslovanja u kojoj je zaposlenik [radnik] zaposlen.
4. Where it appears from the circumstances as a whole that the contract is more closely connected with a country other than that indicated in paragraphs 2 or 3, the law of that other country shall apply.’
4. Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor u najbližoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 2. i 3., mjerodavno je pravo te druge države.”
The Brussels Convention
Konvencija iz Bruxellesa
8 Article 5 of the Brussels Convention of 27 September 1968 on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 1972 L 299, p. 32), as amended by the Convention of 29 November 1996 on the accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland and the Kingdom of Sweden (OJ 1997 C 15, p. 1), (‘the Brussels Convention’) provides:
8 Člankom 5. Konvencije iz Bruxellesa od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972 L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena Konvencijom od 29. studenoga 1996. o pristupanju Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske (SL 1997 C 15, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 82.), (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa) predviđa se:
‘A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued:
„Osobu s domicilom u državi ugovornici moguće je tužiti u drugoj državi ugovornici:
"(1) in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question; in matters relating to individual contracts of employment, this place is that where the employee habitually carries out his work, or if the employee does not habitually carry out his work in any one country, the employer may also be sued in the courts for the place where the business which engaged the employee was or is now situated;"
"1) u stvarima koje se odnose na ugovore, pred sudovima u mjestu izvršenja predmetne obveze; u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu, pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik [radnik] obično obavlja svoj posao ili ako zaposlenik [radnik] obično ne obavlja svoj posao samo u jednoj državi, poslodavac također može biti tužen pred sudovima u mjestu u kojemu se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja je zaposlenika [radnika] zaposlila;"
… .’
[…].”
9 Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 2001 L 12, p. 1) has replaced the Brussels Convention.
9 Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001 L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) zamijenjena je Konvencija iz Bruxellesa.
10 Article 19 of Regulation No 44/2001 reads as follows:
10 Članak 19. Uredbe br. 44/2001 glasi:
‘An employer domiciled in a Member State may be sued:
„Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen:
"1. in the courts of the Member State where he is domiciled; or"
"1. pred sudovima države članice u kojoj ima domicil; ili"
2. in another Member State:
2. u drugoj državi članici:
(a) in the courts for the place where the employee habitually carries out his work or in the courts for the last place where he did so, or
(a) pred sudovima u mjestu u kojemu zaposlenik [radnik] obično obavlja posao ili pred sudovima mjesta u kojemu je posljednji puta obavljao posao, ili
(b) if the employee does not or did not habitually carry out his work in any one country, in the courts for the place where the business which engaged the employee is or was situated.’
(b) ako zaposlenik [radnik] ne obavlja ili nije obično obavljao svoj posao samo u jednoj državi, pred sudovima u mjestu u kojemu se nalazi ili se nalazila poslovna jedinica koja ga je zaposlila.”
11 Article 34(1) of the Luxembourg Law of 18 May 1979 reforming works councils (Mémorial A 1979, No 45, p. 948) provides:
11 Člankom 34. stavkom 1. luksemburškog zakona od 18. svibnja 1979. o reformi radničkih vijeća (Mémorial A 1979., br. 45, str. 948.) predviđa se:
"‘During their term of office, the members and alternate members of the various works councils cannot be dismissed; any dismissal notified by an employer to a member of a works council shall be treated as null and void.’"
"„Članovi i zamjenici radničkih vijeća ne smiju biti otpušteni tijekom mandata; otpuštanje člana radničkog vijeća smatra se ništavnim.”"
12 Paragraph 15(1) of the Kündigungsschutzgesetz (German Law on protection against dismissal) states:
12 Članak 15. stavak 1. njemačkog zakona o zaštiti od otpuštanja (Kündigungsschutzgesetz) glasi:
"‘The dismissal of a member of a works council … shall be unlawful unless facts exist which justify dismissal by the employer on a compelling ground without prior notice, and unless the authorisation required under Paragraph 103 of the Betriebsverfassungsgesetz [Law on the organisation of enterprises] is given or replaced by a judicial decision. After the term of office of a member of a works council, of a delegate … has expired, dismissal shall be unlawful … unless facts exist which justify dismissal by the employer on a compelling ground without prior notice; these provisions shall not apply where membership of a works council is terminated pursuant to a judicial decision."
„Otpuštanje člana radničkog vijeća [...] nezakonito je osim ako postoje činjenice koje na temelju uvjerljivih razloga opravdavaju otpuštanje radnika bez najave, te osim ako je odobrenje potrebno u skladu sa stavkom 103. Zakona o organizaciji poduzeća (Betriebsverfassungsgesetz) izdano ili zamijenjeno sudskom odlukom. Nakon što je mandat člana radničkog vijeća, delegata [...] istekao, otpuštanje je nezakonito [...] osim ako postoje činjenice koje na temelju uvjerljivih razloga opravdavaju otpuštanje radnika bez najave. Ove se odredbe ne primjenjuju ako je članstvo u radničkom vijeću prekinuto na temelju sudske odluke.
After expiry of the term of office, dismissal shall be unlawful for a period of one year.’
Nakon isteka mandata, otpuštanje je nezakonito godinu dana.”
13 By a contract of employment signed in Luxembourg on 16 October 1998, Mr Koelzsch, a heavy goods vehicle driver, domiciled in Osnabrück (Germany), was engaged as an international driver by Gasa. That contract contains a clause which refers to the Luxembourg Law of 24 May 1989 on contracts of employment (Mémorial A 1989, No 35, p. 612), and a clause conferring exclusive jurisdiction on the courts of that State.
13 Na temelju ugovora o radu potpisanog u Luksemburgu 16. listopada 1998., vozač teškog teretnog vozila H. Koelzsch, s domicilom u Osnabrücku u Njemačkoj, zaposlen je u poduzeću Gasa kao vozač u međunarodnom prometu. Sklopljeni ugovor sadrži odredbu koja se odnosi na luksemburški zakon od 24. svibnja 1989. o ugovorima o radu (Mémorial A 1989, br. 35, str. 612.) te odredbu kojom se sudovima te države daje isključiva nadležnost.
14 Gasa is a subsidiary of Gasa Odense Blomster amba, a company established under Danish law. Its business consists in the transport of flowers and other plants from Odense (Denmark) to destinations situated mostly in Germany, but also in other European countries, by means of lorries stationed in Germany, namely in Kassel, Neukirchen/Vluyn and Osnabrück. Gasa does not have a seat or offices in Germany. The lorries are registered in Luxembourg and the drivers are covered by Luxembourg social security.
14 Gasa je društvo-kći društva Gasa Odense Blomster amba, koje je osnovano u skladu s danskim pravom. Bavi se prijevozom cvijeća i drugog bilja iz Odensea u Danskoj prema destinacijama većinom u Njemačkoj ali i u drugim europskim državama, kamionima koji su smješteni u Kasselu, Neukirchen/Vluynu i Osnabrücku u Njemačkoj. Gasa nema sjedište ni urede u Njemačkoj. Kamioni su registrirani u Luksemburgu, a vozači imaju luksemburško socijalno osiguranje.
15 Following the announcement of the restructuring of Gasa and a reduction in transport activities from Germany, the employees of that undertaking set up, on 13 January 2001, a works council (‘Betriebsrat’) in that State, to which Mr Koelzsch was elected on 5 March 2001 as an alternate member.
15 Nakon najave restrukturiranja Gase te smanjenja aktivnosti prijevoza iz Njemačke, radnici tog društva osnovali su 13. siječnja 2001. radničko vijeće (,Betriebsrat’) u toj državi, a H. Koelzsch izabran je 5. ožujka 2001. za zamjenskog člana.
16 By letter of 13 March 2001, the director of Gasa terminated Mr Koelzsch’s contract of employment with effect from 15 May 2001.
16 Pismom od 13. ožujka 2001. direktor Gase prekinuo je ugovor o radu H. Koelzscha s učinkom od 15. svibnja 2001.
The action for annulment of the dismissal and the action for damages against Gasa
Tužba za poništenje otpuštanja te tužba za naknadu štete protiv Gase
17 Mr Koelzsch first of all challenged the dismissal decision in Germany before the Arbeitsgericht (Labour Court) Osnabrück, which, by a ruling of 4 July 2001, declined jurisdiction ratione loci. Mr Koelzsch unsuccessfully appealed against that decision to the Landesarbeitsgericht (Regional Labour Court) Osnabrück.
17 H. Koelzsch je prvo pobijao odluku o otpuštanju u Njemačkoj pred Arbeitsgerichtom (Radnim sudom) u Osnabrücku, koji se odlukom od 4. srpnja 2001. proglasio mjesno nenadležnim. H. Koelzsch je bez uspjeha uložio žalbu protiv te odluke Landesarbeitsgerichtu (Regionalnom radnom sudu) u Osnabrücku.
18 By application of 24 July 2002, Mr Koelzsch subsequently brought proceedings against Ove Ostergaard Luxembourg SA, the successor to Gasa, before the Tribunal du travail de Luxembourg (Labour Court, Luxembourg), seeking an order requiring it to pay both damages for unfair dismissal and compensation in lieu of notice and arrears of salary. He argued that, notwithstanding the choice of Luxembourg law as the lex contractus, the mandatory rules of German law which protect members of works councils were applicable to the dispute, within the terms of Article 6(1) of the Rome Convention, on the ground that the contract would have been governed by German law in the absence of choice by the parties. Therefore, he contended, his dismissal was unlawful inasmuch as Paragraph 15 of the German Law on protection against dismissal prohibits the dismissal of members of the works council and, according to the case-law of the Bundesarbeitsgericht (Federal Labour Court), that prohibition extends to alternate members.
18 Tužbom od 24. srpnja 2002., H. Koelzsch je pokrenuo postupak protiv Ove Ostergaard Luxembourg SA, sljednika Gase pred Tribunal du travail de Luxembourg (luksemburškim radnim sudom), u kojoj je tražio odštetu za neopravdani otkaz te naknadu zbog nepoštovanja otkaznog roka kao i zaostale plaće. Tvrdio je da su, bez obzira što je luksemburško pravo odabrano kao lex contractus, prisilne norme njemačkog prava koje štite članove radničkih vijeća mjerodavne u sporu u smislu članka 6. stavka 1. Rimske konvencije, jer bi se u nedostatku izbora od strane stranaka na ugovor primjenjivalo njemačko pravo. Stoga je tvrdio da je njegovo otpuštanje nezakonito jer stavak 15. njemačkog zakona o zaštiti od otpuštanja zabranjuje otpuštanje članova radničkih vijeća te, u skladu sa sudskom praksom Bundesarbeitsgerichta (Federalnog radnog suda), ta se zabrana odnosi i na zamjenske članove.
19 In its judgment of 4 March 2004, the Tribunal du travail de Luxembourg held that the dispute was subject exclusively to Luxembourg law and, consequently, it applied, inter alia, the Law of 18 May 1979 reforming works councils.
19 U presudi od 4. ožujka 2004. Tribunal du travail de Luxembourg odlučio je da spor podliježe isključivo luksemburškom pravu te je prema tome, između ostaloga, primijenio Zakon od 18. svibnja 1979. o reformi radničkih vijeća.
20 That judgment was upheld on the substance by the judgment of 26 May 2005 of the Cour d’appel de Luxembourg (Court of Appeal, Luxembourg), which also took the view that Mr Koelzsch’s application to have the German Law on protection against dismissal applied to all of his claims was new and, for that reason, inadmissible. The Cour de cassation de Luxembourg (Luxembourg Court of Cassation) also dismissed the appeal against that decision by judgment of 15 June 2006.
20 Meritum te presude potvrdio je Cour d’appel de Luxembourg (luksemburški žalbeni sud) svojom presudom od 26. svibnja 2005. u kojoj je također mišljenja kako je zahtjev H. Koelzscha da se primijeni njemačko pravo o zaštiti od otpuštanja nešto novo te stoga nedopušteno. Cour de cassation de Luxembourg (luksemburški kasacijski sud) također je dobio žalbu na tu odluku presudom od 15. lipnja 2006.
The action for damages against the State for breach of the Rome Convention by the judicial authorities
Tužba protiv države za naknadu štete zbog kršenja Rimske konvencije od strane pravosudnih tijela
21 As that first set of proceedings before the Luxembourg courts was definitively terminated, Mr Koelzsch, on 1 March 2007, brought an action for damages against the État du Grand-Duché de Luxembourg pursuant to the first paragraph of Article 1 of the Loi du 1er septembre 1988 relative à la responsabilité civile de l’État et des collectivités publiques (Law of 1 September 1988 concerning the civil liability of the State and of public authorities) (Mémorial A 1988, No 51, p. 1000) by invoking maladministration on the part of its judicial services.
21 Nakon konačnog dovršetka postupaka pred luksemburškim sudovima, H. Koelzsch je 1. ožujka 2007. podnio tužbu za naknadu štete protiv Velikog Vojvodstva Luksemburg u skladu s prvim stavkom članka 1. Zakona od 1. rujna 1988. o građanskoj odgovornosti države i javnih tijela (Loi du 1er septembre 1988 relative à la responsabilité civile de l’État et des collectivités publiques) (Mémorial A 1988, br. 51, str. 1000.) pozivajući se na nepravilnosti u funkcioniranju sudskih službi.
22 Mr Koelzsch claimed in particular that those judicial decisions had breached Article 6(1) and (2) of the Rome Convention in declaring that the mandatory rules of German law on protection against dismissal were not applicable to his contract of employment and by turning down his application to have a reference for a preliminary ruling made to the Court of Justice in order to clarify, in the light of the facts of the case, the criterion of the habitual place of performance of the work.
22 H. Koelzsch je posebno tvrdio kako je sudskim odlukama prekršen članak 6. stavci 1. i 2. Rimske konvencije tvrdnjom da se prisilne norme njemačkog prava o zaštiti od otpuštanja ne mogu primijeniti na njegov ugovor o radu, kao i odbijanjem zahtjeva da se prethodnom odlukom Suda razjasni, u svjetlu činjenica ovog slučaja, poveznica mjesta u kojem se obično obavlja posao.
23 By judgment of 9 November 2007, the Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luxembourg) (District Court, Luxembourg), declared the action to be admissible but unfounded. With regard, in particular, to the question of determining the applicable law, that court observed that the courts dealing with the dispute between Mr Koelzsch and his employer had been correct to hold that the parties to the contract of employment had designated Luxembourg law as the applicable law, with the result that Article 6(2) of the Rome Convention was not to be taken into consideration. Furthermore, it pointed out that staff representation bodies are governed by the mandatory provisions of the country in which the employer is established.
23 Presudom od 9. studenoga 2007., Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (luksemburški okružni sud) odlučio je da je tužba dopuštena ali neutemeljena. Sud je posebno u pogledu utvrđivanja mjerodavnog prava zaključio da su sudovi koji su odlučivali o sporu između H. Koelzscha i njegovog poslodavca ispravno presudili da je luksemburško pravo mjerodavno za ugovor o radu, pa se članak 6. stavak 2. Rimske konvencije nije mogao uzeti u obzir. Nadalje, sud je odlučio da tijela koja zastupaju osoblje podliježu prisilnim normama prava zemlje u kojoj poslodavac ima poslovni nastan.
24 On 17 June 2008, Mr Koelzsch appealed against that judgment to the referring court.
24 H. Koelzsch je 17. lipnja 2008. podnio žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev.
25 The Cour d’appel de Luxembourg takes the view that the appellant’s criticism regarding the interpretation of Article 6(1) of the Rome Convention by the Luxembourg courts does not appear to be entirely unfounded, because those courts did not determine the law which , in the absence of choice by the parties, would be applicable on the basis of that provision.
25 Cour d’appel de Luxembourg smatra da prigovor žalitelja na tumačenje članka 6. stavka 1. Rimske konvencije od strane luksemburških sudova nije u potpunosti neutemeljen, jer ti sudovi nisu utvrdili koje bi se pravo u nedostatku izbora stranaka primjenjivalo na temelju te odredbe.
26 It points out that, if Luxembourg law is to be considered as the law which would be applicable to the contract in the absence of choice by the parties, it is not necessary to proceed to a comparison between that law and the provisions of German law relied on by the appellant to establish which is more favourable to the employee, for the purposes of Article 6(1) of the Rome Convention. However, if German law is to be considered as the law which would be applicable in the absence of choice by the parties, the mandatory nature of the rules established by the Luxembourg law on dismissal should not prevent the application of the German law on the special protection of members of works councils against dismissal.
26 Ističe da, ako se luksemburško pravo smatra pravom mjerodavnim za ugovor u nedostatku izbora stranaka, nije potrebno uspoređivati to pravo i odredbe njemačkog prava koje je žalitelj istaknuo da bi se utvrdilo što je za radnika povoljnije u smislu članka 6. stavka 1. Rimske konvencije. Međutim, ako je njemačko pravo mjerodavno u nedostatku izbora od strane stranaka, obvezujuće značajke odredbi luksemburškog prava o otpuštanju ne sprečavaju primjenu njemačkog prava o posebnoj zaštiti od otpuštanja članova radničkih vijeća.
27 In that regard, according to the referring court, the connecting criteria set out in Article 6(2) of the Rome Convention, in particular that of the country of habitual performance of the work, do not, in contrast to the approach taken by the Tribunal d’arrondissement de Luxembourg in its judgment, allow German law to be rejected at the outset as the lex contractus.
27 Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, poveznice iz članka 6. stavka 2. Rimske konvencije, posebice ona o zemlji uobičajenog obavljanja posla, u tom pogledu ne dopuštaju da se njemačko pravo odmah odbaci kao lex contractus, za razliku od pristupa koji je u svojoj presudi imao Tribunal d’arrondissement de Luxembourg.
28 The referring court takes the view that a need for consistency militates in favour of an interpretation of the concept of ‘law of the country in which the employee habitually carries out his work’, within the terms of Article 6(2)(a) of the Rome Convention, in the light of that set out in Article 5(1) of the Brussels Convention and by taking account of the wording used in Article 19 of Regulation No 44/2001 and in Article 8 of Regulation No 593/2008, which refer not only to the country in which the work is carried out but also to the country from which the employee carries out his activities.
28 Sud koji je uputio zahtjev smatra da potreba za dosljednošću govori u prilog tumačenju koncepta „države u kojoj radnik obično obavlja svoj posao” u smislu članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije, s obzirom na sadržaj članka 5. stavka 1. Konvencije iz Bruxellesa te uzimajući u obzir tekst članka 19. Uredbe br. 44/2001 te članka 8. Uredbe br. 593/2008 koji se odnose ne samo na državu u kojoj se posao obavlja već i na državu iz koje radnik obavlja svoje aktivnosti.
29 In the light of those considerations, the Cour d’appel de Luxembourg decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
29 Zbog tih je razmatranja Cour d’appel de Luxembourg odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
‘Is the rule of conflict in Article 6(2)(a) of the Rome Convention … , which states that an employment contract is governed by the law of the country in which the employee habitually carries out his work in performance of the contract, to be interpreted as meaning that, in the situation where the employee works in more than one country, but returns systematically to one of them, that country must be regarded as that in which the employee habitually carries out his work?’
„Treba li se pravilo o sukobu zakona iz članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije [...], u kojoj stoji da se ugovor o radu uređuje pravom države u kojoj radnik obično obavlja svoj posao sukladno ugovoru, tumačiti na način da se, kada radnik radi u više država, ali se sustavno vraća u jednu od njih, ta država mora smatrati onom u kojoj radnik obično obavlja svoj posao?”
30 As the question has been referred by an appeal court, the Court has jurisdiction to rule on the reference for a preliminary ruling pursuant to the First Protocol on the interpretation of the Rome Convention, which entered into force on 1 August 2004.
30 Budući da je pitanje uputio žalbeni sud, Sud je nadležan za davanje odgovora na zahtjev za prethodnu odluku u skladu s Prvim protokolom o tumačenju Rimske konvencije, koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2004.
31 In order to answer the question referred, it is necessary to interpret the rule set out in Article 6(2)(a) of the Rome Convention and, in particular, the criterion of the country in which the employee ‘habitually carries out his work’.
31 Kako bi se odgovorilo na prethodno pitanje, valja dati tumačenje pravila iz članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije te posebice poveznice države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao”.
32 In that regard, it should be noted, as the European Commission has correctly pointed out, that that criterion must be interpreted autonomously, in the sense that the meaning and scope of that referential rule cannot be established on the basis of the law of the court seised, but must be established according to consistent and independent criteria in order to guarantee the full effectiveness of the Rome Convention in view of the objectives which it pursues (see, by way of analogy, Case C-125/92 Mulox IBC [1993] ECR I-4075, paragraphs 10 and 16).
32 Kako je Europska komisija ispravno istaknula, u tom smislu valja ustvrditi da se poveznica mora tumačiti neovisno, u smislu da se značenje i područje primjene pravila o kojem se traži prethodna odluka ne mogu utvrditi na temelju prava suda pred kojim se vodi postupak, već moraju biti utvrđeni u skladu s dosljednim i neovisnim kriterijima kako bi se jamčila potpuna učinkovitost Rimske konvencije s obzirom na ciljeve postavljene u njoj (vidjeti po analogiji presudu od 13. srpnja 1993. Mulox IBC, C-125/92 Zb., str. I-4075., t. 10. i 16.).