natgillin/translations-raw huggingface dataset:
21 Having been unable immediately to assess whether the proposed aid measures were compatible with the common market owing to the competent authorities’ failure to provide clarifications, the Commission initiated against them the procedure laid down in Article 6(4) of the third code and informed the authorities to that effect by letter of 13 January 1989. A communication detailing that procedure was published in the Official Journal of the European Communities of 23 March 1990 (OJ 1990 C 73, p. 5).
21 Budući da nije mogla odmah procijeniti spojivost predloženih potpora sa zajedničkim tržištem jer nadležna tijela nisu dostavila pojašnjenja, Komisija je protiv njih pokrenula postupak predviđen člankom 6. stavkom 4. Trećeg kodeksa i o tome obavijestila nadležna tijela u dopisu od 13. siječnja 1989. Komunikacija u vezi s tim postupkom objavljena je u Službenom listu Europskih zajednica od 23. ožujka 1990. (SL C 73., str. 5.).
22 By telexed message of 9 August 1989, the competent authorities forwarded further information on the aid in question. By letter of 18 October 1989, the Commission notified those authorities that their answer was unsatisfactory in that a number of details were still missing. In that letter the Commission also indicated that, failing an acceptable answer within 15 working days, it would be entitled to take a final decision solely on the basis of the information at its disposal. No answer was received to that letter.
22 U teleks poruci od 9. kolovoza 1989. nadležna tijela dostavila su dodatne pojedinosti o predmetnim potporama. U dopisu od 18. listopada 1989. Komisija je obavijestila nadležna tijela da njihov odgovor ne zadovoljava budući da i dalje nedostaje niz pojedinosti. Komisija je navela i da ako ne primi primjereni odgovor u roku od 15 radnih dana, ima pravo donijeti konačnu odluku na temelju informacija kojima raspolaže. Na taj dopis nije dobila odgovor.
23 On 20 June 1990 the Commission stated, by way of Decision 90/555/ECSC concerning aid which the Italian authorities plan to grant to the Tirreno and Siderpotenza steelworks (No 195/88 – No 200/88) (OJ 1990 L 314, p. 17), that all of the aid intended for Lucchini was incompatible with the common market as it took the view that it had not been demonstrated that the conditions necessary for the application of the exception provided for in Article 3 of the third code had been satisfied.
23 Odlukom 90/555/EZUČ od 20. lipnja 1990. o potporama talijanskih tijela za čeličane Tirreno i Siderpotenza (br. 195/88 – br. 200/88) (SL L 314, str. 17.) Komisija je proglasila sve potpore namijenjene društvu Lucchini nespojivima sa zajedničkim tržištem, smatrajući da nije dokazano ispunjenje uvjeta za primjenu odstupanja iz članka 3. Trećeg kodeksa.
24 The competent authorities were notified of the decision on 20 July 1990 and it was published in the Official Journal of the European Communities of 14 November 1990. Lucchini did not challenge that decision within the one-month period laid down in the third paragraph of Article 33 of the ECSC Treaty.
24 Nadležna tijela obaviještena su o odluci 20. srpnja 1990., a odluka je objavljena u Službenom listu Europskih zajednica od 14. studenoga 1990. Društvo Lucchini nije osporilo tu odluku u roku od mjesec dana predviđenom u Trećem stavku članka 33. Ugovora o EZUČ-u.
25 Prior to the adoption of Decision 90/955, as the aid had not been disbursed to it, Lucchini had brought proceedings against the competent authorities before the Tribunale civile e penale di Roma (Civil and Criminal Court, Rome) on 6 April 1989 to establish its right to the payment of all of the aid initially claimed (namely, a subsidy of ITL 765 million and an interest rate subsidy amounting to ITL 367 million).
25 Prije donošenja odluke 90/955, s obzirom da im potpora nije isplaćena, društvo Lucchini pokrenulo je 6. travnja 1989. postupak protiv nadležnih tijela pred Tribunale civile e penale di Roma (Građanski i kazneni sud u Rimu) kako bi utvrdila svoje pravo na isplatu ukupnog iznosa prvotno tražene potpore (subvencije u iznosu od 765 milijuna ITL i subvenciju kamata u iznosu od 367 milijuna ITL).
26 By judgment of 24 July 1991, that is, subsequent to Decision 90/555, the Tribunale civile e penale di Roma held that Lucchini was entitled to the aid in question and ordered the competent authorities to pay the amounts claimed. That judgment was based entirely on Law No 183/1976. The parties before the Tribunale civile e penale di Roma did not refer to the ECSC Treaty, the third code, the fourth code or Decision 90/555 and nor did that court refer to any of those provisions of its own motion. The competent authorities had referred to the second code but that court disregarded it as it was no longer in force at the material time.
26 U presudi od 24. srpnja 1991., odnosno nakon Odluke 90/555, Tribunale civile e penale di Roma zaključio je da je društvo Lucchini imalo pravo na predmetnu potporu i naložio nadležnim tijelima da isplate tražene iznose. Ta je presuda bila u cijelosti utemeljena na Zakonu br. 183/1976. Stranke pred Tribunale civile e penale di Roma nisu se pozvale na Ugovor o EZUČ-u, Treći kodeks, Četvrti kodeks, ni Odluku 90/555, a ni sam taj sud nije se na njih pozvao po službenoj dužnosti. Nadležna tijela pozvala su se na Drugi kodeks, ali je navedeni sud to odbacio jer taj u vrijeme predmetnih događaja nije bio na snazi.
27 The competent authorities appealed against that judgment to the Corte d’appello di Roma (Court of Appeal, Rome). They disputed the civil courts’ jurisdiction and submitted that they were under no obligation to pay the aid and, for the first time, in the alternative, argued that such an obligation would have extended only to the ceiling of 15% of investment costs under Article 3 of the third code.
27 Nadležna tijela žalila su se na tu presudu žalbenom sudu Corte d’appello di Roma. Osporavala su nadležnost građanskog suda i tvrdila da nemaju nikakvu obvezu isplate potpore te po prvi put podredno tvrdila da bi takva obveza postojala samo do granice od 15 % ulaganja u skladu s člankom 3. Trećega kodeksa.
28 On 6 May 1994 the Corte d’Appello di Roma dismissed that appeal and confirmed the judgment of the Tribunale civile e penale di Roma.
28 U presudi od 6. svibnja 1994. Corte d’appello di Roma odbio je tu žalbu i potvrdio odluku Tribunale civile e penale di Roma.
29 In a note of 19 January 1995, the Avvocatura Generale dello Stato (State Legal Advisory Service) examined the judgment of the Corte d’appello di Roma and concluded that it complied with the rules on reasoned decisions and the rules of law. As a consequence, the competent authorities did not lodge an appeal in cassation. Since the judgment in question was not challenged, it became final on 28 February 1995.
29 U dopisu od 19. siječnja 1995. l’Avvocatura Generale dello Stato (državna pravna savjetodavna služba) nakon pregleda presude žalbenog suda Corte d’appello di Roma zaključuje da je presuda donesena u skladu s pravilima o obrazloženim odlukama i pravnim pravilima. Slijedom toga, nadležna tijela nisu izjavila kasacijsku žalbu. S obzirom na to da predmetna presuda nije bila pobijana, postala je pravomoćna 28. veljače 1995.
30 As the aid had still not been disbursed, Lucchini filed an application and on 20 November 1995 the President of the Tribunale civile e penale di Roma ordered the competent authorities to pay the sums due to Lucchini. That order was declared provisionally enforceable and, in February 1996, Lucchini had certain assets belonging to MICA seized, in particular some of its fleet of cars, on the ground that the order had not been complied with.
30 S obzirom na to da potpora još uvijek nije bila isplaćena, slijedom žalbe društva Lucchini predsjednik Tribunale civile e penale di Roma naložio je 20. studenoga 1995. nadležnim tijelima da društvu Lucchini isplate iznose koji joj pripadaju. Taj je nalog proglašen privremeno izvršivim te je, zbog toga što se nije postupilo po sudskom nalogu, u veljači 1996. društvo Lucchini izvršilo ovrhu nad određenom imovinom MICA-e, između ostalog njihovim voznim parkom.
31 As a result of Decree No 17975 of the Director General of MICA of 8 March 1996, Luccchini was granted aid in the form of a capital injection of ITL 765 million and in the form of an interest rate subsidy of ITL 367 million in implementation of the judgment of the Corte d’Appello di Roma. That decree stated that the aid would be recovered in whole or in part ‘in the event of any adverse Community decisions concerning the validity of the grant or disbursement of that aid’. On 22 March 1996 that aid, amounting to ITL 1 132 million, was disbursed and the sum of ITL 601 375 million was added to this by way of statutory interest on 16 April 1996.
31 Dekretom br. 17975 glavnog ravnatelja MICA-e od 8. ožujka 1996. društvu Lucchini dodijeljena je potpora u iznosu od 765 milijuna ITL kao dokapitalizacija i potpora u iznosu od 367 milijuna ITL u obliku subvencije kamata, čime je provedena presuda Corte d’Appello di Roma. U dekretu je navedeno da će biti izvršen potpun ili djelomičan povrat tih potpora, posebno „u slučaju negativnih odluka Zajednice u pogledu valjanosti dodjele ili isplate potpora”. 22. ožujka 1996. te su potpore isplaćene u iznosu od 1132 milijuna ITL, a 6. travnja tom je iznosu dodano 601,375 milijuna ITL na ime zateznih kamata.
‘… following a judgment of the [Corte d’appello di Roma] of 6 May 1994, which, in disregard of the most fundamental principles of Community law, found that [Lucchini] was entitled to aid which had already been declared incompatible by the Commission, in April 1996 the [competent] authorities, deeming it inappropriate to lodge an appeal in cassation, granted that aid, which is incompatible with the common market.’
„[…] nakon presude [Corte d’appello di Roma] od 6. svibnja 1994. u kojoj je, nepoštujući najosnovnija načela prava Zajednice, utvrđeno da društvo Lucchini ima pravo na potpore koje je Komisija već proglasila nespojivima, [nadležna] tijela, smatrajući da je neprimjereno izjaviti kasacijsku žalbu, u travnju 1996. dodjeljuju te potpore koje su nespojive sa zajedničkim tržištem.”
33 The competent authorities replied by a note dated 26 July 1996 stating that the aid had been granted ‘subject to the right of recovery’.
33 Nadležna tijela odgovaraju bilješkom od 26. srpnja 1996., izjavljujući da su potpore dodijeljene „podložno pravu na povrat”.
34 By Note No 5259 of 16 September 1996, the Commission expressed its opinion that, by disbursing aid to Lucchini which had already been declared incompatible with the common market in Decision 90/555, the competent authorities had infringed Community law and called on those authorities to recover the aid in question within 15 days and to inform it, within one month, of the specific measures adopted to comply with that decision. If the competent authorities failed to comply with that instruction, the Commission intended to take the view that there was a failure to fulfil obligations under Article 88 of the ECSC Treaty and would invite those authorities to submit any additional observations pursuant to the first paragraph of Article 88 of the ECSC Treaty within 10 working days.
34 U bilješci br. 5259 od 16. rujna 1996. Komisija je izrazila mišljenje da su nadležna tijela, dodijelivši društvu Lucchini potpore za koje je u Odluci 90/555 već utvrđeno da su nespojive sa zajedničkim tržištem, povrijedila pravo Zajednice pa je ta tijela pozvala na povrat dotične potpore u roku od 15 dana i da je u roku od mjesec dana obavijeste o konkretnim mjerama koje su poduzete kako bi se postupilo po toj odluci. U slučaju da nadležna tijela ne ispune taj zahtjev, Komisija bi utvrdila povredu obveze na temelju članka 88. Ugovora o EZUČ-u i pozvala nadležna tijela da u roku od 10 radnih dana podnesu eventualna nova očitovanja u skladu s prvim stavkom članka 88. Ugovora o EZUČ-u.
Revocation of the aid
Opoziv potpore
35 On 20 September 1996 MICA adopted Decree No 20357 revoking Decree No 17975 of 8 March 1996 and ordered Lucchini to repay the sum of ITL 1 132 million, together with interest thereon at the reference rate, and the sum of ITL 601 375 million, increased in line with the rate of monetary inflation.
35 Dekretom br. 20357 od 20. rujna 1996. MICA je opozvala dekret br. 17975 od 8. ožujka 1996. i naložila društvu Lucchini da izvrši povrat iznosa od 1132 milijuna ITL uvećanog za kamate po referentnoj stopi, te iznosa od 601,375 milijuna ITL uvećanog za stopu inflacije.
36 On 16 November 1996 Lucchini challenged Decree No 20357 before the Tribunale amminstrativo regionale del Lazio (Regional Administrative Court, Lazio). That court granted Lucchini’s application by judgment of 1 April 1999, finding that the public authorities’ powers to revoke their own invalid acts on the ground that they are unlawful or contain substantive errors were limited in the present case by the finding in a final judgment of the Corte d’appello di Roma that there was a right to be granted aid.
36 U tužbi od 16. rujna 1996. društvo Lucchini pobijalo je dekret br. 20357 pred Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Regionalnim upravnim sudom, Lazio). Taj je sud u presudi od 1. travnja 1999. odobrio zahtjev društva Lucchini, smatrajući da je u predmetnom slučaju pravo javnih tijela da vlastite nevaljane akte povuku zbog njihove nezakonitosti ili materijalnih nedostataka ograničeno time što je u pravomoćnoj presudi koju je donio Corte d’appello di Roma utvrđeno pravo na dodjelu potpore.
37 On 2 November 1999, the Avvocatura Generale dello Stato, acting on behlf of MICA, lodged an appeal with the Consiglio di Stato relying, inter alia, on a plea that the immediately applicable Community law, namely the third code and Decision 90/555, should take precedence over a final judgment of the Corte d’appello di Roma.
37 Avvocatura Generale dello Stato, djelujući u ime MICA-e, uložila je 2. studenoga 1999. žalbu sudu Consigliu di Stato pozivajući se između ostalog na žalbeni razlog prema kojem bi neposredno primjenjivo pravo Zajednice, koje obuhvaća Treći kodeks, kao i Odluku 90/555, trebalo imati prvenstvo pred pravomoćnom presudom koju je donio Corte d’appello di Roma.
39 According to the Consiglio di Stato, it is clear that the competent authorities could and should have relied in time on the existence of Decision 90/555 in the proceedings before the Corte d’appello di Roma, in the course of which, inter alia, the legality of the decision not to disburse the aid, on the ground that the grant of aid had been made subject to approval by the Commission, was in issue. Accordingly, since the competent authorities abstained from challenging the judgment of the Corte d’appello di Roma, there is no doubt that that judgment acquired the authority of res judicata and that that authority extends to the question whether the aid is compatible with Community law, at least in so far as Community decisions taken prior to the delivery of the judgment are concerned. The fact that the judgment was final may therefore, in principle, also be relied on against Decision 90/555, which was adopted before the proceedings were concluded.
39 Prema mišljenju Consiglia di Stato, očito je da su se nadležna tijela mogla i trebala na vrijeme pozvati na postojanje Odluke 90/555 u sporu u kojem odlučuje Corte d’appello di Roma, tijekom kojeg se vodila rasprava, između ostalog, o zakonitosti neisplate potpore zbog činjenice da je dodjela potpore bila podložna odobrenju Komisije. U skladu s time, s obzirom da su nadležna tijela odustala od pobijanja presude koju je donio Corte d’appello di Roma, nema sumnje da je ta presuda postala pravomoćna i da se ta pravomoćnost proteže i na pitanje spojivosti potpore s pravom Zajednice, barem u pogledu odluka Zajednice prije donošenja presude. Stoga se u pogledu Odluke 90/555, koja je donesena prije zaključenja spora, u načelu može pozvati i na pravomoćnost presude.
‘(1) In the light of the principle of the primacy of immediately applicable Community law, in the form in this case of [the third code], Decision [90/555] … and [Note] No 5259 … , requiring the recovery of aid – which all formed the basis for the recovery measure challenged in the present proceedings (namely, Decree No 20357 …) – is it legally possible and compulsory for the national administrative authority to recover aid from a private recipient even though a final civil judgment has been delivered confirming the unconditional obligation to pay the aid in question?
„(1) S obzirom na načelo prvenstva neposredno primjenjivog prava Zajednice, koje u predmetnom slučaju čine [Treći kodeks], Odluka [90/555] […], kao i [bilješka] br. 5259 […] kojom se talijanskoj vladi nalaže povrat potpore, akti na temelju kojih je donesena odluka o povratu koja se pobija u predmetnom postupku (tj. dekret br. 20357 […]), je li pravno moguće i utemeljeno da nacionalno upravno tijelo provede povrat potpore od privatnog korisnika iako je presuda građanskog suda kojom se utvrđuje bezuvjetna obveza isplate predmetne potpore postala pravomoćna?
(2) Or, in view of the generally accepted principle that decisions on the recovery of aid are governed by Community law but the implementation thereof and the associated recovery procedure, in the absence of Community provisions on the matter, is governed by national law (regarding which principle, see the judgment of the Court of Justice in Joined Cases 205/82 to 215/82 Deutsche Milchkontor [and Others] v Germany [1983] ECR 2663), is the recovery procedure rendered legally impossible by virtue of a specific judicial decision that has become res judicata (Article 2909 of the [Italian] Civil Code), thereby being conclusive as between the private individual and the administration, and requires the administration to comply with it?
(2) Ili je. s obzirom na utvrđeno načelo prema kojem odluke o povratu potpore podliježu pravu Zajednice, ali je njihova provedba i postupak povrata u nadležnosti nacionalnog prava budući da ne postoje odredbe Zajednice po tom pitanju (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 1983., Deutsche Milchkontor [i dr.], od 205/82 do 215/82, Zb., str. 2633.), postupak povrata pravno nemoguć zbog postojanja sudske odluke koja je postala pravomoćna (članak 2909. [talijanskoga] Građanskog zakonika) i koja proizvodi učinke između privatne osobe i upravnog tijela i koje se upravno tijelo mora pridržavati?”
41 By way of preliminary point, it should be noted that the Court retains jurisdiction to deliver preliminary rulings on questions referred to it concerning the interpretation and application of the ECSC Treaty and on measures adopted under that Treaty, even if those questions are referred to it after the expiry of the ECSC Treaty. Although Article 41 of the ECSC Treaty may no longer be applied in those circumstances to confer jurisdiction on the Court, it would be contrary to the objectives and the coherence of the Treaties and irreconcilable with the continuity of the Community legal order if the Court did not have jurisdiction to ensure uniform interpretation of the rules deriving from the ECSC Treaty, which continue to produce effects even after the expiry of that Treaty (see, to that effect, Case C-221/88 Busseni [1990] ECR I-495, paragraph 16). None of the parties which submitted observations has, moreover, disputed the Court’s jurisdiction in that regard.
41 Kao prvo valja napomenuti da Sud zadržava nadležnost odlučivanja o prethodnim pitanjima koja se tiču tumačenja i primjene Ugovora o EZUČ-u te aktima donesenima na temelju tog Ugovora čak i ako su pitanja postavljena nakon isteka Ugovora o EZUČ-u. Iako se na nadležnost Suda u tim okolnostima više ne može primjenjivati članak 41. Ugovora o EZUČ-u, bilo bi protivno ciljevima i usklađenosti Ugovorâ i nespojivo s kontinuitetom pravnog poretka Zajednice da Sud nema nadležnost osiguravati ujednačeno tumačenje pravila koja proizlaze iz Ugovora o EZUČ-u i nastavljaju proizvoditi učinke čak i nakon njegovog isteka (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 1990., Busseni, C-221/88, Zb., str. I-495., t. 16.). Štoviše, nijedna od stranaka koja je podnijela očitovanja nije osporila nadležnost Suda u tom pogledu.
42 However, Lucchini challenges the admissibility of the order for reference on other grounds. Its pleas of inadmissibility are based on submissions that there is no Community rule to be interpreted, that the Court does not have jurisdiction to interpret a judgment of a national court or Article 2909 of the Italian Civil Code, and that the questions are of a hypothetical nature.
42 Iz drugih razloga društvo Lucchini ipak osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Njegovi prigovori o nedopuštenosti koje ističe temelje se na nepostojanju pravila Zajednice koje se može tumačiti, na tome da Sud nije nadležan za tumačenje presude nacionalnog suda ili članka 2909. talijanskoga Građanskog zakonika i na tome da su pitanja hipotetske naravi.
"43 In this regard, it must be recalled that, in proceedings under Article 234 EC, which are based on a clear separation of functions between the national courts and the Court of Justice, any assessment of the facts in the case is a matter for the national court. Similarly, it is solely for the national court before which the dispute has been brought, and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court. Consequently, where the questions submitted concern the interpretation of Community law, the Court is in principle bound to give a ruling (see, inter alia, Case C-326/00 IKA [2003] ECR I-1703, paragraph 27; Case C-145/03 Keller [2005] ECR I-2529, paragraph 33; and Case C-419/04 Conseil général de la Vienne [2006] ECR I-5645, paragraph 19)."
43 U tom pogledu valja podsjetiti da je, u okviru postupka iz članka 234. UEZ-a koji se temelji na jasnoj podjeli funkcija između nacionalnih sudova i Suda, svaka ocjena činjenica u predmetu u nadležnosti nacionalnog suda. Također, samo je na nacionalnom sucu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da ocijeni koliko je, uvažavajući posebnosti predmeta, prethodna odluka potrebna kako bi bio u stanju donijeti svoju odluku te u kojoj su mjeri relevantna pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ukoliko se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Zajednice, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (vidjeti osobito presude od 25. veljače 2003., IKA, C-326/00, Zb., str. I-703., t. 27. od 12. travnja 2005., Keller, C-145/03, Zb., str. I-2529., t. 33., i od 22. lipnja 2006., Conseil général de la Vienne, C-419/04, Zb., str. I-5645., t. 19.).