natgillin/translations-raw huggingface dataset:
19 In its order for reference, the Bundeskommunikationssenat refers, in so far as concerns the admissibility of the request for a preliminary ruling, to the judgment in Case C-195/06 Österreichischer Rundfunk [2007] ECR I-8817, and considers that it should also be regarded, in the present case, as a court or tribunal within the meaning of Article 267 TFEU, given that the same rules of jurisdiction apply in the present case as in the case which gave rise to that judgment.
19 U svojoj odluci kojom upućuje zahtjev za prethodnu odluku Bundeskommunikationssenat se poziva, u mjeri u kojoj se to tiče dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, na presudu od 18. listopada 2007., Österreichischer Rundfunk (C-195/06, Zb., str. I-8817.), te smatra da bi se i u ovom predmetu trebao smatrati sudom u smislu članka 267. UFEU-a s obzirom na to da i u ovom predmetu kao i u onom u kojem je bila donesena navedena presuda vrijede ista pravila o nadležnosti.
20 On the substance, the Bundeskommunikationssenat considers that the right to produce short news reports constitutes an interference with the right to property, as laid down in Article 17 of the Charter, of the broadcaster which has acquired, on a contractual basis, broadcasting rights relating to an event of high interest to the public on an exclusive basis (‘the holder of exclusive broadcasting rights’).
20 U pogledu merituma, Bundeskommunikationssenat smatra da pravo na proizvodnju kratkih informativnih izvješća predstavlja zadiranje u pravo vlasništva, kako je utvrđeno člankom 17. Povelje, televizijske kuće koja je ugovorom stekla isključiva prava emitiranja događaja od velikog interesa javnosti (u daljnjem tekstu: imatelj isključivih prava emitiranja).
21 Referring, in particular, to Article 52(1) of the Charter, the Bundeskommunikationssenat questions whether a provision of a directive which prevents the authorities of a Member State from providing for compensation for such an interference with the right to property is consistent with the principle of proportionality. It considers that the fact that Article 15(6) of Directive 2010/13 provides that the Member States are required to define the modalities and conditions relating to the right to produce short news reports cannot make up for such an inference. The Bundeskommunikationssenat considers that, in the light, in particular, of the principle of proportionality, it is necessary to adopt a rule allowing account to be taken of the circumstances of the case and, in particular, the subject-matter of the exclusive broadcasting rights and the amount paid by the holder to acquire those rights in order to calculate appropriate compensation.
21 Pozivajući se osobito na članak 52. stavak 1. Povelje, Bundeskommunikationssenat se pita je li odredba direktive kojom se tijelima države članice onemogućuje da predvide naknadu za takvo zadiranje u pravo vlasništva u skladu s načelom proporcionalnosti. On smatra da se člankom 15. stavkom 6. Direktive 2010/13 kojim se od država članica zahtijeva da odrede načine i uvjete u vezi s pravom proizvodnje kratkih informativnih isječaka ne može nadoknaditi takovo zadiranje. Bundeskommunikationssenat smatra da je, osobito s obzirom na načelo proporcionalnosti, potrebno donijeti pravilo kojim bi se omogućilo da se prilikom izračuna odgovarajuće naknade u obzir uzmu okolnosti pojedinačnog slučaja i osobito predmet isključivih prava emitiranja te iznos koji je njihov imatelj platio kako bi ih stekao.
23 In that context, the Bundeskommunikationssenat refers to decisions of the Bundesverfassungsgericht (German Federal Constitutional Court) and of the Verfassungsgerichtshof (Austrian Constitutional Court) in which it has been considered that the granting of a right to make short news reports free of charge is disproportionate and, as a result, infringes professional freedom, within the meaning of Article 12 of the German Basic Law (Grundgesetz), and the right to property, within the meaning of Article 5 of the Austrian Basic Law on the general rights of citizens (Staatsgrundgesetz über die allgemeinen Rechte der Staatsbürger) and Article 1 of Additional Protocol No 1 to the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Paris on 20 March 1952 (‘the Additional Protocol’).
23 U tom kontekstu, Bundeskommunikationssenat se poziva na odluke Bundesverfassungsgerichta (njemački savezni ustavni sud) i Verfassungsgerichtshofa (austrijski ustavni sud) u kojima je bilo utvrđeno da je davanje prava na proizvodnju kratkih informativnih izvješća bez naknade neproporcionalno te stoga predstavlja povredu slobode izbora i obavljanja zanimanja u smislu članka 12. njemačkog temeljnog zakona (Grundgesetz) i prava vlasništva u smislu članka 5. austrijskog temeljnog zakona o općim pravima državljana (Staatsgrundgesetz über die allgemeinen Rechte der Staatsbürger) kao i članka 1. Dodatnog protokola br. 1 Europskoj konvenciji o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisanoj u Parizu 20. ožujka 1952. (u daljnjem tekstu: Dodatni protokol).
‘Is Article 15(6) of [Directive 2010/13] compatible with Articles 16 and 17 of the Charter ... and with Article 1 of [the Additional] Protocol …?’
„Je li članak 15. stavak 6. [Direktive 2010/13] u skladu s člancima 16. i 17. [Povelje] ... te s člankom 1. Dodatnog protokola [...]?”
26 In order to determine whether a body making a reference is a court or tribunal for the purposes of Article 267 TFEU, which is a question governed by European Union law alone, the Court takes account of a number of factors, such as whether the body is established by law, whether it is permanent, whether its jurisdiction is compulsory, whether its procedure is inter partes, whether it applies rules of law and whether it is independent (Case C-196/09 Miles and Others [2011] ECR I-0000, paragraph 37 and the case-law cited).
26 Prilikom utvrđivanja je li tijelo koje je uputilo zahtjev sudu u smislu članka 267. UFEU-a, a što je pitanje koje potpada isključivo pod pravo Europske unije, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud procjenjuje sve elemente, kao što su njegova utemeljenost na zakonu, stalnost, svojstvo obvezne nadležnosti, kontradiktorna priroda postupka, primjena pravnih pravila, te njegova neovisnost (presuda od 14. lipnja 2011., Miles i dr., C-196/09, Zb., str. I-5105, t. 37. i citirana sudska praksa).
27 The Court has already had the opportunity to determine, in the case which gave rise to the judgment in Österreichischer Rundfunk, whether the Bundeskommunikationssenat is a court or tribunal for the purposes of Article 234 EC. In that regard, it held, in paragraphs 19 to 21 of its judgment, that, on the basis of the provisions relating to the establishment and functioning of the Bundeskommunikationssenat, applicable in that case, that body had to be considered to be a court or tribunal for the purposes of Article 234 EC.
27 Sud je u predmetu u kojemu je donesena prethodno citirana presuda Österreichischer Rundfunk već imao priliku utvrditi je li Bundeskommunikationssenat sud u smislu članka 234. UEZ-a. U tom pogledu, u točkama 19. do 21. svoje presude Sud je presudio da na temelju odredaba o osnivanju i djelovanju Bundeskommunikationssenata primjenjivih u prethodno citiranom predmetu to tijelo treba smatrati sudom u smislu članka 234. UEZ-a.
28 In the present case, provisions regarding the establishment and functioning of the Bundeskommunikationssenat are applicable which are identical in content to those which were applicable in the case which gave rise to the judgment in Österreichischer Rundfunk. In those circumstances, the Bundeskommunikationssenat must be considered to be a court or tribunal for the purposes of Article 267 TFEU also in the present case.
28 U ovom predmetu primjenjuju se odredbe o osnivanju i djelovanju Bundeskommunikationssenata koje su sadržajno istovjetne onima koje su bile primjenjive u predmetu u kojemu je bila donesena prethodno citirana presuda Österreichischer Rundfunk. U tim okolnostima Bundeskommunikationssenat treba i u ovom predmetu smatrati sudom u smislu članka 267. UFEU-a.
30 By its question, the Bundeskommunikationssenat requests the Court, in essence, to examine the validity of Article 15(6) of Directive 2010/13 in the light of Articles 16 and 17(1) of the Charter and Article 1 of the Additional Protocol. In particular, it asks whether Article 15(6) amounts to an infringement of the fundamental rights of the holder of exclusive broadcasting rights, since the holder of those rights is required to authorise any other broadcaster, established in the European Union, to make short news reports, without being able to seek compensation exceeding the additional costs directly incurred in providing access to the signal.
30 Svojim pitanjem Bundeskommunikationssenat u biti traži od Suda da razmotri valjanost članka 15. stavka 6. Direktive 2010/13 s obzirom na članak 16. i članak 17. stavak 1. Povelje kao i članak 1. Dodatnog protokola. Osobito se pita krše li se člankom 15. stavkom 6. temeljna prava imatelja isključivih prava emitiranja zbog toga što je imatelj tih prava dužan svakoj televizijskoj kući s poslovnim nastanom u Europskoj uniji omogućiti proizvodnju kratkih informativnih izvješća bez mogućnosti traženja naknade koja bi premašivala iznos dodatnih troškova izravno nastalih omogućavanjem pristupa signalu.
31 Article 17(1) of the Charter provides that ‘[e]veryone has the right to own, use, dispose of and bequeath his or her lawfully acquired possessions. No one may be deprived of his or her possessions, except in the public interest and in the cases and under the conditions provided for by law, subject to fair compensation being paid in good time for their loss. The use of property may be regulated by law in so far as is necessary for the general interest.’
31 Člankom 17. stavkom 1. Povelje predviđeno je da „[s]vatko ima pravo vlasništva nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, kao i pravo njezina korištenja, raspolaganja njome i njezina ostavljanja u nasljedstvo. Imovina nikome ne može biti oduzeta, osim u slučaju zaštite javnog interesa ili u slučajevima i pod uvjetima predviđenima zakonom, uz pravodobno plaćanje naknade za njezin gubitak. Korištenje imovine može se urediti zakonom ukoliko to zahtijeva opći interes.”
32 Article 15(1) of Directive 2010/13 provides that, for the purpose of short news reports, any broadcaster established in the European Union must have access to events of high interest to the public which are transmitted on an exclusive basis by a broadcaster under their jurisdiction. Pursuant to Article 15(3) thereof, in principle, such access is guaranteed by allowing broadcasters to freely choose short extracts from the transmitting broadcaster’s signal. Article 15(6) of the directive states that, where compensation is provided for the holder of the exclusive audiovisual broadcasting rights, it shall not exceed the additional costs directly incurred in providing access to the signal.
32 Države članice osiguravaju da za potrebe kratkih novinskih [informativnih ]izvješća, svaka televizijska kuća osnovana u Zajednici [s poslovnim nastavnom u Europskoj uniji] ima pristup na pravednoj, razumnoj i nediskriminirajućoj osnovi događajima od velikog interesa javnosti koje na isključivoj osnovi prenosi televizijska kuća u njihovoj nadležnosti. Članak 15. stavak 1. propisuje da države članice osiguravaju da u svrhu proizvodnje kratkih informativnih izvješća svaka televizijska kuća s poslovnim nastanom u Europskoj uniji ima pravičan, razuman i nediskriminirajući pristup događajima od velikog interesa javnosti koje na isključivoj osnovi emitira televizijska kuća pod njihovom nadležnošću. U skladu s člankom 15. stavkom 3. takav je pristup načelno zajamčen omogućavanjem televizijskim kućama slobodnog izbora kratkih isječaka sa signala emitirajuće televizijske kuće. U skladu s člankom 15. stavkom 6. Direktive, ako je u korist imatelja isključivih prava audiovizualnog emitiranja predviđena naknada, ona ne smije premašivati iznos dodatnih troškova izravno nastalih omogućavanjem pristupa signalu.
34 In those circumstances, the question arises as to whether the guarantees provided in Article 17(1) of the Charter extend to audiovisual broadcasting rights acquired contractually. The protection granted by that article does not apply to mere commercial interests or opportunities, the uncertainties of which are part of the very essence of economic activity (Joined Cases C-120/06 P and C-121/06 P FIAMM and Others v Council and Commission [2008] ECR I-6513, paragraph 185 and the case-law cited), but applies to rights with an asset value creating an established legal position under the legal system, enabling the holder to exercise those rights autonomously and for his benefit.
34 U tim se okolnostima postavlja pitanje odnose li se zapravo jamstva predviđena člankom 17. stavkom 1. Povelje i na ugovorom stečena prava audiovizualnog emitiranja. Zaštita dana tim člankom ne odnosi se na isključivo poslovne interese ili izglede čija neizvjesnost čini bit gospodarskih djelatnosti (presuda od 9. rujna 1998., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija, C-120/06 P i C-121/06 P, Zb., str. I-6513., t. 185. i citirana sudska praksa), nego na imovinska prava iz kojih, sukladno pravnom sustavu, proizlazi stečeni pravni položaj koji omogućuje autonomno korištenje tih prava njihovu nositelju u vlastitu korist.
35 It is true that exclusive broadcasting rights are granted, on a contractual basis, to broadcasters for consideration, enabling the latter to broadcast certain events on an exclusive basis, thereby precluding other broadcasters from transmitting those events in any way. Thus, those rights must not be regarded as constituting mere commercial interests or opportunities, but as having asset value.
35 Istina je da se isključiva prava emitiranja televizijskim kućama dodjeljuju na temelju ugovora, uz naknadu, što tim televizijskim kućama omogućava emitiranje određenih događaja na isključivoj osnovi i tako isključuje mogućnost da druge televizijske kuće na bilo koji način emitiraju te događaje. Zato se ta prava ne mogu smatrati isključivo poslovnim interesima ili izgledima, nego imovinskim pravima.
39 An economic operator, such as Sky, which, after the entry into force of Directive 2007/65 on 19 December 2007, has acquired exclusive broadcasting rights by means of a contract – on 21 August 2009 in this instance – cannot, in the light of European Union law, rely on an acquired legal position, protected by Article 17(1) of the Charter, as the Member States were required to transpose that directive, which they might do at any point and had to do by 19 December 2009 at the latest.
39 Gospodarski subjekt kao što je Sky, koji je nakon što je Direktiva 2007/65 stupila na snagu 19. prosinca 2007. ugovorom stekao isključiva prava na televizijsko emitiranje – u ovom slučaju 21. kolovoza 2009. – ne može se s obzirom na pravo Europske unije pozivati na stečeni pravni položaj zaštićen člankom 17. stavkom 1. Povelje jer su države članice bile dužne tu direktivu prenijeti, što su mogle učiniti bilo kada, ali najkasnije do 19. prosinca 2009.
40 In those circumstances, a holder of exclusive broadcasting rights relating to events of high interest to the public cannot rely on the protection afforded by Article 17(1) of the Charter.
40 U tim okolnostima, imatelj isključivih prava na televizijsko emitiranje koja se odnose na događaje od velikog interesa javnosti ne može se pozivati na zaštitu dodijeljenu člankom 17. stavkom 1. Povelje.
Article 16 of the Charter
Članak 16. Povelje
41 Article 16 of the Charter provides that ‘[t]he freedom to conduct a business in accordance with European Union law and national laws and practices is recognised’.
41 Člankom 16. Povelje predviđeno je da se „[s]loboda poduzetništva priznaje u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksama”.
43 In addition, the freedom of contract includes, in particular, the freedom to choose with whom to do business (see, to that effect, Joined Cases C-90/90 and C-91/90 Neu [1991] ECR I-3617, paragraph 13), and the freedom to determine the price of a service (see, to that effect, Case C-437/04 Commission v Belgium [2007] ECR I-2513, paragraph 51, and Case C-213/10 F-TEX [2012] ECR I-0000, paragraph 45).
43 Osim toga, sloboda ugovaranja između ostalog uključuje slobodu izbora poslovnog partnera (vidjeti u tom smislu presudu od 10. srpnja 1991., Neu i dr., C-90/90 i C-91/90, Zb., str. I-3617., t. 13.), kao i slobodu određivanja cijene usluge (vidjet, u tom smislu presudu od 22. ožujka 2007., Komisija/Belgija, C-437/04, Zb., str. I-2513., t. 51., i od 19. travnja 2012., F-Tex, C-213/10, Zb., t. 45.).
44 The consequence of Article 15 of Directive 2010/13, as is apparent from points 35 and 37 of the Opinion of the Advocate General, is that the holder of exclusive broadcasting rights cannot decide freely with which broadcasters it may wish to enter into an agreement regarding the granting of the right to make short news reports. Similarly, in the light of Article 15(6) of that directive, in relation to which the referring court has requested a preliminary ruling, the holder of exclusive broadcasting rights cannot decide freely on the price to be charged for access to the signal for the purpose of making short news reports. That provision prevents, in particular, the holder of such a right from making broadcasters which produce short news reports contribute to the costs of acquiring exclusive broadcasting rights. In those circumstances, Article 15(6) amounts to inference with the freedom to conduct a business of holders of exclusive broadcasting rights.
44 Kao što proizlazi iz točaka 35. i 37. mišljenja nezavisnog odvjetnika, iz članka 15. Direktive 2010/13 proizlazi da imatelj isključivih prava emitiranja ne može slobodno odlučiti s kojim bi televizijskim kućama želio sklopiti ugovor o davanju prava na proizvodnju kratkih informativnih izvješća. Isto tako, s obzirom na članak 15. stavak 6. te direktive, u vezi s kojim je sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Sudu postavio pitanje, imatelj isključivih prava emitiranja ne može slobodno odlučiti o cijeni po kojoj će omogućiti pristup signalu u svrhu proizvodnje kratkih informativnih izvješća. Ta odredba osobito priječi imatelja takvog prava da od televizijskih kuća koje proizvode kratka informativna izvješća zahtijeva sudjelovanje u troškovima stjecanja isključivih prava emitiranja. Prema tome, članak 15. stavak 6. jest zadiranje u slobodu poduzetništva imatelja isključivih prava emitiranja.
45 However, in accordance with the Court’s case-law, the freedom to conduct a business is not absolute, but must be viewed in relation to its social function (see, to that effect, Joined Cases C-184/02 and C-223/02 Spain and Finland v Parliament and Council [2004] ECR I-7789, paragraphs 51 and 52, and Case C-544/10 Deutsches Weintor [2012] ECR I-0000, paragraph 54 and the case-law cited).
45 Međutim, u skladu s praksom Suda, sloboda poduzetništva nije apsolutni prerogativ, nego se mora sagledavati u odnosu na njezinu ulogu u društvu (u tom smislu vidjeti presudu od 9. rujna 2004., Španjolska i Finska/Parlament i Vijeće, C-184/02 i C-223/02, Zb., str. I-7789., t. 51. i 52., kao i presudu od 6. rujna 2012., Deutsches Weintor, C-544/10, Zb., t. 54. i citiranu sudsku prasku.)
49 In that regard, the Court notes that Article 15(6) of Directive 2010/13 does not affect the core content of the freedom to conduct a business. That provision does not prevent a business activity from being carried out as such by the holder of exclusive broadcasting rights. In addition, it does not prevent the holder of those rights from making use of them by broadcasting the event in question itself for consideration or by granting that right to another broadcaster on a contractual basis for consideration or to any other economic operator.
49 U tom pogledu, Sud ističe da se člankom 15. stavkom 6. Direktive 2010/13 ne utječe na bitni sadržaj slobode poduzetništva. Tom se odredbom, naime, imatelja isključivih prava emitiranja ne sprječava da gospodarsku djelatnost obavlja kao takvu. Njome se isto tako imatelja tih prava ne sprječava da ta prava koristi tako da uz naknadu sam emitira događaj u pitanju ili da to pravo ugovorom uz naknadu prenese drugoj televizijskoj kući ili bilo kojem drugom gospodarskom subjektu.
"50 In so far as concerns the proportionality of the interference found to exist, the Court recalls that, according to settled case-law, the principle of proportionality requires that measures adopted by European Union institutions do not exceed the limits of what is appropriate and necessary in order to attain the objectives legitimately pursued by the legislation in question; when there is a choice between several appropriate measures recourse must be had to the least onerous, and the disadvantages caused must not be disproportionate to the aims pursued (Case C-343/09 Afton Chemical [2010] ECR I-7027, paragraph 45, and Joined Cases C-581/10 and C-629/10 Nelson and Others [2012] ECR I-0000, paragraph 71 and the case-law cited)."
50 Što se tiče proporcionalnosti utvrđenog zadiranja, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, načelo proporcionalnosti zahtijeva da su akti institucija Unije sposobni ostvariti legitimne ciljeve koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje tih ciljeva, s time da ako postoji mogućnost izbora između više prikladnih mjera, treba izabrati onu koja je manje otegotna, te da uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti neproporcionalne u odnosu na predviđene ciljeve (presuda od 8. srpnja 2010., Afton Chemical, C-343/09, Zb., str. I-7027, t. 45., kao i presuda od 23. listopada 2012., Nelson i dr., C-581/10 i C-629/10, Zb., t. 71., kao i citirana sudska praksa).
51 In that regard, the Court notes, first of all, that the marketing on an exclusive basis of events of high interest to the public is increasing and liable to restrict considerably the access of the general public to information relating to those events. It is in that connection that Article 15 of Directive 2010/13 seeks, as is apparent from recitals 48 and 55 in the preamble thereto, to safeguard the fundamental freedom to receive information, guaranteed under Article 11(1) of the Charter, and to promote pluralism of the media in the production and programming of information in the European Union, protected under Article 11(2) of the Charter.
51 U tom pogledu prvo treba istaknuti da je komercijalizacija na isključivoj osnovi događaja od velikog interesa javnosti trenutačno sve raširenija te bi javnosti mogla znatno ograničiti pristup informacijama o tim događajima. S tog stajališta člankom 15. Direktive 2010/13 nastoji se, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 48. i 55. navedene direktive, zaštititi temeljnu slobodu primanja informacija, zajamčenu člankom 11. stavkom 1. Povelje, te raznolikošću informativnih sadržaja i programa u Europskoj uniji promicati pluralizam medija, zaštićen člankom 11. stavkom 2. Povelje.