natgillin/translations-raw huggingface dataset:
76 In order to reply to the question formulated in this manner, it must be borne in mind, first, that it is apparent from Article 118a of the Treaty, the legal basis for Directive 93/104, from the first, fourth, seventh and eighth recitals in the preamble to the directive and from the actual wording of Article 1(1) of the directive that its objective is to guarantee the better protection of the safety and health of workers by affording them minimum rest periods - especially on a daily and weekly basis - and adequate breaks and by providing for an upper limit on weekly working time.
76 Kako bi se odgovorilo na ovako postavljeno pitanje, s jedne strane valja podsjetiti da iz članka 118.A Ugovora, koji čini pravnu osnovu Direktive 93/104, iz prve, četvrte, sedme i osme uvodne izjave te direktive, kao i iz samog teksta članka 1. stavka 1. proizlazi da je njezin cilj zajamčiti bolju zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im najmanja razdoblja odmora - naročito dnevna i tjedna - i odgovarajuće stanke te predviđajući gornju granicu tjednog radnog vremena.
77 Second, under the system established by Directive 93/104, only some of its provisions, which are exhaustively listed, may form the subject-matter of derogations by the Member States or the two sides of industry.
77 S druge strane, prema sustavu uspostavljenom Direktivom 93/104, samo neke od njezinih odredaba koje su taksativno navedene mogu biti predmetom odstupanja država članica ili socijalnih partnera.
Furthermore, the implementation of such derogations is subject to strict conditions intended to secure effective protection for the safety and health of workers.
Nadalje, provedba takvih odstupanja ovisi o strogim uvjetima čija je namjena osigurati učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.
78 Thus, Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 provides that Member States have the right not to apply Article 6 provided that they observe the general principles of the protection of the safety and health of workers and that they satisfy a certain number of conditions set out cumulatively in Article 18(1)(b)(i).
78 Tako članak 18. stavak 1. točka (b)(i) Direktive 93/104 predviđa da države članice imaju mogućnost neprimjene članka 6. pod uvjetom da se pridržavaju općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika i da udovolje određenom broju uvjeta kumulativno navedenih u članku 18. stavku 1. točki (b)(i).
79 In particular, the first indent of Article 18(1)(b)(i) requires that working time should not exceed 48 hours over a 7-day period, calculated as an average for the reference period referred to in point 2 of Article 16 of Directive 93/104, the worker none the less being able to agree to work more than 48 hours per week.
79 Posebno članak 18. stavak 1. točka (b)(i) prva alineja zahtijeva da radno vrijeme ne prelazi 48 sati unutar sedmodnevnog razdoblja izračunanog kao prosječno referentno razdoblje iz članka 16. točke 2. Direktive 93/104, iako radnik ipak ima mogućnost izraziti svoju suglasnost s radom preko 48 sati tjedno.
80 In that regard, the Court has already held, in paragraph 73 of the judgment in Simap, that, as is apparent from its actual wording, the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 requires the consent of the individual worker.
80 S tim u vezi Sud je već presudio u točki 73. navedene presude Simap da, kako je očito iz njezinog samog teksta, članak 18. stavak 1. točka (b)(i) prva alineja Direktive 93/104 zahtijeva pojedinačnu suglasnost radnika.
81 In paragraph 74 of Simap, the Court concluded that the consent given by trade-union representatives in the context of a collective or other agreement is not equivalent to that given by the worker himself, as provided for in the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104.
81 U točki 74. iste presude Sud je zaključio da izražena suglasnost predstavnika sindikata u okviru kolektivnog ili drugog ugovora nije istovjetna onoj koju daje sam radnik kako je predviđeno u članku 18. stavku 1. točki (b)(i) prvoj alineji Direktive 93/104.
82 That interpretation derives from the objective of Directive 93/104, which seeks to guarantee the effective protection of the safety and health of workers by ensuring that they actually have the benefit of, inter alia, an upper limit on weekly working time and minimum rest periods.
82 Ovakvo tumačenje proizlazi iz cilja Direktive 93/104 kojim se nastoji zajamčiti učinkovita zaštita sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući da oni stvarno imaju koristi, između ostaloga, od gornje granice tjednog radnog vremena i najmanjih razdoblja odmora.
Any derogation from those minimum requirements must therefore be accompanied by all the safeguards necessary to ensure that, if the worker concerned is encouraged to relinquish a social right which has been directly conferred on him by the directive, he must do so freely and with full knowledge of all the facts.
Stoga svako odstupanje od ovih najmanjih zahtjeva treba biti praćeno svim jamstvima nužnim da se osigura da, ako se dotičan radnik odriče socijalnog prava koje mu je izravno dodijeljeno ovom direktivom, to mora učiniti slobodno i potpuno poznavajući sve činjenice.
Those requirements are all the more important given that the worker must be regarded as the weaker party to the employment contract and it is therefore necessary to prevent the employer being in a position to disregard the intentions of the other party to the contract or to impose on that party a restriction of his rights without him having expressly given his consent in that regard.
Ovi su zahtjevi tim više bitni s obzirom da se radnik treba smatrati slabijom stranom u ugovoru o radu te je stoga nužno spriječiti poslodavca da raspolaže mogućnošću zaobilaženja volje druge strane u ugovoru ili da takvoj strani nametne ograničenja njezinih prava a da ta strana nije izričito dala svoju suglasnost u tom pogledu.
83 Those considerations are equally relevant so far as the situation described in the second question is concerned.
83 Ova razmatranja jednako su bitna u pogledu situacije opisane u drugom pitanju.
84 It follows that, for a derogation from the maximum period of weekly working time laid down in Article 6 of Directive 93/104 (48 hours) to be valid, the worker's consent must be given not only individually but also expressly and freely.
84 Iz toga slijedi, kako bi odstupanje od najduljeg razdoblja tjednog radnog vremena utvrđenog u članku 6. Direktive 93/104, a ono iznosi 48 sati, bilo valjano, da suglasnost radnika treba biti ne samo pojedinačna, već također izričita i slobodno izrečena.
85 Those conditions are not met where the worker's employment contract merely refers to a collective agreement authorising an extension of maximum weekly working time.
85 Ovi uvjeti nisu ispunjeni ako radnikov ugovor o radu upućuje samo na kolektivni ugovor kojim se odobrava produljenje maksimalnog tjednog radnog vremena.
It is by no means certain that, when he entered into such a contract, the worker concerned knew of the restriction of the rights conferred on him by Directive 93/104.
Ni na koji način se ne može utvrditi da je, kada je sklapao takav ugovor, dotičan radnik poznavao ograničenja prava koja mu daje Direktiva 93/104.
86 The answer to the second question must therefore be that the first indent of Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 is to be construed as requiring consent to be expressly and freely given by each worker individually if the 48-hour maximum period of weekly working time, as laid down in Article 6 of the directive, is to be validly extended.
86 Na drugo pitanje stoga valja odgovoriti da članak 18. stavak 1. točku (b)(i) prvu alineju Direktive 93/104 treba tumačiti tako da se zahtijeva izričita i slobodno izrečena pojedinačna suglasnost svakog radnika ako se maksimalno tjedno radno vrijeme od najviše 48 sati rada, kako je utvrđeno u članku 6. navedene direktive, valjano produljuje.
In that connection, it is not sufficient that the relevant worker's employment contract refers to a collective agreement which permits such an extension.
U tom pogledu nije dovoljno da ugovor o radu dotičnog radnika upućuje na kolektivni ugovor koji dozvoljava takvo produljenje.
87 By its third question, the national court is essentially asking whether, if Directive 93/104 has been implemented incorrectly, Article 6(2) thereof may be taken to have direct effect.
87 Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se, ako je Direktiva 93/104 pogrešno prenesena, njezin članak 6. točka 2. tumačiti kao da ima izravan učinak.
88 As is clear both from its wording and from the context in which it occurs, there are two aspects to that question: the first concerns the interpretation of Article 6(2) of Directive 93/104 for the purpose of enabling the national court to decide whether the relevant rules of national law are compatible with the requirements of Community law, whilst the second concerns whether, if the Member State concerned has transposed Article 6(2) into national law incorrectly, that provision satisfies the conditions which would enable an individual to rely on it before the national courts in circumstances such as those in the main proceedings.
88 Kako je vidljivo iz samog teksta i iz konteksta u kojem se pojavljuje, postoje dva aspekta ovog pitanja, od čega se prvi odnosi na tumačenje članka 6. točke 2. Direktive 93/104 s ciljem da se sudu koji je uputio zahtjev omogući da se izrazi o usklađenosti relevantnih pravila nacionalnog prava sa zahtjevima prava Zajednice, dok se drugi aspekt odnosi na to, ako je dotična država članica pogrešno prenijela navedenu odredbu u svoje unutarnje pravo, zadovoljava li ta odredba uvjete koji bi omogućili pojedincu da se pozove na nju pred nacionalnim sudovima u okolnostima poput ovih u glavnom postupku.
89 Those two issues must be examined in turn.
89 Ova dva aspekta treba ispitati naizmjence.
The import of Article 6(2) of Directive 93/104
Opseg članka 6. točke 2. Direktive 93/104
90 As a preliminary point, it must be observed that Article 6(2) of Directive 93/104 requires the Member States to take the measures necessary to ensure, as a function of the requirement for the protection of workers' safety and health, that the average working time for each 7-day period, including overtime, does not exceed 48 hours.
90 Najprije valja podsjetiti da članak 6. točka 2. Direktive 93/104 zahtijeva od država članica da poduzmu potrebne mjere kako bi, u funkciji zahtjeva za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, osigurale da prosječno radno vrijeme tijekom sedmodnevnog razdoblja, uključujući prekovremene sate, ne prelazi 48 sati.
91 It is apparent from Article 118a of the Treaty, which is the legal basis for Directive 93/104, from the first, fourth, seventh and eighth recitals in the preamble to the directive, from the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers, adopted at the meeting of the European Council held at Strasbourg on 9 December 1989, points 8 and 19, first subparagraph, thereof, which are referred to in the fourth recital to the directive, and from the actual wording of Article 1(1) of the directive that the latter's purpose is to lay down minimum requirements intended to improve the living and working conditions of workers through approximation of national provisions concerning, in particular, the duration of working time.
91 Iz članka 118.A Ugovora, koji čini pravnu osnovu Direktive 93/104, iz prve, četvrte, sedme i osme uvodne izjave navedene direktive, iz Povelje Zajednice o temeljnim socijalnim pravima radnika, donesenoj na sjednici Europskog vijeća održanoj u Strasbourgu 9. prosinca 1989., na čije se točke 8. i 19., prvi podstavak, upućuje u četvrtoj uvodnoj izjavi navedene direktive te iz samog teksta njezinog članka 1. stavka 1. proizlazi da je svrha direktive utvrditi najmanje zahtjeve namijenjene poboljšanju životnih i radnih uvjeta radnika usklađivanjem nacionalnih odredaba koje se naročito odnose na trajanje radnog vremena.
This Community-level harmonisation of the organisation of working time seeks to guarantee a better level of protection of the safety and health of workers by ensuring that they are entitled to minimum rest periods - particularly daily and weekly - and adequate breaks (see Jaeger, paragraphs 45 to 47).
Ovim se usklađivanjem na razini Zajednice u području organizacije radnog vremena nastoji zajamčiti bolja razina zaštite sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im pravo na najmanja razdoblja odmora - posebno dnevnog i tjednog - te na odgovarajuće stanke (vidjeti presudu Jaeger, t. 45. do 47.).
92 Thus, Directive 93/104 imposes more specifically (in Article 6(2)) a 48-hour limit for the average working week, a maximum which is expressly stated to include overtime.
92 I Direktiva 93/104 nameće još preciznije u svojem članku 6. točki 2. gornju granicu od 48 sati za prosječan broj radnih sati tjedno, što je najveća granica za koju je izričito navedeno da uključuje prekovremene sate.
93 In that context, the Court has already held that on-call time (`Bereitschaftsdienst'), where the worker is required to be physically present at a place specified by his employer, must be regarded as wholly working time for the purposes of Directive 93/104, irrespective of the fact that, during periods of on-call time, the person concerned is not continuously carrying on any professional activity (see Jaeger, paragraphs 71, 75 and 103).
93 U tom kontekstu Sud je već presudio da se pripravnost („Bereitschaftsdienst"), gdje se od radnika zahtijeva da bude fizički prisutan na mjestu koje odredi njegov poslodavac, treba u cijelosti smatrati radnim vremenom za potrebe Direktive 93/104, bez obzira na činjenicu što tijekom razdoblja pripravnosti dotična osoba ne izvršava stalno svoju profesionalnu djelatnost (vidjeti presudu Jaeger, t. 71., 75. i 103.).
94 The same must be true of periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft') completed by emergency workers in the framework of an emergency service, which necessarily entails periods of inactivity of varying length in between calls.
94 Isto mora vrijediti za razdoblja dežurstva („Arbeitsbereitschaft") koja provode radnici hitne pomoći u okviru službe hitne pomoći, što nužno podrazumijeva veća ili manja razdoblja nedjelovanja između intervencija.
95 Such periods of duty time must accordingly be taken into account in their totality in the calculation of maximum daily and weekly working time.
95 Shodno tome, takva razdoblja dežurstva treba u cijelosti uzeti u obzir prilikom izračuna maksimalnog dnevnog i tjednog radnog vremena.
96 Furthermore, it is evident that under the system established by Directive 93/104, although Article 15 allows generally for the application or introduction of national provisions more favourable to the protection of the safety and health of employees, only certain specifically mentioned provisions of the directive may form the subject-matter of derogations by the Member States or social partners (see Jaeger, paragraph 80).
96 Nadalje, očigledno je da unutar sustava utvrđenog Direktivom 93/104, iako njezin članak 15. dozvoljava općenito primjenu ili uvođenje nacionalnih odredaba povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, samo određene izričito navedene odredbe te direktive mogu biti predmet odstupanja država članica ili socijalnih partnera (vidjeti presudu Jaeger, t. 80.).
97 However, in the first place, Article 6 of Directive 93/104 is referred to only in Article 17(1) and it is undisputed that the latter provision covers activities which bear no relation at all to those carried out by emergency workers such as the claimants in the main proceedings.
97 Međutim, s jedne strane, na članak 6. Direktive 93/104 upućuje se samo u njezinom članku 17. stavku 1. i nije sporno da ova potonja odredba obuhvaća aktivnosti koje nemaju nikakve veze s onima koje provode radnici hitne pomoći poput tužitelja u glavnom postupku.
By contrast, Article 17(2), point 2.1(c)(iii), refers to `activities involving the need for continuity of service', including in particular `ambulance services', but this provision gives scope for derogating from only Articles 3, 4, 5, 8 and 16 of the directive.
Suprotno tome, članak 17. stavak 2. točka 2.1.(c)(iii) odnosi se na „djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga", uključujući posebno „službe prve pomoći", no ova odredba predviđa mogućnost odstupanja samo od članaka 3., 4., 5., 8. i 16. navedene direktive.
98 In the second place, Article 18(1)(b)(i) of Directive 93/104 provides that the Member States have the right not to apply Article 6 provided that they observe the general principles of protection of the safety and health of workers and that they satisfy a number of conditions set out cumulatively in Article 18(1)(b)(i), but it is not disputed that the Federal Republic of Germany has not availed itself of that option to derogate (see Jaeger, paragraph 85).
98 S druge strane, članak 18. stavak 1. točka (b)(i) Direktive 93/104 predviđa da države članice imaju mogućnost neprimjene članka 6. pod uvjetom da se pridržavaju općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika i da udovolje određenom broju uvjeta kumulativno navedenih u članku 18. stavku 1. točki (b)(i). No nije sporno da Savezna Republika Njemačka nije iskoristila ovu mogućnost odstupanja (vidjeti presudu Jaeger, t. 85.).
99 Moreover, by virtue of the Court's case-law the Member States cannot unilaterally determine the scope of the provisions of Directive 93/104 by attaching conditions or restrictions to the implementation of the workers' right under Article 6(2) of the directive not to work more than 48 hours per week (see, to that effect, Jaeger, paragraphs 58 and 59).
99 Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice ne mogu jednostrano utvrđivati opseg odredaba Direktive 93/104 određujući bilo kakve uvjete ili ograničenja provedbi prava radnika na temelju članka 6. točke 2. te direktive da prosječno tjedno radno vrijeme ne prelazi 48 sati (vidjeti u tom smislu presudu Jaeger, t. 58. i 59.).
Any other interpretation would misconstrue the purpose of the directive, which is intended to secure effective protection of the safety and health of workers by allowing them to enjoy minimum periods of rest (see Jaeger, paragraphs 70 and 92).
Svakim drugim tumačenjem pogrešno bi se protumačila svrha te direktive, čija je namjena osigurati učinkovitu zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika osiguravajući im najmanja razdoblja odmora (vidjeti presudu Jaeger, t. 70. i 92.).
100 In those circumstances, it must be concluded that, in view of both the wording of Article 6(2) of Directive 93/104 and the purpose and scheme of the directive, the 48-hour upper limit on average weekly working time, including overtime, constitutes a rule of Community social law of particular importance from which every worker must benefit, since it is a minimum requirement necessary to ensure protection of his safety and health (see, by analogy, Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraphs 43 and 47), and therefore national legislation, such as that at issue in the main proceedings, which authorises weekly working time in excess of 48 hours, including periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft'), is not compatible with the requirements of Article 6(2) of the directive.
100 U tim okolnostima valja zaključiti da u pogledu teksta članka 6. točke 2. Direktive 93/104 te svrhe i strukture navedene direktive gornja granica od 48 sati u pogledu prosječnog tjednog radnog vremena, uključujući prekovremene sate, predstavlja pravilo socijalnog prava Zajednice od iznimne važnosti od kojeg svaki radnik mora imati koristi s obzirom da predstavlja najmanji zahtjev nužan za osiguranje zaštite njegove sigurnosti i zdravlja (vidjeti, analogijom, presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I.-4881., t. 43. i 47.) te stoga nacionalni propis poput onog u glavnom postupku, kojim se odobrava tjedno radno vrijeme dulje od 48 sati uključujući razdoblja dežurstva, („Arbeitsbereitschaft") nije u skladu sa zahtjevima te odredbe.
101 Accordingly, the answer to the third question, as regards the first aspect, is that Article 6(2) of Directive 93/104 must be interpreted, in circumstances such as those in the main proceedings, as precluding legislation in a Member State the effect of which, as regards periods of duty time (`Arbeitsbereitschaft') completed by emergency workers in the framework of the emergency medical service of a body such as the Deutsches Rotes Kreuz, is to permit, including by means of a collective agreement or works agreement based on such an agreement, the 48-hour maximum period of weekly working time laid down by that provision to be exceeded.
101 Shodno tome, na treće pitanje, što se tiče prvog aspekta, valja odgovoriti da članak 6. točku 2. Direktive 93/104 treba tumačiti tako da mu se, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, protivi propis države članice čiji je učinak, u pogledu razdoblja dežurstva („Arbeitsbereitschaft") koje obavljaju radnici hitne pomoći u okviru službe hitne medicinske pomoći organizacije poput Deutsches Rotes Kreuz, takav da kolektivnim ugovorom ili ugovorom na razini poduzeća koji se temelji na takvom ugovoru dozvoljava prekoračenje maksimalnog razdoblja tjednog radnog vremena od 48 sati koje je utvrđeno tom odredbom.
The direct effect of Article 6(2) Directive 93/104 and the ensuing consequences in the cases before the national court
Izravan učinak članka 6. točke 2. Direktive 93/104 i posljedice koje iz toga proizlaze u predmetima u glavnom postupku
102 Since, in circumstances such as those in the main proceedings, the relevant national legislation is not compatible with the requirements of Directive 93/104 as regards maximum weekly working time, it remains to be considered whether Article 6(2) of the directive fulfils the conditions for it to have direct effect.
102 Budući da u okolnostima poput ovih u glavnom postupku relevantni nacionalni propis nije u skladu sa zahtjevima Direktive 93/104 u pogledu maksimalnog tjednog radnog vremena, ostaje još za razmotriti ispunjava li članak 6. točka 2. navedene direktive uvjete za stvaranje izravnog učinka.
103 In that regard, it is clear from the settled case-law of the Court that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subject-matter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon before the national courts by individuals against the State where the latter has failed to implement the directive in domestic law by the end of the period prescribed or where it has failed to implement the directive correctly (see, inter alia, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraph 11, and Case C-62/00 Marks & Spencer [2002] ECR I-6325, paragraph 25).
103 U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se kad god se odredbe direktive sadržajno gledajući čine bezuvjetnima i dovoljno preciznima pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo da je ona propustila pravodobno prenijeti direktivu u nacionalno pravo ili ju je pogrešno prenijela (vidjeti, osobito, presudu od 19. studenoga 1991., Francovich i dr., C-6/90 i C-9/90, Zb., str. I.-5357., t. 11., kao i od 11. srpnja 2002., Marks & Spencer, C-62/00, Zb., str. I.-6325., t. 25.).
104 Article 6(2) of Directive 93/104 satisfies those criteria, since it imposes on Member States in unequivocal terms a precise obligation as to the result to be achieved, which is not coupled with any condition regarding application of the rule laid down by it, which provides for a 48-hour maximum, including overtime, as regards average weekly working time.
104 Članak 6. točka 2. Direktive 93/104 zadovoljava ove kriterije, s obzirom da državama članicama na nedvosmislen način nameće preciznu obvezu u pogledu rezultata koji treba postići, koja nije praćena nikakvim uvjetom u vezi primjene pravila njome utvrđenim, koje u pogledu prosječnog tjednog radnog vremena predviđa najviše 48 sati rada, uključujući prekovremene sate.