natgillin/translations-raw huggingface dataset:
40 Accordingly, the answer to Questions 2 to 5 and 10 is that Directive 2001/95 does not apply to the determination of issues concerning the obligation of a person to provide a declaration of conformity of radio equipment. As regards the power of the Member States, in accordance with Directive 2001/95, in connection with the marketing of radio equipment, to impose obligations other than the presentation of a declaration of conformity, a person who markets a product may be regarded as being the producer of that product only under the conditions laid down by Directive 2001/95 itself in Article 2(e), and as being the distributor of that product only under the conditions set out in Article 2(f). The producer and the distributor may be bound only by obligations which Directive 2001/95 imposes on each of them respectively.
40 Stoga na drugo, treće, četvrto, peto i deseto pitanje valja odgovoriti da se Direktiva 2001/95 ne primjenjuje u vezi s ocjenom pitanja koja se odnose na obvezu subjekta da dostavi izjavu o sukladnosti radijske opreme. Što se tiče ovlasti država članica da na temelju Direktive 2001/95, u vezi sa stavljanjem na tržište radijske opreme, nametnu druge obveze osim dostave izjave o sukladnosti, osoba koja stavlja proizvod na tržište može se smatrati proizvođačem tog proizvoda isključivo pod uvjetima navedenim u članku 2. točki (e) Direktive 2001/95, a distributerom isključivo pod uvjetima iz članka 2. točke (f). Za proizvođača i distributera mogu biti obvezujuće isključivo one obveze koje su za svakog od njih posebno utvrđene u Direktivi 2001/95.
The interpretation of Article 30 EC
Tumačenje članka 30. UEZ-a
41 Questions 6 to 9, which it is appropriate to deal with together, concern possible justifications which may be relied on by a Member State in support of obstacles to the free movement of radio equipment bearing the ‘CE’ conformity marking, and the interpretation of Article 30 EC.
41 Pitanja od šestog do devetog, koja valja razmotriti zajedno, odnose se na moguće razloge koje neka država članica može istaknuti u prilog preprekama slobodnom kretanju radijske opreme s oznakom sukladnosti CE, i na tumačenje članka 30. UEZ-a.
42 In that regard, it should be borne in mind, as the Commission in particular submits, that, where a matter is regulated in a harmonised manner at Community level, any national measure relating thereto must be assessed in the light of the provisions of that harmonising measure and not of Articles 28 EC and 30 EC (see Case C-324/99 DaimlerChrysler [2001] ECR I-9897, paragraph 32 and the case-law cited).
42 U tom pogledu valja podsjetiti da, kao što navodi osobito Komisija, ako je neko pitanje uređeno i usklađeno na razini Zajednice, svaku nacionalnu mjeru u vezi s tim pitanjem treba ocjenjivati u odnosu na odredbe te mjere usklađivanja, a ne u odnosu na odredbe članaka 28. i 30. UEZ-a (vidjeti presudu od 13. prosinca 2001., DaimlerChrysler, C-324/99, str. I-9897., t. 32. i navedenu sudsku praksu).
43 As regards the obligation to provide a declaration of conformity for radio equipment, Directive 1999/5 contains specific rules. It is clear from the wording and the objective of that directive that it pursues complete harmonisation in its field of application. It follows that, in the fields covered by that directive, the Member States must conform to them in their entirety and cannot maintain national provisions to the contrary (see ATRAL, paragraph 44).
43 Što se tiče obveze dostavljanja izjave o sukladnosti radijske opreme, Direktiva 1999/5 sadržava posebna pravila. Iz teksta i cilja te direktive proizlazi da ona u svojem području primjene ima za cilj potpunu usklađenost. Iz toga slijedi da se u pitanjima koja ulaze u područje primjene te direktive države članice moraju u potpunosti uskladiti s tom direktivom i ne mogu zadržati suprotne nacionalne odredbe (vidjeti presudu ATRAL, gore navedena, t. 44.).
44 The free movement of the apparatus covered by the scope of Directive 1999/5, which is presumed to conform to the essential requirements and therefore with the safety standards to which it refers, may be impeded only under the conditions laid down by that directive itself. Where a Member State takes the view that the conformity with a harmonised standard does not guarantee compliance with the essential requirements laid down by that directive which that standard is supposed to cover, that Member State may, pursuant to Article 5 thereof, refer the matter to the committee. In the case of shortcomings of harmonised standards with respect to the essential requirements, those standards may be withdrawn only in accordance with the procedure set out in Article 5 of Directive 1999/5. In those circumstances, it must be held that the scheme put in place by Directive 1999/5 ensures compliance with the essential requirements laid down by that directive.
44 Slobodno kretanje uređaja iz područja primjene Direktive 1999/5, za koje se pretpostavlja da ispunjavaju bitne zahtjeve i, prema tome, pripadajuće sigurnosne norme, može se spriječiti isključivo pod uvjetima iz iste direktive. Ako država članica smatra da udovoljavanje usklađenoj normi ne jamči usklađenost s bitnim zahtjevima iz te direktive, koje navedena norma treba obuhvaćati, ona može, na temelju članka 5., podnijeti to pitanje odboru. Ako se u vezi s bitnim zahtjevima utvrde nedostaci usklađenih normi, te se norme mogu povući samo u skladu s postupkom iz članka 5. Direktive 1999/5. U tim uvjetima valja utvrditi da sustav predviđen u Direktivi 1999/5 osigurava sukladnost s bitnim zahtjevima iz te direktive.
45 Furthermore, as the Commission observes, where, in support of a restriction, a Member State invokes grounds external to the field harmonised by Directive 1999/5, it may refer to Article 30 EC. In such a case, the Member State may invoke only one of the public-interest reasons laid down in Article 30 EC or one of the overriding requirements referred to in the judgments of the Court (see, in particular, Case 120/78 Rewe-Zentral (‘Cassis de Dijon’) [1979] ECR 649, paragraph 8). In either case, the national provision must be appropriate for securing the attainment of that objective and must not go beyond what is necessary in order to attain it (see Radiosistemi, paragraph 42, and ATRAL, paragraph 64).
45 Osim toga, kako primjećuje Komisija, ako se država članica u prilog ograničenju pozove na razloge koji ne ulaze u područje usklađeno Direktivom 1999/5, može se pozvati na članak 30. UEZ-a. U tom slučaju država članica može istaknuti samo jedan od razloga u općem interesu iz članka 30. UEZ-a ili jedan od važnih zahtjeva utvrđenih u sudskoj praksi Suda (vidjeti osobito presudu od 20. veljače 1979., Rewe-Zentral, nazvanu „Cassis de Dijon”, 120/78, Zb., str. 649., t. 8.). I u jednom i u drugom slučaju, to ograničenje treba biti prikladno za ostvarenje cilja kojemu teži i ne smije prelaziti ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti gore navedenu presudu Radiosistemi, t. 42., i ATRAL, t. 64.).
46 In the light of the foregoing considerations, the answer to Questions 6 to 9 is that where a matter is regulated in a harmonised manner at Community level, any national measure relating thereto must be assessed in the light of the provisions of that harmonising measure and not in that of Articles 28 EC and 30 EC. In matters coming under Directive 1999/5, Member States must comply in full with the provisions of that directive and may not maintain in force contrary national provisions. In the case where a Member State takes the view that conformity with a harmonised standard does not guarantee compliance with the essential requirements laid down by that directive which that standard is supposed to cover, that Member State is required to follow the procedure set out in Article 5 of that directive. By contrast, a Member State may, in support of a restriction, invoke grounds external to the field harmonised by Directive 1999/5. In such a case, it may invoke only the reasons laid down in Article 30 EC or mandatory requirements relating to the public interest.
46 S obzirom na gore navedeno, na pitanja od šestog do devetog valja odgovoriti da, ako je neko pitanje uređeno i usklađeno na razini Zajednice, svaku nacionalnu mjeru u vezi s tim pitanjem treba ocjenjivati u odnosu na odredbe te mjere usklađivanja, a ne u odnosu na odredbe članaka 28. i 30. UEZ-a. U pitanjima koja ulaze u područje primjene Direktive 1999/5 države članice moraju se u potpunosti uskladiti s tom direktivom i ne mogu zadržati suprotne nacionalne odredbe. Ako država članica smatra da udovoljavanje usklađenoj normi ne jamči usklađenost s bitnim zahtjevima iz te direktive za koje se pretpostavlja da su obuhvaćeni navedenom normom, ta država članica dužna je provesti postupak predviđen u članku 5. te direktive. Nasuprot tome, država članica u prilog ograničenju može istaknuti razloge koji ne ulaze u područje usklađeno Direktivom 1999/5. U tom slučaju može istaknuti isključivo razloge navedene u članku 30. UEZ-a ili važne zahtjeve u općem interesu.
On those grounds, the Court (Eighth Chamber) hereby rules:
Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1. Member States cannot, under Directive 1999/5/EC of the European Parliament and of the Council of 9 March 1999 on radio equipment and telecommunications terminal equipment and the mutual recognition of their conformity, require a person who places radio equipment on the market to provide a declaration of conformity even though the producer of that equipment, whose head office is situated in another Member State, has affixed the ‘CE’ marking to that product and issued a declaration of conformity in its regard.
1. U skladu s Direktivom 1999/5/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 1999. o radijskoj opremi i telekomunikacijskoj terminalnoj opremi i o uzajamnom priznavanju njihove sukladnosti, države članice ne mogu od osobe koja na tržište stavlja radijsku opremu tražiti da dostavi izjavu o sukladnosti ako je proizvođač te opreme, sa sjedištem u drugoj državi članici, stavio oznaku CE i izdao izjavu o sukladnosti za taj proizvod.
2. Directive 2001/95/EC of the European Parliament and of the Council of 3 December 2001 on general product safety does not apply to the determination of questions concerning the obligation of a person to provide a declaration of conformity of radio equipment. As regards the power of the Member States, in accordance with Directive 2001/95, in connection with the marketing of radio equipment, to impose obligations other than the presentation of a declaration of conformity, a person who markets a product may be regarded as being the producer of that product only under the conditions laid down by Directive 2001/95 itself in Article 2(e), and as being the distributor of that product only under the conditions set out in Article 2(f). The producer and the distributor may be bound only by obligations which Directive 2001/95 imposes on each of them respectively.
2. Direktiva 2001/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. prosinca 2001. o općoj sigurnosti proizvoda ne primjenjuje se u vezi s ocjenom pitanja koja se odnose na obvezu subjekta da dostavi izjavu o sukladnosti radijske opreme. Što se tiče ovlasti država članica da na temelju Direktive 2001/95, u vezi sa stavljanjem na tržište radijske opreme nametnu druge obveze osim dostave izjave o sukladnosti, osoba koja stavlja proizvod na tržište može se smatrati proizvođačem tog proizvoda isključivo pod uvjetima navedenim u članku 2. točki (e) Direktive 2001/95, a distributerom isključivo pod uvjetima iz članka 2. točke (f). Za proizvođača i distributera mogu biti obvezujuće isključivo one obveze koje su za svakog od njih posebno utvrđene u Direktivi 2001/95.
3. Where a matter is regulated in a harmonised manner at Community level, any national measure relating thereto must be assessed in the light of the provisions of that harmonising measure and not in that of Articles 28 EC and 30 EC. In matters coming under Directive 1999/5, Member States must comply in full with the provisions of that directive and may not maintain in force contrary national provisions. In the case where a Member State takes the view that conformity with a harmonised standard does not guarantee compliance with the essential requirements laid down by Directive 1999/5 which that standard is supposed to cover, that Member State is required to follow the procedure set out in Article 5 of that directive. By contrast, a Member State may, in support of a restriction, invoke grounds external to the field harmonised by Directive 1999/5. In such a case, it may invoke only the reasons laid down in Article 30 EC or mandatory requirements relating to the public interest.
3. Ako je neko pitanje uređeno i usklađeno na razini Zajednice, svaku nacionalnu mjeru u vezi s tim pitanjem treba ocjenjivati u odnosu na odredbe te mjere usklađivanja, a ne u odnosu na odredbe članaka 28. i 30. UEZ-a. U pitanjima koja ulaze u područje primjene Direktive 1999/5 države članice moraju se u potpunosti uskladiti s odredbama te direktive i ne mogu zadržati suprotne nacionalne odredbe. Ako država članica smatra da udovoljavanje usklađenoj normi ne jamči usklađenost s bitnim zahtjevima iz Direktive 1999/5 za koje se pretpostavlja da su obuhvaćeni navedenom normom, država članica dužna je provesti postupak predviđen u članku 5. te direktive. Nasuprot tome, država članica u prilog ograničenju može istaknuti razloge koji ne ulaze u područje usklađeno Direktivom 1999/5. U tom slučaju može istaknuti isključivo razloge navedene u članku 30. UEZ-a ili važne zahtjeve u općem interesu.
* Language of the case: Hungarian.
* Jezik postupka: mađarski
(Directive 93/13/EEC – Unfair terms in consumer contracts – Legal effects of an unfair term – Power of and obligation on the national court to examine of its own motion the unfairness of a term conferring jurisdiction – Criteria for assessment)
„Direktiva 93/13/EEZ – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Pravni učinci nepoštene odredbe – Ovlast i obveza nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost odredbe o sudskoj nadležnosti – Kriteriji procjene”
In Case C-243/08,
U predmetu C-316/08,
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Budaörsi Városi Bíróság (Hungary), made by decision of 22 May 2008, received at the Court on 2 June 2008, in the proceedings
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 234. UEZ-a, koji je uputio Budaörsi Városi Bíróság (Mađarska), odlukom od 22. svibnja 2008., koju je Sud zaprimio 2. lipnja 2008., u postupku
Pannon GSM Zrt.
Pannon GSM Zrt.
v Erzsébet Sustikné Győrfi,
protiv Erzsébet Sustikné Győrfi,
composed of K. Lenaerts, President of the Chamber, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (Rapporteur), E. Juhász and J. Malenovský, Judges
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik vijeća, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (izvjestiteljica), E. Juhász i J. Malenovský, suci,
having regard to the written procedure and further to the hearing on 2 April 2009,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 2. travnja 2009.,
– Pannon GSM Zrt., by J. Vitári, C. Petia and M.B. Bíró, ügyvédek,
– za Pannon GSM Zrt., J. Vitári, C. Petia i M. B. Bíró, ügyvédek,
– the Hungarian Government, by J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi and M. Fehér, acting as Agents,
– za mađarsku vladu, J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi i M. Fehér, u svojstvu agenata,
– the Spanish Government, by J. López-Medel Bascones, acting as Agent,
– za španjolsku vladu, J. López-Medel Bascones, u svojstvu agenta,
– the French Government, by B. Cabouat and R. Loosli-Surrans, acting as Agents,
– za francusku vladu, B. Cabouat i R. Loosli-Surrans, u svojstvu agenata,
– the Austrian Government, by C. Pesendorfer and A. Hable, acting as Agents,
– za austrijsku vladu, C. Pesendorfer i A. Hable, u svojstvu agenata,
– the United Kingdom Government, by S. Ossowski, acting as Agent, and by T. de la Mare, Barrister,
– za vladu Ujedinjene Kraljevine, S. Ossowski, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. de la Marea, barrister,
– the Commission of the European Communities, by W. Wils and B. Simon, acting as Agents,
– za Komisiju Europskih zajednica, W. Wils i B. Simon, u svojstvu agenata,
having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
"1 This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Council Directive 93/13/EEC of 5 April 1993 on unfair terms in consumer contracts (OJ 1993 L 95, p. 29; ‘the Directive’)."
"1 Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL L 95, str. 29.; dalje u tekstu: Direktiva) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)."
2 The reference has been made in the course of proceedings between Pannon GSM Zrt. (‘Pannon’) and Mrs Sustikné Győrfi relating to the performance of a telephone subscription contract concluded between those parties.
2 Zahtjev je upućen u okviru spora između Pannon GSM Zrt. (dalje u tekstu: Pannon) i E. Sustikné Győrfi o izvršenju ugovora koji su sklopili o telefonskoj pretplati.
3 According to Article 1(1) of the Directive, its purpose is to approximate the laws, regulations and administrative provisions of the Member States relating to unfair terms in contracts concluded between a seller or supplier and a consumer.
3 Prema članku 1. stavku 1. Direktive, svrha te direktive jest uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe ugovora sklopljenih između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača.
4 Article 3 of the Directive provides:
4 Člankom 3. Direktive predviđa se sljedeće:
‘1. A contractual term which has not been individually negotiated shall be regarded as unfair if, contrary to the requirement of good faith, it causes a significant imbalance in the parties’ rights and obligations arising under the contract, to the detriment of the consumer.
„1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
2. A term shall always be regarded as not individually negotiated where it has been drafted in advance and the consumer has therefore not been able to influence the substance of the term, particularly in the context of a pre-formulated standard contract.
2. Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
3. The Annex shall contain an indicative and non-exhaustive list of the terms which may be regarded as unfair.’
3. Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”
5 Subparagraph (q) of paragraph 1 of that annex refers to terms which have the object or effect of:
5 Točka 1.(q) tog priloga odnosi se na odredbe čiji je predmet ili svrha:
‘excluding or hindering the consumer’s right to take legal action or exercise any other legal remedy …’
„isključenje ili ometanje prava potrošača na poduzimanje sudske tužbe ili provođenja svakog drugog pravnog lijeka [...]”
6 Article 4(1) of the Directive provides:
6 Članak 4. stavak 1. te direktive glasi:
‘Without prejudice to Article 7, the unfairness of a contractual term shall be assessed, taking into account the nature of the goods or services for which the contract was concluded and by referring, at the time of conclusion of the contract, to all the circumstances attending the conclusion of the contract and to all the other terms of the contract or of another contract on which it is dependent.’
„Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”
7 Article 6(1) of the Directive states:
7 Članak 6. stavak 1. te direktive glasi:
‘Member States shall lay down that unfair terms used in a contract concluded with a consumer by a seller or supplier shall, as provided for under their national law, not be binding on the consumer and that the contract shall continue to bind the parties upon those terms if it is capable of continuing in existence without the unfair terms.’
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
8 Article 7(1) and (2) of the Directive states:
8 Članak 7. stavci 1. i 2. te direktive glase:
‘1. Member States shall ensure that, in the interests of consumers and of competitors, adequate and effective means exist to prevent the continued use of unfair terms in contracts concluded with consumers by sellers or suppliers.
„1. U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.
2. The means referred to in paragraph 1 shall include provisions whereby persons or organisations, having a legitimate interest under national law in protecting consumers, may take action according to the national law concerned before the courts or before competent administrative bodies for a decision as to whether contractual terms drawn up for general use are unfair, so that they can apply appropriate and effective means to prevent the continued use of such terms.’
2. Sredstva iz stavka 1. uključuju odredbe prema kojima osobe ili organizacije koje u skladu s nacionalnim pravom imaju legitiman interes zaštititi potrošače mogu u skladu s dotičnim nacionalnim pravom postupati pred sudovima ili pred nadležnim upravnim tijelima radi donošenja odluke o tome jesu li ugovorne odredbe sastavljene za opću upotrebu nepoštene, kako bi potom mogle primijeniti odgovarajuća i djelotvorna sredstva radi sprečavanja daljnjeg korištenja takvih odredbi.”
9 At the time of the facts at issue in the main proceedings, the Civil Code, in the version resulting from Law No CXLIX of 1997 (Magyar Közlöny 1997/115, ‘the Civil Code’), and Government Decree No 18/1999 on terms to be considered unfair in consumer contracts (Magyar Közlöny 1998/8), in the version in force at the time of the dispute in the main proceedings, were applicable.
9 U vrijeme nastanka činjenica o kojima se raspravlja u glavnom postupku vrijedili su Građanski zakonik, u inačici koja proizlazi iz Zakona br. CXLIX iz 1997. (Magyar Közlöny 1997/115, dalje u tekstu: Građanski zakonik), i Uredba Vlade br. 18/1999 o odredbama potrošačkih ugovora koje se trebaju smatrati nepoštenima (Magyar Közlöny 1998/8), u inačici koja je bila na snazi u vrijeme trajanja glavnog postupka.
10 In accordance with Article 209(1) of the Civil Code, a party can challenge any general contractual term which it considers to be unfair. Under Article 209B(4) of that code, specific provisions set out terms which are regarded as unfair in consumer contracts. Under Article 235(1) of the Civil Code, where a challenge to a term is upheld, the contract in question loses its legal force from the date on which it was concluded. According to Article 236(1) of the Civil Code, a challenge to a term of the contract must be communicated in writing to the other party within a period of one year.
10 U skladu s člankom 209. stavkom 1. Građanskog zakonika, stranka može osporavati svaku opću ugovornu odredbu koju smatra nepoštenom. Prema članku 209.B stavku 4. tog zakonika, posebnim odredbama se određuju odredbe koje se u potrošačkim ugovorima smatraju nepoštenima. Prema članku 235. stavku 1. Građanskog zakonika, u slučaju valjanog osporavanja predmetni ugovor prestaje važiti od datuma njegova sklapanja. Prema članku 236. stavku 1. Građanskog zakonika, osporavanje drugoj stranci mora biti priopćeno pisanim putem u roku od godine dana.