natgillin/translations-raw huggingface dataset:
47 Moreover, as the referring court has in essence stated, it follows from the case-law of the European Court of Human Rights that measures, such as the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, which curb a person's right to leave his country, must, inter alia, be regularly reviewed if the measures are not to be regarded as `disproportionate' within the meaning of that case-law (see, to that effect, inter alia, Eur. Court H. R Ignatov v. Bulgaria judgment of 2 July 2009, application No 50/02 (§ 37), and Gochev v. Bulgaria judgment of 26 November 2009, application No 34383/03 (§§ 55 to 57)).
47 Nadalje, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da mjere, kao što je zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku, koje ograničavaju pravo osobe da napusti svoju zemlju, treba, između ostaloga, redovito preispitivati kako se te mjere ne bi smatralo „neproporcionalnima" u smislu te sudske prakse (vidjeti u tom smislu osobito presude Europskog suda za ljudska prava Ignatov/Bugarska od 2. srpnja 2009., zahtjev br. 50/02, t. 37. i Gochev/Bugarska od 26. studenoga 2009., zahtjev br. 34383/03, t. od 55. do 57.).
48 In view of all the foregoing, the answer to the third question is that EU law must be interpreted as precluding the application of a national provision which provides for the imposition of a restriction on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on the ground that he owes a legal person governed by private law a debt which exceeds a statutory threshold and is unsecured.
48 S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti u smislu da mu je protivna primjena nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u Uniji državljaninu države članice samo na temelju činjenice da prema pravnoj osobi privatnog prava ima dug koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran.
49 It can be seen from the documents submitted to the Court that the proceedings before the referring court are seeking annulment, on the basis of an alleged conflict with EU law, of an administrative decision rejecting Mr Byankov's application for the reopening of the administrative procedure that culminated in adoption of the 2007 order.
49 Iz spisa dostavljenog Sudu može se vidjeti da se postupkom pred sudom koji je uputio zahtjev traži poništenje, zbog toga što je navodno protivna pravu Unije, upravne odluke o odbijanju Byankovovog zahtjeva za ponovno otvaranje upravnog postupka koji je rezultirao donošenjem odluke iz 2007.
It is thus a question in the main proceedings of determining whether that rejection complies with the requirements of EU law.
U glavnom postupku treba stoga utvrditi je li to odbijanje u skladu sa zahtjevima prava Unije.
50 In that context, the referring court expresses uncertainty, in the context of its first question, as to the relationship between, on the one hand, the principle of legal certainty with regard to a final administrative act and, on the other, the principle of effective judicial protection of rights conferred on individuals by EU law.
50 U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev izražava nesigurnost, u okviru svojeg prvog pitanja, po pitanju odnosa između, s jedne strane, načela pravne sigurnosti u vezi s konačnim upravnim aktom i, s druge strane, načela djelotvorne sudske zaštite prava dodijeljenih pojedincima pravom Unije.
The referring court takes particular account of the judgment of 13 January 2004 in Case C-453/00 Kühne & Heitz [2004] ECR I-837 and of part of the case-law deriving from it.
Sud koji je uputio zahtjev posebno uzima u obzir presudu od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz, C-453/00, Zb., str. I-837. i dio sudske prakse koja proizlazi iz nje.
The gist of its interpretation appears to be that the principle of effective judicial protection will always reach its limits when it comes up against `national rules which establish the principle of legal certainty with regard to administrative acts'.
Čini se da taj sud iz toga zaključuje da je načelo djelotvorne sudske zaštite u biti uvijek ograničeno u odnosu na „nacionalna pravila kojima se utvrđuje načelo pravne sigurnosti u vezi s upravnim aktima".
51 In the circumstances of this case, there is, however, no need to take a view on the reasoning set out on that point in the order for reference.
51 Međutim, u ovom slučaju nije potrebno zauzeti stajalište o razlozima koji su o tom pitanju navedeni u zahtjevu za prethodnu odluku.
It suffices to note only that, since the 2007 order became final without having been subject to judicial review, the judgment in Kühne & Heitz is not directly relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in issue in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to reopen an administrative procedure with a view to annulling an administrative measure such as the 2007 order (see, by analogy, Joined Cases C-392/04 and C-422/04 i-21 Germany and Arcor [2006] ECR I-8559, paragraphs 53 and 54).
Dovoljno je samo napomenuti da, budući da je odluka iz 2007. postala konačna, a da nije bila predmetom sudskog preispitivanja, prethodno navedena presuda Kühne & Heitz nije izravno relevantna za potrebe utvrđivanja je li, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, upravno tijelo obvezno ponovno otvoriti upravni postupak radi poništenja upravnog akta kao što je odluka iz 2007. (vidjeti po analogiji presudu od 19. rujna 2006., i-21 Njemačka i Arcor, C-392/04 i C-422/04, Zb., str. I-8559., t. 53. i 54.).
52 It is also in the context described in paragraph 49 of this judgment that the referring court, by its second question, asks, in essence, whether Article 31 of Directive 2004/38 may serve as the basis for an obligation to review an administrative decision in a situation such as that in the main proceedings.
52 Iz konteksta opisanog u točki 49. ove presude također proizlazi da sud koji je uputio zahtjev, svojim drugim pitanjem u biti pita može li članak 31. Direktive 2004/38 poslužiti kao temelj za obvezu preispitivanja upravne odluke u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
53 Article 31 of Directive 2004/38 is intended in particular to ensure that citizens of the Union and members of their families have access to judicial and, where appropriate, administrative redress procedures to appeal against or seek review of any decision restricting their right to move and reside freely in the Member States.
53 Člankom 31. Direktive 2004/38 posebno se želi osigurati da građani Unije i članovi njihovih obitelji imaju pristup sudskim i, ovisno o slučaju, upravnim žalbenim postupcima radi podnošenja žalbe protiv odluke ili podnošenja zahtjeva za preispitivanje odluke kojom se ograničava njihovo pravo na slobodno kretanje i boravak u državama članicama.
54 Those procedural safeguards required by Article 31 of Directive 2004/38 are intended to apply at the time when the measures restricting that right are adopted.
54 Navedena postupovna jamstva propisana člankom 31. Direktive 2004/38 treba primjenjivati u trenutku donošenja mjera kojima se ograničava to pravo.
55 However, it is not disputed in this case that, at the time the 2007 order was adopted, remedies were available to Mr Byankov that would have allowed him to challenge the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, before a court where appropriate.
55 Međutim, u ovom slučaju nije sporno da je u trenutku donošenja odluke iz 2007. Byankov imao na raspolaganju pravna sredstva koja su mu omogućivala da zabranu napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku osporava, ovisno o slučaju, pred sudom.
Indeed, it is clear from the order for reference that Mr Byankov did not bring an action against the 2007 order at the time it was adopted, with the result that the order became final.
Štoviše, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da u trenutku donošenja odluke iz 2007. Byankov protiv te odluke nije podnio žalbu, pa je tako ona postala konačna.
56 Accordingly, Article 31 of Directive 2004/38 is not applicable, per se, to legal situations such as that described by the referring court in its second question.
56 Iz toga slijedi da se članak 31. Direktive 2004/38 ne treba primjenjivati, sam po sebi, na pravne situacije poput one koju sud koji je uputio zahtjev opisuje u svojem drugom pitanju.
57 In the context of the procedure laid down by Article 267 TFEU providing for cooperation between national courts and the Court of Justice, it is for the latter to provide the national court with an answer which will be of use to it and enable it to determine the case before it.
57 U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU-a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi.
In that light, the Court may have to reformulate the questions referred to it (see, inter alia, Case C-334/95 Krüger [1997] ECR I-4517, paragraphs 22 and 23, and Case C-243/09 Fuß [2010] ECR I-9849, paragraph 39 and case-law cited).
U tom smislu, Sud će po potrebi preformulirati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude od 17. srpnja 1997., Krüger, C-334/95, Zb., str. I-4517., t. 22. i 23. i od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb.. str. I-9849., t. 39. i navedenu sudsku praksu).
58 To that end, the Court may extract from all the information provided by the national court, in particular from the grounds of the decision to make the reference, the legislation and the principles of EU law that require interpretation in view of the subject-matter of the dispute (see, to that effect, inter alia, Case 83/78 Redmond [1978] ECR 2347, paragraph 26; Case C-56/01 Inizan [2003] ECR I-12403, paragraph 34; and Fuß, paragraph 40).
58 U tu svrhu Sud može iz svih podataka koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti propise i načela prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (vidjeti u tom smislu osobito presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, Zb., str. 2347., t. 26.; od 23. listopada 2003., Inizan, C-56/01, Zb., str. I-12403., t. 34. i Fuß, prethodno navedenu, t. 40.).
59 In that regard, it is apparent from the order for reference that, under Bulgarian law, an administrative procedure that resulted in the adoption of a final individual administrative act which has not been contested before the courts may, exceptionally, be reopened in the cases listed exhaustively in Article 99 of the APK for the purpose of annulling or altering that act.
59 U tom smislu iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, prema bugarskome pravu, upravni postupak koji je rezultirao donošenjem konačnog pojedinačnog upravnog akta koji nije osporavan pred sudom može, u iznimnim situacijama, biti ponovno otvoren u slučajevima koji su taksativno navedeni u članku 99. APK-a, radi poništenja ili izmjene tog akta.
60 Furthermore, as can be seen from paragraphs 15, 23 and 24 of this judgment, Mr Byankov's application for the reopening of the administrative procedure in order to obtain annulment of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings was rejected on the ground that the legal conditions for Article 99 of the APK to apply were not met.
60 Nadalje, kao što se može vidjeti iz točaka 15., 23. i 24. ove presude, Byankovov zahtjev za ponovno otvaranje upravnog postupka radi poništenja zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku odbijen je zbog toga što pravni uvjeti za primjenu članka 99. APK-a nisu ispunjeni.
In particular, as regards paragraph 1 of Article 99, no application for the reopening of the administrative procedure had been made within one month from the date of the 2007 order by a person entitled to make such an application, namely the administrative body that adopted the order, the ombudsman or, where relevant, the prosecutor concerned.
Odnosno, što se tiče stavka 1. članka 99., osoba ovlaštena za podnošenje zahtjeva, odnosno upravno tijelo koje je donijelo odluku, ombudsman ili ovisno o slučaju, dotično državno odvjetništvo, nije podnijelo zahtjev za ponovno otvaranje upravnog postupka u roku od mjesec dana od datuma odluke iz 2007.
61 Therefore, as the referring court has in essence pointed out, no possibility is now open to Mr Byankov under Bulgarian law alone -- apart from the possibility of repaying the sum claimed or providing adequate security -- for obtaining a review of the factual and legal circumstances that gave rise to the territorial prohibition to which he is subject, even though, as is apparent from the answer to the third question and as is also accepted in the order for reference, such a prohibition is clearly contrary to the requirements of EU law, in particular those of Article 27 of Directive 2004/38.
61 Stoga, kao što je sud koji je uputio zahtjev u biti istaknuo, Byankov sada, osim mogućnosti da otplati iznos potraživanja ili pruži primjereno osiguranje, nema mogućnosti, ako se uzme u obzir samo bugarsko pravo, preispitivanja činjeničnih i pravnih okolnosti koje su dovele do teritorijalne zabrane kojoj on podliježe, unatoč tome što je takva zabrana očito protivna zahtjevima prava Unije, posebno onima iz članka 27. Direktive 2004/38, a što je očigledno iz odgovora na treće pitanje i prihvaćeno u zahtjevu za prethodnu odluku.
62 Moreover, the relevant Bulgarian administrative bodies, which are subject to the obligation to respect the primacy of EU law (see, to that effect, inter alia, Case C-341/08 Petersen [2010] ECR I-47 [HYPERLINK: http://eur-lex.europa.eu/query.html?DN=62008C?0341&locale=EN], paragraph 80 and case-law cited), are no longer in a position, according to the referring court's interpretation of the legislation at issue in the proceedings before it, to exercise their power to have Mr Byankov's case reviewed in the light, in particular, of what has been held by the Court in Jipa, Gaydarov and Aladzhov.
62 Nadalje, relevantna bugarska upravna tijela, koja podliježu obvezi poštovanja nadređenosti prava Unije (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 12. siječnja 2010., Petersen, C-341/08, Zb., str. I-47., t. 80. i navedenu sudsku praksu) više nisu u mogućnosti, prema tumačenju propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku na način kako ga tumači sud koji je uputio zahtjev, izvršiti svoju ovlast da predmet Byankov daju preispitati posebno s obzirom na prethodno navedene presude Suda Jipa, Gaydarov i Aladzhov.
That power may be exercised only within a period of one month from the date on which the measure concerned was adopted.
Ta se ovlast može izvršiti samo u roku od mjesec dana od datuma na koji je dotični akt donesen.
63 However, according to the Court's case-law, Article 21(1) TFEU confers on individuals rights which are enforceable by them and which the national courts must protect (see, to that effect, inter alia, Case C-413/99 Baumbast and R [2002] ECR I-7091, paragraphs 84 to 86).
63 Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da odredbe članka 21. stavka 1. UFEU-a pojedincima dodjeljuju prava koja mogu isticati na sudu, a koja nacionalni sudovi trebaju štititi (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 17. rujna 2002., Baumbast i R., C-413/99, Zb., str. I-7091., t. od 84. do 86.).
64 Furthermore, by virtue, in particular, of the principle of sincere cooperation enshrined in Article 4(3) TEU, all the authorities of the Member States, including the administrative and judicial bodies, must ensure the observance of the rules of EU law within the sphere of their competence (see, to that effect, Case C-91/08 Wall [2010] ECR I-2815, paragraph 69).
64 Nadalje, posebno u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a, na svim je tijelima država članica, uključujući upravna i sudska tijela, da osiguravaju poštovanje pravila prava Unije u području svoje nadležnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 13. travnja 2010., Wall, C-91/08, Zb., str. I-2815., t. 69.).
65 The issue in the present case is thus whether, in order to safeguard the rights which individuals derive from EU law, a national court hearing an action such as Mr Byankov's may find, in view of Article 4(3) TEU (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271 [HYPERLINK: http://eur-lex.europa.eu/query.html?DN=62005C?0432&locale=EN], paragraph 38 and case-law cited), that it has to recognise the existence of an obligation on the part of the administrative authority to review and, if appropriate, annul a prohibition on leaving the territory such as that at issue before the referring court (i-21 Germany and Arcor, paragraphs 55 and 56).
65 Dakle, pitanje u ovom predmetu jest može li, radi zaštite prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije, nacionalni sud koji odlučuje o žalbi poput Byankovove smatrati, s obzirom na članak 4. stavak 3. UEU-a (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007. Unibet, C-432/05, Zb., str. I-2271., t. 38. i navedenu sudsku praksu), da treba priznati postojanje obveze upravnog tijela da preispita i, prema potrebi, poništi zabranu napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u predmetu pred sudom koji je uputio zahtjev (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu i-21 Njemačka i Arcor, t. 55. i 56.).
66 Accordingly, the first and second questions must be understood, in essence, as seeking to ascertain whether, in circumstances such as those of the case before the referring court, EU law must be interpreted as precluding legislation of a Member State under which an administrative procedure that has resulted in the adoption of a prohibition on leaving the territory such as that at issue in the main proceedings, which has become final and has not been contested before the courts, may be reopened -- in the event of that measure being clearly contrary to EU law -- only in circumstances such as those exhaustively listed in Article 99 APK, despite the fact that such a prohibition continues to produce legal effects with regard to its addressee.
66 U skladu s tim, prvo i drugo pitanje valja shvatiti kao da se njima u bitnom želi utvrditi treba li, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, pravo Unije tumačiti u smislu da mu je protivan propis države članice prema kojem upravni postupak koji je rezultirao donošenjem zabrane napuštanja državnog područja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je postala konačna i koja nije osporavana pred sudom, može biti ponovno otvoren -- u slučaju kada je ta zabrana očito protivna pravu Unije -- samo u okolnostima poput onih koje su taksativno navedene u članku 99. APK-a, i to unatoč činjenici da takva zabrana nastavlja proizvoditi pravne učinke u pogledu svojeg adresata.
The first and second questions as reformulated
Preformulirano prvo i drugo pitanje
67 It follows from, in particular, paragraphs 30 to 32 of this judgment that the safeguards imposed by the EU legislature in Article 32 of Directive 2004/38 are applicable to measures prohibiting citizens of the Union from leaving the territory of a Member State.
67 Iz točaka od 30. do 32. ove presude posebno proizlazi da se zaštita koju propisuje zakonodavac Europske unije u članku 32. Direktive 2004/38 odnosi na mjere kojima se građanima Unije zabranjuje napuštanje područja države članice.
68 However, for the review procedure to be available in the specific context of Article 32, the measure at issue must, inter alia, have been `validly adopted in accordance with [European Union] law'.
68 Međutim, kako bi se postupak preispitivanja mogao primijeniti u specifičnom kontekstu članka 32., predmetna mjera mora, između ostaloga, biti „[valjano] donesena u skladu s pravom [Unije]".
It is apparent from the answer to the third question that that is not the case of a measure such as the 2007 order.
Iz odgovora na treće pitanje očito je da to nije slučaj s mjerom kao što je odluka iz 2007.
For that reason, amongst others, Article 32 of Directive 2004/38 cannot be regarded as applicable, per se, to the dispute before the referring court.
Zbog toga se osobito članak 32. Direktive 2004/38 sam po sebi ne može smatrati primjenjivim na spor u glavnom postupku.
69 It is settled case-law that, in the absence of relevant EU rules, it is, under the principle of procedural autonomy of the Member States, for the domestic legal system of each Member State to regulate the legal procedures designed to ensure the protection of the rights which individuals acquire under EU law (see Wall, paragraph 63), provided, however, that they are not less favourable than those governing similar domestic situations (principle of equivalence) and that they do not render impossible in practice or excessively difficult the exercise of rights conferred by the European Union legal order (principle of effectiveness) (see, inter alia, Case C-312/93 Peterbroeck [1995] ECR I-4599, paragraph 12; i-21 Germany and Arcor, paragraph 57 and case-law cited; and Case C-378/10 VALE Építési [2012] ECR, paragraph 48 and case-law cited).
69 Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije u ovom pogledu, prema načelu postupovne autonomije država članica, na domaćem je pravnom sustavu svake države članice da uredi pravne postupke kojima se osigurava zaštita prava pojedinca koja proizlaze iz prava Unije (vidjeti prethodno navedenu presudu Wall, t. 63.), pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične nacionalne situacije (načelo ekvivalentnosti) te da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje pravâ koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito presude od 14. prosinca 1995., Peterbroeck, C-312/93, Zb., str. I-4599., t. 12.; i-21 Njemačka i Arcor, prethodno navedenu, t. 57. i navedenu sudsku praksu kao i presudu od 12. srpnja 2012., VALE Építési, C-378/10, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
70 With regard to the principle of equivalence, this requires that all the rules applicable to actions, including the prescribed time-limits, apply without distinction to actions based on infringement of EU law and those based on infringement of national law (see, inter alia, Case 63/08 Pontin [2009] ECR I-10467, paragraph 45 and case-law cited, and Case C-591/10 Littlewoods Retail and Others [2012] ECR, paragraph 31).
70 Što se tiče načela ekvivalentnosti, ono zahtijeva da se sva pravila u vezi s pravnim lijekovima bez razlike primjenjuju na pravne lijekove koji se temelje na povredi prava Unije i one koji se temelje na povredi nacionalnog prava (vidjeti osobito presude od 29. listopada 2009., Pontin, C-63/08, Zb., str. I-10467., t. 45. i navedenu sudsku praksu i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C-591/10, t. 31.).
71 In that regard, the referring court has not specifically entered into the issue of whether the particular conditions laid down for implementing Article 99 of the APK differ depending on whether the claim of illegality made against the final administrative act is based on an infringement of EU law or on an infringement of national law.
71 U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev nije se posebno bavio pitanjem razlikuju li se uvjeti za provedbu članka 99. APK-a ovisno o tome temelji li se zahtjev za utvrđivanje nezakonitosti konačnog upravnog akta na povredi prava Europske unije ili povredi nacionalnog prava.
72 In the present case, the question which more particularly arises is whether national legislation such as that described by the referring court is compatible with the principles of effectiveness and sincere cooperation.
72 U ovom predmetu pitanje koje se posebno postavlja jest je li nacionalni propis poput onog koji opisuje sud koji je uputio zahtjev spojiv s načelima djelotvornosti i lojalne suradnje.