natgillin/translations-raw huggingface dataset:
"30 In that regard, it should be noted at the outset that a situation like that of Mr Byankov, who is prevented from travelling from the Member State of which he is a national to another Member State, falls within the scope of the freedom to move and reside within the territory of the Member States which is conferred by the status of citizen of the Union (see, by analogy, Jipa, paragraph 17; Case C-430/10 Gaydarov [2011] ECR I-0000, paragraphs 24 to 27; and Case C-434/10 Aladzhov [2011] ECR I-0000, paragraphs 24 to 27)."
30 S tim u vezi najprije valja podsjetiti da situacija poput one u kojoj se nalazi Byankov, kojeg se sprječava da iz države članice čiji je državljanin putuje u drugu državu članicu, ulazi u okvir slobode kretanja i boravka na području država članica na temelju statusa građanina Unije (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu Jipa, t. 17. te presude od 17. studenoga 2011., Gaydarov, C-430/10, Zb., str. I-11637., t. od 24. do 27. i Aladzhov, C-434/10, Zb., str. I-11659., t. od 24. do 27.).
31 It is clear from the Court’s case-law that that right of freedom of movement includes both the right for citizens of the Union to enter a Member State other than the one of origin and the right to leave the State of origin. As the Court has already had occasion to state, the fundamental freedoms guaranteed by the FEU Treaty would be rendered meaningless if the Member State of origin could, without due justification, prohibit its own nationals from leaving its territory in order to enter the territory of another Member State (see Jipa, paragraph 18 and case-law cited).
31 Iz sudske prakse Suda proizlazi da pravo na slobodu kretanja uključuje kako pravo građana Unije da ulaze u državu članicu koja nije njihova država članica podrijetla tako i pravo da napuste svoju državu podrijetla. Kao što je Sud već imao priliku istaknuti, temeljne slobode zajamčene UFEU-om ne bi imale smisla ako bi država članica podrijetla mogla, bez opravdanih razloga, zabraniti vlastitim državljanima da napuste njezino državno područje radi ulaska u područje druge države članice (vidjeti prethodno navedenu presudu Jipa, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
32 Indeed, Article 4(1) of Directive 2004/38 expressly provides – without requiring the prior exercise of the right to move and reside freely – that all Union citizens with a valid identity card or passport are to have the right to leave the territory of a Member State to travel to another Member State.
32 Štoviše, člankom 4. stavkom 1. Direktive 2004/38 izričito se predviđa — bez zahtjeva za prethodno ostvarivanje prava na slobodno kretanje i boravak — da svi državljani Unije s važećom osobnom iskaznicom ili putovnicom imaju pravo napustiti područje države članice i putovati u drugu državu članicu.
33 In that regard, there is no relevance in the facts, to which the order for reference draws attention, that Article 76(3) of the ZBLD, which entered into force before the accession of the Republic of Bulgaria, is not intended to implement European Union law or that Article 27 of Directive 2004/38 has been implemented in the Bulgarian legal order solely in relation to nationals of Member States other than the Republic of Bulgaria (see, on the latter point, Aladzhov, paragraphs 31 and 32).
33 U tom smislu nisu relevantne činjenice istaknute u zahtjevu za prethodnu odluku da svrha članka 76. stavka 3. ZBLD-a koji je stupio na snagu prije pristupanja Republike Bugarske Uniji nije prenošenje prava Unije ili da je članak 27. Direktive 2004/38 prenesen u bugarski pravni poredak samo u pogledu državljana država članica osim Republike Bugarske (vidjeti u vezi sa zadnjom tvrdnjom prethodno navedenu presudu Aladzhov, t. 31. i 32.).
35 Those limitations and conditions stem, in particular, from Article 27(1) of Directive 2004/38, which allows Member States to restrict the freedom of movement of Union citizens or their family members on grounds of public policy, public security or public health. However, those grounds cannot, according to the same provision, be invoked ‘to serve economic ends’ (Aladzhov, paragraph 29).
35 Navedena ograničenja i uvjeti proizlaze posebno iz članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38, kojim se državama članicama dopušta da ograniče slobodu kretanja građana Unije i članova njihovih obitelji u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja. Međutim, u skladu s istom odredbom, na te iste razloge ne može se pozivati „u gospodarske svrhe” (prethodno navedena presuda Aladzhov, t. 29.).
36 Therefore, for an administrative measure such as that at issue in the main proceedings to be permitted under European Union law, it must, inter alia, be shown that the measure was taken on one of the grounds listed in Article 27(1) of Directive 2004/38, subject to the further condition that that ground was not invoked to serve economic ends.
36 Stoga, da upravna mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne bi bila protivna pravu Unije, treba dokazati osobito da je ta mjera donesena na temelju jednog od razloga navedenih u članku 27. stavku 1. Direktive 2004/38, uz dodatni uvjet da se na taj razlog ne poziva u gospodarske svrhe.
37 However, it is clear from the order for reference and the wording of the third question that the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings is based on just two findings: the existence of a debt owed to a legal person governed by private law and the inability of the debtor to provide security in respect of that debt. There is no mention of public policy, public safety or public health.
37 Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku i teksta trećeg pitanja očito je da se zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku temelji na samo dva nalaza: postojanje duga prema pravnoj osobi privatnog prava i nemogućnosti dužnika da pruži osiguranje za taj dug. Ne spominju se javni poredak, javna sigurnost ni javno zdravlje.
39 Even if the view could reasonably be taken that some notion of safeguarding the requirements of public policy underlies such an objective, it cannot be ruled out, on the basis of the order for reference, that the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings pursues an exclusively economic objective. However, Article 27(1) of Directive 2004/38 expressly excludes the possibility of a Member State invoking grounds of public policy to serve economic ends.
39 Čak i kad bi se opravdano moglo smatrati da se taj cilj temelji na određenoj ideji očuvanja javnog poretka, ne može se isključiti, na temelju zahtjeva za prethodnu odluku, da je isključiva svrha zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku gospodarske prirode. Međutim, člankom 27. stavkom 1. Direktive 2004/38 izričito se isključuje mogućnost da se na razloge javnog poretka država članica poziva u gospodarske svrhe.
40 Moreover, it is apparent from the Court’s case-law that recourse to the concept of public policy presupposes, in any event, the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society (see, inter alia, Jipa, paragraph 23 and case-law cited, and Gaydarov, paragraph 33).
40 Nadalje, iz sudske prakse Suda proizlazi da pribjegavanje konceptu javnog poretka pretpostavlja, u svakom slučaju, uz narušavanje društvenog poretka, čime se smatra svaka povreda prava, i postojanje istinske, prisutne i dovoljno ozbiljne prijetnje jednom od temeljnih interesa društva (vidjeti osobito prethodno navedenu presudu Jipa, t. 23. i navedenu sudsku praksu te presudu Gaydarov, t. 33.).
42 However, it is apparent from the order for reference that the 2007 order does not include any assessment relating specifically to Mr Byankov’s personal conduct or to the genuine, present and sufficiently serious nature of any threat which that conduct might represent with regard to a fundamental interest of Bulgarian society, an interest that is not defined in the documents submitted to the Court.
42 Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da odluka iz 2007. ne uključuje ocjenu koja se odnosi posebno na Byankovovo osobno ponašanje ili na istinsku, prisutnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju koju bi to ponašanje moglo predstavljati u pogledu temeljnog interesa bugarskog društva, interesa koji u spisu dostavljenom Sudu nije nigdje definiran.
43 Furthermore, it is clear from Article 27(2) of Directive 2004/38 and from the Court’s settled case-law that a measure which restricts the right of freedom of movement may be justified only if – by being appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and not going beyond what is necessary to attain it – it respects the principle of proportionality (see, to that effect, inter alia, Jipa, paragraph 29, and Gaydarov, paragraph 40).
43 Nadalje, iz članka 27. stavka 2. Direktive 2004/38 i iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da mjera kojom se ograničava pravo na slobodu kretanja može biti opravdana jedino ako — time što je primjerena za osiguranje postizanja cilja koji se njome želi postići i što ne prelazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje — poštuje načelo proporcionalnosti (vidjeti u tom smislu osobito prethodno navedene presude Jipa, t. 29., i Gaydarov, t. 40.).
"44 In that regard, the Court notes, first, that, apart from the possibility of paying the sum owed or providing adequate security, the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings is absolute; it is not coupled with any exceptions, temporal limitation or possibility of regular review of the factual and legal circumstances underpinning it. Thus, as long as such a prohibition is not lifted, its legal effects for a person such as Mr Byankov are continually renewed and will persist indefinitely."
44 U tom smislu valja navesti da je, s jedne strane, osim u slučaju plaćanja iznosa duga ili pružanja primjerenog osiguranja, zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku apsolutna te da ne podliježe nikakvim iznimkama, vremenskim ograničenjima ili mogućnosti redovitog preispitivanja činjeničnih ili pravnih okolnosti na kojima se temelji. Stoga, dok god traje ta zabrana, njezini pravni učinci za osobu kao što je Byankov redovito se obnavljaju i traju neograničeno.
45 Second, there exists within European Union law a body of legal rules that are capable of protecting creditors’ rights without necessarily restricting the debtor’s freedom of movement. By way of example, it is sufficient to mention Council Regulation (EC) No 44/2001 of 22 December 2000 on jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters (OJ 2001 L 12, p. 1), to which the referring court itself alludes.
45 S druge strane, u pravu Unije postoje pravna pravila kojima se mogu zaštititi prava vjerovnika bez ograničavanja slobode kretanja dužnika. Kao primjer dovoljno je navesti Uredbu Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev.
46 Accordingly, contrary to the concern expressed by the referring court, it cannot be concluded that, on account of the exclusion under Article 27(1) of Directive 2004/38 of exceptions invoked to serve economic ends, the European Union legal order does not afford a level of protection of the property rights of others – in this case creditors – which is at least equivalent to that established under the European Convention on the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
46 Iz toga proizlazi, kao odgovor na zabrinutost koju je izrazio sud koji je uputio zahtjev, da se ne može zaključiti da zbog isključenja, u skladu s člankom 27. stavkom 1. Direktive 2004/38, izuzeća na koja se poziva u gospodarske svrhe, pravni poredak Unije ne pruža razinu zaštite prava vlasništva drugih osoba — u ovom slučaju vjerovnika — koja je barem ekvivalentna onoj utvrđenoj Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda.
47 Moreover, as the referring court has in essence stated, it follows from the case-law of the European Court of Human Rights that measures, such as the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, which curb a person’s right to leave his country, must, inter alia, be regularly reviewed if the measures are not to be regarded as ‘disproportionate’ within the meaning of that case-law (see, to that effect, inter alia, Eur. Court H. R Ignatov v. Bulgaria judgment of 2 July 2009, application No 50/02 (§ 37), and Gochev v. Bulgaria judgment of 26 November 2009, application No 34383/03 (§§ 55 to 57)).
47 Nadalje, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da mjere, kao što je zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku, koje ograničavaju pravo osobe da napusti svoju zemlju, treba, između ostaloga, redovito preispitivati kako se te mjere ne bi smatralo „neproporcionalnima” u smislu te sudske prakse (vidjeti u tom smislu osobito presude Europskog suda za ljudska prava Ignatov/Bugarska od 2. srpnja 2009., zahtjev br. 50/02, t. 37. i Gochev/Bugarska od 26. studenoga 2009., zahtjev br. 34383/03, t. od 55. do 57.).
48 In view of all the foregoing, the answer to the third question is that European Union law must be interpreted as precluding the application of a national provision which provides for the imposition of a restriction on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on the ground that he owes a legal person governed by private law a debt which exceeds a statutory threshold and is unsecured.
48 S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti u smislu da mu je protivna primjena nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u Uniji državljaninu države članice samo na temelju činjenice da prema pravnoj osobi privatnog prava ima dug koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran.
49 It can be seen from the documents submitted to the Court that the proceedings before the referring court are seeking annulment, on the basis of an alleged conflict with European Union law, of an administrative decision rejecting Mr Byankov’s application for the reopening of the administrative procedure that culminated in adoption of the 2007 order. It is thus a question in the main proceedings of determining whether that rejection complies with the requirements of European Union law.
49 Iz spisa dostavljenog Sudu može se vidjeti da se postupkom pred sudom koji je uputio zahtjev traži poništenje, zbog toga što je navodno protivna pravu Unije, upravne odluke o odbijanju Byankovovog zahtjeva za ponovno otvaranje upravnog postupka koji je rezultirao donošenjem odluke iz 2007. U glavnom postupku treba stoga utvrditi je li to odbijanje u skladu sa zahtjevima prava Unije.
50 In that context, the referring court expresses uncertainty, in the context of its first question, as to the relationship between, on the one hand, the principle of legal certainty with regard to a final administrative act and, on the other, the principle of effective judicial protection of rights conferred on individuals by European Union law. The referring court takes particular account of the judgment of 13 January 2004 in Case C-453/00 Kühne & Heitz [2004] ECR I-837 and of part of the case-law deriving from it. The gist of its interpretation appears to be that the principle of effective judicial protection will always reach its limits when it comes up against ‘national rules which establish the principle of legal certainty with regard to administrative acts’.
50 U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev izražava nesigurnost, u okviru svojeg prvog pitanja, po pitanju odnosa između, s jedne strane, načela pravne sigurnosti u vezi s konačnim upravnim aktom i, s druge strane, načela djelotvorne sudske zaštite prava dodijeljenih pojedincima pravom Unije. Sud koji je uputio zahtjev posebno uzima u obzir presudu od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz, C-453/00, Zb., str. I-837. i dio sudske prakse koja proizlazi iz nje. Čini se da taj sud iz toga zaključuje da je načelo djelotvorne sudske zaštite u biti uvijek ograničeno u odnosu na „nacionalna pravila kojima se utvrđuje načelo pravne sigurnosti u vezi s upravnim aktima”.
51 In the circumstances of this case, there is, however, no need to take a view on the reasoning set out on that point in the order for reference. It suffices to note only that, since the 2007 order became final without having been subject to judicial review, the judgment in Kühne & Heitz is not directly relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in issue in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to reopen an administrative procedure with a view to annulling an administrative measure such as the 2007 order (see, by analogy, Joined Cases C-392/04 and C-422/04 i-21 Germany and Arcor [2006] ECR I-8559, paragraphs 53 and 54).
51 Međutim, u ovom slučaju nije potrebno zauzeti stajalište o razlozima koji su o tom pitanju navedeni u zahtjevu za prethodnu odluku. Dovoljno je samo napomenuti da, budući da je odluka iz 2007. postala konačna, a da nije bila predmetom sudskog preispitivanja, prethodno navedena presuda Kühne & Heitz nije izravno relevantna za potrebe utvrđivanja je li, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, upravno tijelo obvezno ponovno otvoriti upravni postupak radi poništenja upravnog akta kao što je odluka iz 2007. (vidjeti po analogiji presudu od 19. rujna 2006., i-21 Njemačka i Arcor, C-392/04 i C-422/04, Zb., str. I-8559., t. 53. i 54.).
55 However, it is not disputed in this case that, at the time the 2007 order was adopted, remedies were available to Mr Byankov that would have allowed him to challenge the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, before a court where appropriate. Indeed, it is clear from the order for reference that Mr Byankov did not bring an action against the 2007 order at the time it was adopted, with the result that the order became final.
55 Međutim, u ovom slučaju nije sporno da je u trenutku donošenja odluke iz 2007. Byankov imao na raspolaganju pravna sredstva koja su mu omogućivala da zabranu napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku osporava, ovisno o slučaju, pred sudom. Štoviše, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da u trenutku donošenja odluke iz 2007. Byankov protiv te odluke nije podnio žalbu, pa je tako ona postala konačna.
57 In the context of the procedure laid down by Article 267 TFEU providing for cooperation between national courts and the Court of Justice, it is for the latter to provide the national court with an answer which will be of use to it and enable it to determine the case before it. In that light, the Court may have to reformulate the questions referred to it (see, inter alia, Case C-334/95 Krüger [1997] ECR I-4517, paragraphs 22 and 23, and Case C-243/09 Fuß [2010] ECR I-9849, paragraph 39 and case-law cited).
57 U okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU-a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će po potrebi preformulirati pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude od 17. srpnja 1997., Krüger, C-334/95, Zb., str. I-4517., t. 22. i 23., i od 14. listopada 2010., Fuß, C-243/09, Zb.. str. I-9849., t. 39. i navedenu sudsku praksu).
"58 To that end, the Court may extract from all the information provided by the national court, in particular from the grounds of the decision to make the reference, the legislation and the principles of European Union law that require interpretation in view of the subject-matter of the dispute (see, to that effect, inter alia, Case 83/78 Redmond [1978] ECR 2347, paragraph 26; Case C-56/01 Inizan [2003] ECR I-12403, paragraph 34; and Fuß, paragraph 40)."
"58 U tu svrhu Sud može iz svih podataka koje mu je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvesti propise i načela prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (vidjeti u tom smislu osobito presude od 29. studenoga 1978., Redmond, 83/78, Zb., str. 2347., t. 26.; od 23. listopada 2003., Inizan, C-56/01, Zb., str. I-12403., t. 34. i Fuß, prethodno navedenu, t. 40.)."
59 In that regard, it is apparent from the order for reference that, under Bulgarian law, an administrative procedure that resulted in the adoption of a final individual administrative act which has not been contested before the courts may, exceptionally, be reopened in the cases listed exhaustively in Article 99 of the APK for the purpose of annulling or altering that act.
59 U tom smislu, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da, prema bugarskome pravu, upravni postupak koji je rezultirao donošenjem konačnog pojedinačnog upravnog akta koji nije osporavan pred sudom može, u iznimnim situacijama, biti ponovno otvoren u slučajevima koji su taksativno navedeni u članku 99. APK-a, radi poništenja ili izmjene tog akta.
60 Furthermore, as can be seen from paragraphs 15, 23 and 24 of this judgment, Mr Byankov’s application for the reopening of the administrative procedure in order to obtain annulment of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings was rejected on the ground that the legal conditions for Article 99 of the APK to apply were not met. In particular, as regards paragraph 1 of Article 99, no application for the reopening of the administrative procedure had been made within one month from the date of the 2007 order by a person entitled to make such an application, namely the administrative body that adopted the order, the ombudsman or, where relevant, the prosecutor concerned.
60 Nadalje, kao što se može vidjeti iz točaka 15., 23. i 24. ove presude, Byankovov zahtjev za ponovno otvaranje upravnog postupka radi poništenja zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku odbijen je zbog toga što pravni uvjeti za primjenu članka 99. APK-a nisu ispunjeni. Odnosno, što se tiče stavka 1. članka 99., osoba ovlaštena za podnošenje zahtjeva, odnosno upravno tijelo koje je donijelo odluku, ombudsman ili ovisno o slučaju, dotično državno odvjetništvo, nije podnijelo zahtjev za ponovno otvaranje upravnog postupka u roku od mjesec dana od datuma odluke iz 2007.
61 Therefore, as the referring court has in essence pointed out, no possibility is now open to Mr Byankov under Bulgarian law alone – apart from the possibility of repaying the sum claimed or providing adequate security – for obtaining a review of the factual and legal circumstances that gave rise to the territorial prohibition to which he is subject, even though, as is apparent from the answer to the third question and as is also accepted in the order for reference, such a prohibition is clearly contrary to the requirements of European Union law, in particular those of Article 27 of Directive 2004/38.
61 Stoga, kao što je sud koji je uputio zahtjev u biti istaknuo, Byankov sada, osim mogućnosti da otplati iznos potraživanja ili pruži primjereno osiguranje, nema mogućnosti, ako se uzme u obzir samo bugarsko pravo, preispitivanja činjeničnih i pravnih okolnosti koje su dovele do teritorijalne zabrane kojoj on podliježe, unatoč tome što je takva zabrana očito protivna zahtjevima prava Unije, posebno onima iz članka 27. Direktive 2004/38, a što je očigledno iz odgovora na treće pitanje i prihvaćeno u zahtjevu za prethodnu odluku.