natgillin/translations-raw huggingface dataset:
33 Moreover, such an interpretation must not disregard that relating to the criteria set out in Article 5(1) of the Brussels Convention where they lay down the rules for determining jurisdiction for the same matters and set out similar concepts. It follows from the preamble to the Rome Convention that it was concluded in order to continue, in the field of private international law, the work of unification of law set in motion by the adoption of the Brussels Convention (see Case C-133/08 ICF [2009] ECR I-9687, paragraph 22).
33 Nadalje, takvim tumačenjem ne smije se zanemariti tumačenje u odnosu na poveznice iz članka 5. stavka 1. Konvencije iz Bruxellesa kada one utvrđuju pravila za određivanje nadležnosti za ista pitanja i uređuju slične pojmove. Iz preambule Rimske konvencije proizlazi da je ona sklopljena kako bi se u području međunarodnog privatnog prava nastavilo ujednačavanje prava koje je započelo usvajanjem Konvencije iz Bruxellesa (vidjeti presudu od 6. listopada 2009., ICF, C-133/08, Zb., str. I-9687., t. 22.).
34 With regard to the content of Article 6 of the Rome Convention, it should be noted that it lays down special conflict rules relating to individual contracts of employment. Those rules derogate from those of a general nature set out in Articles 3 and 4 of that convention, which concern, respectively, the freedom of choice of the applicable law and the criteria for determining that law in the absence of such a choice.
34 U pogledu sadržaja članka 6. Rimske konvencije, valja ustvrditi da on propisuje posebna pravila o rješavanju sukoba zakona u vezi s pojedinačnim ugovorom o radu. Ta pravila odstupaju od općih pravila iz članaka 3. i 4. te konvencije o slobodnom izboru mjerodavnog prava i poveznicama za određivanje prava u nedostatku takvog izbora.
35 Article 6(1) of the Rome Convention limits the freedom to choose the applicable law. It provides that the parties to the contract cannot, by their agreement, exclude the application of mandatory rules of law which would govern the contract in the absence of such choice.
35 Članak 6. stavak 1. Rimske konvencije ograničava slobodu izbora mjerodavnog prava. Predviđa da ugovorne stranke ne mogu sporazumno isključiti primjenu prisilnih normi prava koje bi uređivale ugovor u nedostatku takvog izbora.
36 Article 6(2) of the Rome Convention lays down specific connecting criteria, which are either that of the country in which the employee ‘habitually carries out his work’ (a), or, in the absence of such a place, that of the seat of ‘the place of business through which he was engaged’ (b). Article 6(2) also provides that those two connecting criteria are not to apply where it appears from the circumstances as a whole that the contract of employment is more closely connected with another country, in which case the law of that other country is to apply.
36 Članak 6. stavak 2. Rimske konvencije utvrđuje poveznice koje su bilo iz države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao” (a), ili u nedostatku takvog mjesta, iz sjedišta „mjesta poslovanja preko kojeg je zaposlen” (b). Člankom 6. stavkom 2. također se predviđa da ove dvije poveznice nisu primjenjive ako iz okolnosti u cjelini proizlazi da je ugovor uže povezan s drugom državom, a u tom se slučaju na ugovor primjenjuje pravo te države.
37 In its order for reference, the Cour d’appel de Luxembourg seeks to determine, essentially, which of the first two criteria is applicable to the employment contract at issue in the main proceedings.
37 U svom zahtjevu za prethodnu odluku, Cour d’appel de Luxembourg u biti želi utvrditi koja je od dvije poveznice mjerodavna za ugovor o kojem se odlučuje u glavnom postupku.
38 According to the État du Grand-Duché de Luxembourg, it follows from the wording of Article 6 of the Rome Convention that the situation referred to in the question submitted for a preliminary ruling, which concerns employment in the transport sector, is that referred to by the criterion set out in Article 6(2)(b) thereof. To allow the application to such a contract of the connecting rule set out in Article 6(2)(a) would, it argues, have the effect of rendering meaningless Article 6(2)(b), which refers precisely to cases in which the employee does not habitually carry out his work in a single country.
38 Prema mišljenju Velikog Vojvodstva Luksemburg, iz teksta članka 6. Rimske konvencije proizlazi da je situacija iz zahtjeva za prethodnu odluku koja se odnosi na zapošljavanje u sektoru prometa ona iz poveznice u članku 6. stavku 2. točki (b) Rimske konvencije. Dopuštanje primjene poveznice iz članka 6. stavka 2. točke (a) na takav ugovor imalo bi, prema tome, učinak da bi članak 6. stavak 2. točka (b) Konvencije, koji se upravo odnosi na slučajeve u kojima radnici obično ne obavljaju posao u jednoj državi, izgubio smisao.
39 By contrast, according to the appellant in the main proceedings, the Greek Government and the Commission, it follows from the Court’s case-law on Article 5(1) of the Brussels Convention that the consistent interpretation of the criterion of the place where the employee ‘habitually carries out his work’ has the result that that rule can also be applied in cases where work is carried out in several Member States. In particular, they point out that, for the purposes of specifically determining that place, the Court has made reference to the place from which the employee mainly carries out his obligations towards his employer (Mulox IBC, paragraphs 21 to 23) or to the place in which he has established the effective centre of his working activities (Case C-383/95 Rutten [1997] ECR I-57, paragraph 23), or, in the absence of an office, to the place in which the employee carries out the majority of his work (Case C-37/00 Weber [2002] ECR I-2013, paragraph 42).
39 Suprotno tome, prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, grčkoj vladi i Komisiji, iz sudske prakse Suda o članku 5. stavku 1. Konvencije iz Bruxellesa proizlazi da dosljedno tumačenje poveznice mjesta u kojem radnik „obično obavlja svoj posao” ima za posljedicu da se pravilo također može primijeniti u slučajevima kad se posao obavlja u više država članica. Posebice ističu da je, za potrebe određivanja tog mjesta, Sud uputio na mjesto iz kojeg radnik uglavnom izvršava obveze prema poslodavcu (gore navedena presuda Mulox IBC, t. 21. do 23.) ili na mjesto u kojem je osnovao radno središte djelatnosti (presuda od 9. siječnja 1997., Rutten, C-383/95, Zb., str. I-57., t. 23.), ili u nedostatku ureda, na mjesto u kojem radnik obavlja većinu svog posla (presuda od 27. veljače 2002., Weber, C-37/00, Zb., str. I-2013, t. 42.).
40 In that regard, it is apparent from the Giuliano and Lagarde Report on the Convention on the law applicable to contractual obligations (OJ 1980 C 282, p. 1) that Article 6 thereof was intended to provide ‘a more appropriate arrangement for matters in which the interests of one of the contracting parties are not the same as those of the other, and … more adequate protection for the party who from the socio-economic point of view is regarded as the weaker in the contractual relationship’.
40 U tom smislu, iz Izvješća Giuliana i Lagardea o Konvenciji o pravu koje je mjerodavno za ugovorne obveze (SL 1980, C 282, str. 1.) [neslužbeni prijevod] proizlazi da je članak 6. Konvencije bio osmišljen kako bi „na odgovarajući način uredio slučajeve u kojima interesi jedne ugovorne stranke nisu na istoj razini kao i interesi druge te na taj način osigurao odgovarajuću zaštitu stranci koja je sa socioekonomskog stajališta slabija stranka u ugovornom odnosu“.
41 The Court has also been guided by those principles in the interpretation of the rules of jurisdiction relating to those contracts which are laid down by the Brussels Convention. It has held that, in a situation in which, as in the main proceedings, the employee carries out his working activities in more that one Contracting State, it is necessary to take due account of the need to guarantee adequate protection to the employee as the weaker of the contracting parties (see, to that effect, Rutten, paragraph 22, and Case C-437/00 Pugliese [2003] ECR I-3573, paragraph 18).
41 Sud se u tumačenju pravila nadležnosti u odnosu na ugovore utvrđene Konvencijom iz Bruxellesa također vodio tim načelima. Presudio je da je kad radnik obavlja posao u više država ugovornica, kao što je slučaj u glavnom postupku, potrebno uzeti u obzir potrebu osiguravanja adekvatne zaštite radniku kao slabijoj ugovornoj stranci (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Rutten, t. 22. te presudu od 10. travnja 2003., Pugliese, C-437/00, Zb., str. I-3573., t. 18.).
42 It follows that, in so far as the objective of Article 6 of the Rome Convention is to guarantee adequate protection for the employee, that provision must be understood as guaranteeing the applicability of the law of the State in which he carries out his working activities rather than that of the State in which the employer is established. It is in the former State that the employee performs his economic and social duties and, as was noted by the Advocate General in point 50 of her Opinion, it is there that the business and political environment affects employment activities. Therefore, compliance with the employment protection rules provided for by the law of that country must, so far as is possible, be guaranteed.
42 Iz toga proizlazi da, s obzirom na to da je cilj članka 6. Rimske konvencije osigurati odgovarajuću zaštitu radniku, navedena odredba mora se tumačiti u smislu da jamči primjenjivost prava države u kojoj radnik obavlja posao, a ne prava države u kojoj poslodavac ima poslovni nastan. U prvoj državi radnik obavlja svoje gospodarske i socijalne dužnosti te prema mišljenju nezavisne odvjetnice u točki 50. svog mišljenja, na tom mjestu poslovno i političko okružje utječe na aktivnosti rada. Stoga poštovanje propisa o zaštiti radnog mjesta te države mora biti zajamčeno u mjeri u kojoj je to moguće.
43 Consequently, in the light of the objective of Article 6 of the Rome Convention, it must be held that the criterion of the country in which the employee ‘habitually carries out his work’, set out in Article 6(2)(a) thereof, must be given a broad interpretation, while the criterion of ‘the place of business through which [the employee] was engaged’, set out in Article 6(2)(b) thereof, ought to apply in cases where the court dealing with the case is not in a position to determine the country in which the work is habitually carried out.
43 Prema tome, uzimajući u obzir cilj članka 6. Rimske konvencije, valja ustvrditi da je poveznicu države u kojoj radnik „obično obavlja svoj posao”, iz njezinog članka 6. stavka 2. točke (a), potrebno široko tumačiti, dok bi se poveznica „mjesta poslovanja preko kojeg je [radnik] zaposlen” iz njezinog članka 6. stavka 2. točke (b) trebala primjenjivati u slučajevima ako predmetni sudac ne može utvrditi državu uobičajenog obavljanja posla.
44 It follows from the foregoing that the criterion in Article 6(2)(a) of the Rome Convention can apply also in a situation, such as that at issue in the main proceedings, where the employee carries out his activities in more than one Contracting State, if it is possible, for the court seised, to determine the State with which the work has a significant connection.
44 Iz gore navedenog proizlazi da se poveznica iz članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije također može primijeniti u situaciji, kao što je to slučaj u glavnom postupku, kada radnik izvršava svoje aktivnosti u više država ugovornica, ukoliko je sud pred kojim se vodi postupak u mogućnosti utvrditi državu s kojom posao ima značajnu vezu.
45 According to the Court’s case-law, cited in paragraph 39 of the present judgment, which remains relevant to the analysis of Article 6(2) of the Rome Convention, where work is carried out in more than one Member State, the criterion of the country in which the work is habitually carried out must be given a broad interpretation and be understood as referring to the place in which or from which the employee actually carries out his working activities and, in the absence of a centre of activities, to the place where he carries out the majority of his activities.
45 U skladu sa sudskom praksom Suda navedenom u točki 39. ove presude, koja ostaje relevantna za analizu članka 6. stavka 2. Rimske konvencije, kad se posao obavlja u više država članica, poveznicu države u kojoj radnik obično obavlja posao treba široko tumačiti tako da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg radnik zapravo izvršava svoje radne aktivnosti te, ako ne postoji središte djelatnosti, na mjesto u kojem izvršava većinu svojih aktivnosti.
46 Moreover, that interpretation is consistent also with the wording of the new provision on the conflict-of-law rules relating to individual contracts of employment, introduced by Regulation No 593/2008, which is not applicable to the present case ratione temporis. According to Article 8 of that regulation, to the extent that the law applicable to the individual employment contract has not been chosen by the parties, the contract is to be governed by the law of the country in which or, failing that, from which the employee habitually carries out his work in performance of the contract. That law remains applicable also where the employee carries out duties temporarily in another State. Furthermore, as stated in recital 23 in the preamble to that regulation, the interpretation of that provision must be prompted by the principles of favor laboratoris in that the weaker parties to contracts must be protected ‘by conflict-of-law rules that are more favourable’.
46 Nadalje, to je tumačenje dosljedno tekstu nove odredbe o pravilima o sukobu zakona koji se odnose na pojedinačne ugovore o radu, uvedene Uredbom br. 593/2008, koja nije primjenjiva na ovaj slučaj ratione temporis. U skladu s člankom 8. te uredbe, ukoliko stranke nisu odabrale pravo koje se primjenjuje na pojedinačni ugovor o radu, ugovor se uređuje pravom države u kojoj ili iz koje radnik obično obavlja svoj posao sukladno ugovoru. Ukoliko je radnik privremeno zaposlen u drugoj državi, smatrat će se da nije došlo do promjene države u kojoj obično obavlja posao. To pravo ostaje primjenjivo u slučajevima kad radnik privremeno izvršava dužnosti u drugoj državi. Nadalje, u skladu s uvodnom odredbom 23. te uredbe, tumačenje te odredbe mora se voditi načelima favor laboratoris tako da slabije ugovorne stranke budu zaštićene „pravilima o sukobu zakona koja su povoljnija”.
47 It follows from the foregoing that the referring court must give a broad interpretation to the connecting criterion laid down in Article 6(2)(a) of the Rome Convention in order to establish whether the appellant in the main proceedings habitually carried out his work in one of the Contracting States and, if so, to determine which one.
47 Iz gore navedenog proizlazi da sud koji je uputio zahtjev mora široko tumačiti poveznicu iz članka 6. stavka 2. točke (a) Rimske konvencije kako bi utvrdio je li tužitelj u glavnom postupku uobičajeno obavljao posao u jednoj državi ugovornici, te ukoliko je to slučaj, o kojoj se državi ugovornici radi.
48 Accordingly, in the light of the nature of work in the international transport sector, such as that at issue in the main proceedings, the referring court must, as proposed by the Advocate General in points 93 to 96 of her Opinion, take account of all the factors which characterise the activity of the employee.
48 Prema tome, u svjetlu prirode posla u sektoru međunarodnog prometa koji je predmet glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev treba, u skladu s mišljenjem nezavisne odvjetnice u točkama 93. do 96., uzeti u obzir sve čimbenike koji obilježavaju aktivnost radnika.
49 It must, in particular, determine in which State is situated the place from which the employee carries out his transport tasks, receives instructions concerning his tasks and organises his work, and the place where his work tools are situated. It must also determine the places where the transport is principally carried out, where the goods are unloaded and the place to which the employee returns after completion of his tasks.
49 Taj sud posebno treba utvrditi u kojoj državi se nalazi mjesto iz kojeg radnik obavlja djelatnost prijevoza, iz kojeg prima radne upute te organizira svoj posao, te mjesto na kojem se nalaze njegova sredstva za rad. Također treba utvrditi mjesta u kojima se većinom odvija prijevoz, u kojima se vrši istovar robe te mjesto u koje se radnik vraća nakon izvršenja zadatka.
50 In those circumstances, the answer to the question referred is that Article 6(2)(a) of the Rome Convention must be interpreted as meaning that, in a situation in which an employee carries out his activities in more than one Contracting State, the country in which the employee habitually carries out his work in performance of the contract, within the meaning of that provision, is that in which or from which, in the light of all the factors which characterise that activity, the employee performs the greater part of his obligations towards his employer.
50 U tim okolnostima na postavljeno pitanje valja odgovoriti na način da članak 6. stavak 2. točka (a) Rimske konvencije treba tumačiti u smislu da je, kada radnik izvršava svoje aktivnosti u više država ugovornica, država u kojoj radnik obično obavlja posao na temelju ugovora, u smislu te odredbe, upravo ona u kojoj ili iz koje, u svjetlu svih čimbenika koji karakteriziraju tu aktivnost, radnik obavlja veći dio svojih obaveza prema poslodavcu.
Article 6(2)(a) of the Convention on the law applicable to contractual obligations, opened for signature in Rome on 19 June 1980, must be interpreted as meaning that, in a situation in which an employee carries out his activities in more than one Contracting State, the country in which the employee habitually carries out his work in performance of the contract, within the meaning of that provision, is that in which or from which, in the light of all the factors which characterise that activity, the employee performs the greater part of his obligations towards his employer.
Članak 6. stavak 2. točka (a) Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. valja tumačiti u smislu da je, kada radnik izvršava svoje aktivnosti u više država ugovornica, zemlja u kojoj radnik obično obavlja posao na temelju ugovora, u smislu te odredbe, upravo ona u kojoj ili iz koje, u svjetlu svih čimbenika koji karakteriziraju tu aktivnost, radnik obavlja veći dio svojih obaveza prema poslodavcu.
19 July 2012 (*)
od 19. srpnja 2012.(*)
(Common foreign and security policy – Regulation (EC) No 881/2002 – Regulation (EU) No 1286/2009 – Restrictive measures directed against certain persons and entities associated with Usama bin Laden, the Al-Qaeda network and the Taliban – Freezing of funds and economic resources – Choice of legal basis – Articles 75 TFEU and 215 TFEU – Entry into force of the Treaty of Lisbon – Transitional provisions – CFSP common positions and decisions – Joint proposal from the High Representative of the Union for Foreign Affairs and Security Policy and from the Commission)
„Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Uredba (EZ) br. 881/2002 – Uredba (EU) br. 1286/2009 – Mjere ograničavanja protiv osoba i subjekata povezanih s Osamom bin Ladenom, mrežom Al Kaide i talibanima – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Odabir pravne osnove – Članak 75. UFEU-a i članak 215. UFEU-a – Stupanje na snagu Lisabonskog ugovora – Prijelazne odredbe – Zajednička stajališta i odluke ZVSP-a – Zajednički prijedlog Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i Komisije“
In Case C-130/10,
U predmetu C-130/10,
ACTION for annulment under Article 263 TFEU, brought on 9 March 2010,
povodom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a, podnesene 9. ožujka 2010.,
European Parliament, represented initially by E. Perillo and K. Bradley, and subsequently by A. Auersperger Matić and U. Rösslein, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg,
Europski parlament, koji su zastupali E. Perillo i K. Bradley, a zatim A. Auersperger Matić i U. Rösslein, u svojstvu agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu,
having regard to the written procedure and further to the hearing on 7 December 2011,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 7. prosinca 2011.,
after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 31 January 2012,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 31. siječnja 2012.,
1 By its action, the European Parliament asks the Court to annul Council Regulation (EU) No 1286/2009 of 22 December 2009 amending Regulation (EC) No 881/2002 imposing certain specific restrictive measures directed against certain persons and entities associated with Usama bin Laden, the Al-Qaeda network and the Taliban (OJ 2009 L 346, p. 42, ‘the contested regulation’).
1 Svojom tužbom Europski parlament traži od Suda da poništi Uredbu Vijeća (EU) br. 1286/2009 od 22. prosinca 2009. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 881/2002 o određenim posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata povezanih s Osamom bin Ladenom, mrežom Al-Kaida i talibanima (SL L 346, str. 42., u daljnjem tekstu: pobijana uredba) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 220.).
2 On 16 January 2002, the United Nations Security Council (‘the Security Council’) adopted Resolution 1390 (2002), setting out measures to be imposed against Usama bin Laden, members of the Al-Qaeda organisation and the Taliban and other individuals, groups, undertakings and entities associated with them. Paragraphs 1 and 2 of that resolution provide in particular for, essentially, the continuation of the measures for the freezing of funds imposed by Paragraph 4(b) of Resolution 1267 (1999) and Paragraph 8(c) of Resolution 1333 (2000). In accordance with paragraph 3 of Resolution 1390 (2002), those measures were to be reviewed by the Security Council 12 months after their adoption, at the end of which period the Council would either allow those measures to continue or decide to improve them.
2 Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) donijelo je 16. siječnja 2002. Rezoluciju 1390 (2002) kojom se predviđaju mjere usmjerene protiv Osame bin Ladena, članova organizacije Al-Kaida i talibana te ostalih s njima povezanih osoba, skupina, poduzeća i subjekata. U stavku 1. i stavku 2. navedene rezolucije posebno je predviđen, u bitnom, nastavak mjera za zamrzavanje financijskih sredstava koje su predviđene u stavku 4. točki (b) Rezolucije 1267 (1999) i stavku 8. točki (c) Rezolucije 1333 (2000). U skladu sa stavkom 3. Rezolucije 1390 (2002), Vijeće sigurnosti trebalo je preispitati spomenute mjere 12 mjeseci nakon donošenja, na kraju kojeg razdoblja bi dopustilo nastavak mjera ili donijelo odluku o njihovom unaprjeđenju.