natgillin/translations-raw huggingface dataset:
17 Relying, in particular, in that respect, on Commission Decision 2001/851/EC of 21 June 2001 on the State aid awarded to the Tirrenia di Navigazione shipping company by Italy (OJ 2001 L 318, p. 9) - a decision relating, it is true, to subsidies granted after the period at issue in the main proceedings, but adopted following a procedure instituted by the Commission of the European Communities before the hearing before the Corte Suprema di Cassazione in the case which gave rise to the judgment of 19 April 2000 - TDM submits that, had that court made a reference to the Court of Justice, the outcome of the appeal would have been entirely different.
17 Oslanjajući se u tom pogledu osobito na Odluku Komisije 2001/851/EZ od 21. lipnja 2001. o državnim potporama koju je Italija dodijelila pomorskoj kompaniji Tirrenia di Navigazione (SL L 318, str. 9.) - odluku koja se, dakako, odnosi na subvencije dodijeljene nakon predmetnog razdoblja iz glavnog postupka, ali koja je donesena u postupku koji je pokrenula Komisija Europskih zajednica prije rasprave na Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) u predmetu u kojem je donesena presuda od 19. travnja 2000. - TDM ističe da bi, da se taj sud bio obratio Sudu, ishod žalbe bio potpuno drukčiji.
Like the Commission in the abovementioned decision, the Court would have laid emphasis on the Community dimension of the maritime cabotage and the difficulties inherent in assessing the compatibility of public subsidies with the rules of the Treaty on State aid, which would have led the Corte Suprema di Cassazione to declare that the aid granted to Tirrenia was unlawful.
Po uzoru na Komisiju u gore navedenoj odluci, Sud bi naime bio naglasio tu dimenziju Zajednice koja je prisutna u djelatnosti pomorske kabotaže kao i poteškoće svojstvene ocjenjivanju spojivosti javnih subvencija s pravilima Ugovora u pogledu državnih potpora, što bi navelo Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) da utvrdi da je potpora dodijeljena Tirreniji nezakonita.
18 The Repubblica italiana disputes even the admissibility of that action for damages, basing its arguments on the provisions of Law No 117/88 and, in particular, on Article 2(2) thereof, pursuant to which the interpretation of provisions of law in the context of the exercise of judicial functions cannot give rise to State liability.
18 Talijanska Republika osporava samu dopuštenost te tužbe za naknadu štete oslanjajući se na tekst Zakona br. 117/88, a osobito na njegov članak 2. stavak 2., na temelju kojeg tumačenje pravnih normi u okviru izvršavanja sudačkih dužnosti ne može značiti postojanje odgovornosti države.
If, however, the action should be held admissible by the referring court, it submits, in the alternative, that the action must in any event be dismissed since the conditions governing references for a preliminary ruling are not met and the judgment of 19 April 2000, being res judicata, may no longer be challenged.
Međutim, pod pretpostavkom da dopuštenost te tužbe treba prihvatiti sud koji je uputio zahtjev, ona podredno ističe da tužbu u svakom slučaju treba odbiti s obzirom na to da uvjeti za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku nisu ispunjeni i da presuda od 19. travnja 2000., budući da je postala pravomoćna, više ne može biti dovedena u pitanje.
19 In reply to those arguments, TDM raises the question of the compatibility of Law No 117/88 in the light of the requirements of Community law.
19 Kao odgovor na te argumente TDM postavlja pitanje spojivosti Zakona br. 117/88 u pogledu zahtjevâ prava Zajednice.
In particular, it submits that the conditions governing the admissibility of actions laid down by that Law and the practice of the national courts (including the Corte Suprema di Cassazione) in that connection are so restrictive that they make it excessively difficult, indeed virtually impossible, to obtain compensation from the State for damage caused by judicial decisions. Consequently, that legislation disregards the principles laid down by the Court, inter alia, in Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357 and Joined Cases C-46/93 and C-48/93 Brasserie du Pêcheur and Factortame [1996] ECR I-1029.
Osobito tvrdi da su uvjeti dopuštenosti tužbi koji su navedeni u tom zakonu i prakse koje se u tom pogledu drže nacionalni sudovi (među njima i sam Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud)) toliko restriktivni da je izuzetno teško, pa čak i praktički nemoguće, dobiti od države naknadu štete za štetu uzrokovanu sudskim odlukama. Prema tome, takvim propisom ne poštuju se načela koja Sud navodi osobito u svojim presudama od 19. studenoga 1991. Francovich i dr. (C-6/90 i C-9/90, Zb., str. I-5357.) i od 5. ožujka 1996. Brasserie du Pêcheur et Factortame (C-46/93 i C-48/93, Zb. str. I-1029.).
20 In those circumstances, since it was unsure how to decide the dispute before it and whether it was possible to extend to the judiciary the principles laid down by the Court in the judgments, cited in the preceding paragraph, concerning infringements of Community law committed in the exercise of legislative activity, the Tribunale di Genova decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
20 Budući da je u tim okolnostima imao sumnje o tome kako riješiti spor koji je pred njim u tijeku i što se tiče mogućnosti da se na sudbenu vlast prošire načela koja je Sud utvrdio u presudama navedenim u prethodnoj točki u pogledu povreda prava Zajednice počinjenih tijekom obavljanja legislativne djelatnosti, Tribunale di Genova odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
`(1) Is a Member State liable on the basis of non-contractual liability to individual citizens for errors by its own courts in the application of Community law or the failure to apply it correctly and in particular the failure by a court of last instance to discharge the obligation to make a reference to the Court of Justice under the third paragraph of Article 234 EC?
„1. Postoji li kod države [članice] izvanugovorna odgovornost prema pojedincima zbog pogrešaka njezinih sudaca u primjeni ili izostanku primjene prava Zajednice, a posebno zbog toga što je sud koji odlučuje u zadnjem stupnju prekršio svoju obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu koju ima na temelju članka 234. trećeg podstavka Ugovora ?
(2) Where a Member State is deemed liable for the errors by its own courts in the application of Community law and in particular for failure by a court of last instance to make a reference to the Court of Justice under the third paragraph of Article 234 EC, is affirmation of that liability impeded in a manner incompatible with the principles of Community law by national legislation on State liability for judicial errors which:
2. U slučaju kada treba smatrati da država članica odgovara za pogreške svojih sudaca u primjeni prava Zajednice, a posebno za propust suda koji odlučuje u zadnjem stupnju da na temelju članka 234. trećeg podstavka Ugovora Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku, jesu li nacionalni propisi u pogledu odgovornosti države zbog pogrešaka sudova prepreka za postojanje te odgovornosti - i jesu li zbog toga nespojivi s načelima prava Zajednice - kada:
precludes liability in relation to the interpretation of provisions of law and assessment of facts and of the evidence adduced in the course of the exercise of judicial functions,
isključuju odgovornost vezanu za tumačenje pravnih propisa i ocjenu činjenica i dokaza koji su obavljeni u okviru sudske djelatnosti,
limits State liability solely to cases of intentional fault and serious misconduct on the part of the court?'
ograničavaju odgovornost države samo na slučajeve prijevare i teške pogreške koje počini sudac?"
21 Following delivery of the judgment in Case C-224/01 Köbler [2003] ECR I-10239, the Registrar of the Court sent a copy of that judgment to the referring court asking it whether, in the light of the content thereof, it considered it necessary to continue its reference for a preliminary ruling.
21 Nakon objave presude od 30. rujna 2003., Köbler (C-224/01, Zb., str. I-10239.), tajnik Suda poslao je jedan primjerak te presude sudu koji je uputio zahtjev i pritom ga pitao smatra li da je u pogledu sadržaja te presude korisno da ostane kod svojeg zahtjeva za prethodnu odluku.
22 By letter of 13 January 2004, received by the Court Registry on 29 January 2004, the Tribunale di Genova, having heard the parties to the main proceedings, took the view that the Köbler judgment gave a comprehensive answer to the first of the two questions which it had referred, so that it was no longer necessary for the Court to give a ruling on that question.
22 Dopisom od 13. siječnja 2004., pristiglom tajniku Suda 29. siječnja, nakon saslušanja stranaka u glavnom postupku, Tribunale di Genova procijenio je da gore navedena presuda Köbler daje iscrpan odgovor na prvo od dva njegova pitanja, tako da više nije potrebno da se Sud o njemu očituje.
23 However, it considered it necessary to continue with its second question, in order that the Court give a ruling `also in the light of the principles set out ... in the Köbler judgment' on the question whether `national legislation on State liability for judicial errors impedes affirmation of that liability where it precludes liability in relation to the interpretation of provisions of law and assessment of facts and of the evidence adduced in the course of the exercise of judicial functions and limits State liability solely to cases of intentional fault and serious misconduct on the part of the court'.
23 S druge strane, ocijenio je korisnim zadržati svoje drugo pitanje kako bi se Sud očitovao, „također u svjetlu načela [...] navedenih u presudi Köbler" o pitanju „jesu li nacionalni propisi u pogledu postojanja odgovornosti države zbog pogrešaka sudova prepreka za postojanje te odgovornosti kada isključuju odgovornost vezanu za tumačenje pravnih pravila i za ocjenu činjenica i dokaza koji su obavljeni u okviru sudske djelatnosti i ograničavaju odgovornost države samo na slučajeve prijevare i teške pogreške koje počini sudac".
24 A preliminary point to note is that the aim of the proceedings pending before the referring court is to have the State held liable in respect of a decision of a supreme court that is not subject to appeal.
24 Najprije valja istaknuti da je postupku koji je u tijeku na sudu koji je uputio zahtjev cilj tužba koja se odnosi na postojanje odgovornosti države zbog odluke protiv koje nije dozvoljena žalba, a koju je donio viši sud.
The question which the referring court wished to maintain must therefore be understood as concerning, in essence, the question whether Community law and, in particular, the principles laid down by the Court in the Köbler judgment preclude national legislation such as that at issue in the main proceedings which, firstly, excludes all State liability for damage caused to individuals by an infringement of Community law committed by a national court adjudicating at last instance, where that infringement is the result of an interpretation of provisions of law or of an assessment of the facts and evidence carried out by that court, and, secondly, also limits such liability solely to cases of intentional fault and serious misconduct on the part of the court.
Pitanje pri kojem ostaje sud koji je uputio zahtjev od tog trenutka valja shvatiti na način da se u biti odnosi na pitanje je li pravu Zajednice te osobito načelima koja je Sud naveo u gore navedenoj presudi Köbler protivan nacionalni propis poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji, s jedne strane, isključuje svaku odgovornost države članice za štetu nanesenu pojedincima zbog povrede prava Zajednice koju je počinio nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju kada ta povreda proizlazi iz tumačenja pravnih pravila ili ocjene činjenica i dokaza od strane tog suda i koji, s druge strane, štoviše tu odgovornost ograničava samo na slučajeve prijevare i teške pogreške koje počini sudac.
25 In the view of TDM and the Commission, that question calls clearly for an affirmative answer.
25 Na to pitanje i TDM i Komisija jasno traže pozitivan odgovor.
Since assessment of facts and evidence and interpretation of provisions of law are inherent in the judicial function, the exclusion, in such cases, of State liability for damage caused to individuals by reason of the exercise of that function amounts, in practice, to exonerating the State from all liability for infringements of Community law attributable to the judiciary.
Naime, kada je sudskoj djelatnosti svojstveno ocjenjivanje činjenica i dokaza kao i tumačenje pravnih pravila, isključenje države od odgovornosti za štetu nanesenu pojedincima zbog izvršavanja te djelatnosti u takvim se slučajevima u praksi svodi na njezino izuzimanje od svakog oblika odgovornosti za povrede prava Zajednice koje se mogu pripisati sudbenoj vlasti.
26 Furthermore, with regard to the limitation of that liability solely to cases of intentional fault or serious misconduct on the part of the court, that is also likely to lead to de facto exclusion of all State liability since, firstly, the court called upon to rule on an action for compensation for damage caused by a judicial decision is not left free to construe the actual concept of `serious misconduct' itself but is bound by the strict definition laid down by the national legislature which sets out in advance - and exhaustively - what constitutes serious misconduct.
26 Što se nadalje tiče ograničavanja te odgovornosti samo na slučajeve prijevare ili teške pogreške koje počini sudac, ono je također takva karaktera da dovodi do činjeničnog izuzimanja od svakog oblika državne odgovornosti budući da sam pojam „teške pogreške", s jedne strane, nije prepušten slobodnoj procjeni suca zaduženog za odlučivanje o eventualnoj tužbi za naknadu štete nanesene nekom sudskom odlukom, nego ga strogo određuje nacionalni zakonodavac koji unaprijed - i to taksativno - nabraja slučajeve teške pogreške.
27 According to TDM, it follows, secondly, from experience gained in Italy in the implementation of Law No 117/88, that that State's courts and, in particular, the Corte Suprema di Cassazione adopt a very narrow reading of that law and of the concepts of `serious misconduct' and `inexcusable negligence'.
27 Prema mišljenju TDM-a, iz talijanskog iskustva provedbe Zakona br. 117/88, s druge strane, proizlazi da sudovi te države, a posebno Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), izuzetno restriktivno čitaju taj zakon kao i pojmove „teška pogreška" i „neoprostiv nemar".
Those concepts are interpreted by that court as `manifest, gross and large-scale infringement of the law' or as containing a construction of the law `in terms contrary to all logical criteria', which leads in practice to the virtually systematic dismissal of complaints brought against the Italian State.
Taj sud te pojmove tumači kao „očito, grubo i sveobuhvatno kršenje prava" ili kao čitanje prava koje je „suprotno svakom logičnom kriteriju", što u praksi rezultira praktički sustavnim odbijanjem pritužbi uloženih protiv talijanske države.
28 However, according to the Italian Government, supported on this point by Ireland and the United Kingdom Government, national legislation such as that at issue in the main proceedings is perfectly compatible with the very principles of Community law since it creates a fair balance between the need to preserve the independence of the judiciary and the essential requirements of legal certainty, on the one hand, and the provision of effective judicial protection of individuals in the most flagrant cases of infringement of Community law attributable to the judiciary, on the other.
28 S druge strane, prema mišljenju talijanske vlade koju o ovom pitanju podržavaju Irska i vlada Ujedinjene Kraljevine, nacionalni propisi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku savršeno udovoljavaju samim načelima prava Zajednice čim ostvaruju pravednu ravnotežu između nužnosti da se sačuva neovisnost sudbene vlasti i imperativa pravne sigurnosti, s jedne strane, te dodjele djelotvorne sudske zaštite pojedincima u najočitijim slučajevima povreda prava Zajednice koje se mogu pripisati sudbenoj vlasti, s druge strane.
29 On that view, if it were to be accepted, Member States' liability for damage resulting from such infringements ought therefore to be restricted solely to those cases in which there is a sufficiently serious infringement of Community law.
29 Prema tom stajalištu, i da se to stajalište mora uzeti u obzir, odgovornost država članica za štetu koja proizlazi iz takvih povreda trebalo bi stoga ograničiti samo na slučajeve u kojima se može otkriti dovoljno ozbiljna povreda prava Zajednice.
However, liability could not be incurred where a national court has ruled on a dispute on the basis of an interpretation of articles of the Treaty which is adequately reflected in the reasons given by that court.
Međutim, odgovornost ne može postojati kada je nacionalni sud o sporu odlučio na osnovi tumačenja članaka Ugovora koje se primjereno odražava u obrazloženju koje je taj sud dao.
30 In that regard, it should be noted that, in the Köbler judgment, delivered after the date on which the national court made the reference to the Court, the Court held that the principle that a Member State is obliged to make good damage caused to individuals as a result of breaches of Community law for which it is responsible applies to any case in which a Member State breaches Community law, whichever is the authority of the Member State whose act or omission was responsible for the breach (see paragraph 31 of that judgment).
30 U pogledu toga valja podsjetiti da je Sud u gore navedenoj presudi Köbler izrečenoj nakon datuma na koji se sud koji je uputio zahtjev obratio Sudu podsjetio da je načelo, prema kojem je država članica obvezna nadoknaditi štetu nanesenu pojedincima zbog povreda prava Zajednice koje joj se pripisuju, valjano za svaku hipotetsku povredu prava Zajednice, bez obzira na to koje je njezino tijelo koje je svojim djelovanjem ili propustom dovelo do povrede obveze (vidjeti točku 31. ove presude).
31 Basing its reasoning in that respect, inter alia, on the essential role played by the judiciary in the protection of the rights derived by individuals from Community rules and on the fact that a court adjudicating at last instance is by definition the last judicial body before which individuals may assert the rights conferred on them by Community law, the Court infers that the protection of those rights would be weakened - and the full effectiveness of the Community rules conferring such rights would be brought into question - if individuals were precluded from being able, under certain conditions, to obtain reparation when their rights are affected by an infringement of Community law attributable to a decision of a court of a Member State adjudicating at last instance (see Köbler, paragraphs 33 to 36).
31 Temeljeći se u pogledu toga osobito na ključnoj ulozi sudbene vlasti u zaštiti prava koja pojedincima pripadaju na temelju pravila Zajednice i na okolnosti da sud koji odlučuje u zadnjem stupnju po definiciji čini zadnju instancu na kojoj oni mogu koristiti prava koja su im dodijeljena pravom Zajednice, Sud je iz toga zaključio da bi zaštita tih prava oslabila - a puna djelotvornost pravila Zajednice kojima se dodjeljuju slična prava bila bi dovedena u pitanje - da je isključeno da pojedinci pod određenim uvjetima mogu dobiti naknadu za štetu koja im je nanesena povredom prava Zajednice koja se može pripisati odluci nacionalnog suda koji odlučuje u zadnjem stupnju (vidjeti gore navedenu presudu Köbler, t. 33. do 36.).
32 It is true that, having regard to the specific nature of the judicial function and to the legitimate requirements of legal certainty, State liability in such a case is not unlimited.
32 Dakako, s obzirom na specifičnost sudačke dužnosti kao i na legitimne zahtjeve pravne sigurnosti, odgovornost države u takvom slučaju nije neograničena.
As the Court has held, State liability can be incurred only in the exceptional case where the national court adjudicating at last instance has manifestly infringed the applicable law.
Kako je Sud presudio, ta odgovornost može postojati samo u iznimnom slučaju kada nacionalni sud koji odlučuje u zadnjem stupnju očito nije poštovao primjenjivo pravo.
In order to determine whether that condition is satisfied, the national court hearing a claim for reparation must take account of all the factors which characterise the situation put before it, which include, in particular, the degree of clarity and precision of the rule infringed, whether the infringement was intentional, whether the error of law was excusable or inexcusable, the position taken, where applicable, by a Community institution and non-compliance by the court in question with its obligation to make a reference for a preliminary ruling under the third paragraph of Article 234 EC (Köbler, paragraphs 53 to 55).
Kako bi se odredilo je li taj uvjet ispunjen, nacionalni sud pred kojim se vodi tužba za naknadu štete mora u tom pogledu voditi računa o svim karakterističnim elementima situacije koja mu je predočena, a osobito o stupnju jasnoće i preciznosti prekršenog pravila, hotimičnosti kršenja, oprostivosti ili neoprostivosti pogreške koja se tiče prava, prema potrebi o stajalištu koje je zauzela neka institucija Zajednice, kao i neizvršenju, od strane predmetnog suda, obveze upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku koju ima na temelju članka 234. trećeg podstavka UEZ-a (gore navedena presuda Köbler, t. 53. do 55.).
33 Analogous considerations linked to the need to guarantee effective judicial protection to individuals of the rights conferred on them by Community law similarly preclude State liability not being incurred solely because an infringement of Community law attributable to a national court adjudicating at last instance arises from the interpretation of provisions of law made by that court.
33 Na isti način i slična razmatranja povezana s potrebom da se pojedincima zajamči djelotvorna sudska zaštita prava koja su im dodijeljena pravom Zajednice isključuju to da odgovornost države ne može postojati već i samo ako povreda prava Zajednice, koja se pripisuje nacionalnom sudu koji odlučuje u zadnjem stupnju, proizlazi iz tumačenja pravnih pravila od strane toga suda.
34 On the one hand, interpretation of provisions of law forms part of the very essence of judicial activity since, whatever the sphere of activity considered, a court faced with divergent or conflicting arguments must normally interpret the relevant legal rules - of national and/or Community law - in order to resolve the dispute brought before it.
34 Naime, s jedne se strane tumačenje pravnih pravila ubraja u samu bit sudske djelatnosti budući da će, bez obzira na područje djelatnosti koje se razmatra, sudac koji je suočen s oprečnim ili proturječnim tezama obično morati tumačiti relevantne pravne norme - nacionalne i/ili norme Zajednice - s ciljem da odluči o sporu koji se pred njim vodi.
35 On the other hand, it is not inconceivable that a manifest infringement of Community law might be committed precisely in the exercise of such work of interpretation if, for example, the court gives a substantive or procedural rule of Community law a manifestly incorrect meaning, particularly in the light of the relevant case-law of the Court on the subject (see, in that regard, Köbler, paragraph 56), or where it interprets national law in such a way that in practice it leads to an infringement of the applicable Community law.
35 S druge strane, ne može se isključiti da je očita povreda primjenjivog prava Zajednice počinjena baš u izvršavanju takve interpretativne funkcije ako sudac, na primjer, nekom pravnom pravilu materijalnog ili proceduralnog prava Zajednice odredi očito pogrešan opseg, osobito u pogledu mjerodavne sudske prakse Suda u tom području (vidjeti u tom pogledu gore navedenu presudu Köbler, t. 56.) ili ako nacionalno pravo tumači tako da to u praksi rezultira povredom primjenjivog prava Zajednice.