natgillin/translations-raw huggingface dataset:
12 Since those courts dismissed her claims, Ms Dominguez brought an appeal on a point of law. She argues that an accident on the journey to or from work is a work-related accident and is covered by the same arrangements as a work-related accident. Thus, under Article L. 223-4 of the Code du travail, the period of suspension of her contract of employment following the accident on the journey to work should be treated as being equivalent to actual work time for the purpose of calculating her paid leave.
12 Budući da su ti sudovi odbili njezine tužbe, M. Dominguez je podnijela žalbu u kasacijskom postupku. Ona tvrdi da je nesreća na putu na posao ili s posla nesreća na radu i obuhvaćena je istim mjerama kao nesreća na radu. Stoga na temelju članka L. 223-4 Zakonika o radu razdoblje prekida njezinog radnog odnosa nakon nesreće na putu na posao treba poistovjetiti sa stvarnim vremenom rada za potrebe izračuna njezinog plaćenog dopusta.
‘1. Must Article 7(1) of Directive 2003/88… be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of ten days’ (or one month’s) actual work during the reference period?
„1. Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 [...] tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju najkraćim razdobljem od deset dana (ili mjesec dana) stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja?
2. If the answer to the first question is in the affirmative, does Article 7 of Directive 2003/88 …, which imposes a specific obligation on an employer in so far as it creates entitlement to paid leave for a worker who is absent on health grounds for a period of one year or more, require a national court hearing proceedings between individuals to disregard a conflicting national provision which makes entitlement to paid annual leave in such a case conditional on at least ten days’ actual work during the reference year?
2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, zahtijeva li članak 7. Direktive 2003/88 [...], koji nameće posebnu obvezu poslodavcu da radniku koji je zbog zdravstvenih razloga izostao s posla godinu dana ili dulje daje pravo na plaćeni odmor, da nacionalni sudac koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca izuzme oprečnu nacionalnu odredbu koja u takvom slučaju pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje stvarnim radom u trajanju od najmanje deset dana tijekom referentne godine?
3. Since Article 7 of Directive 2003/88/EC does not distinguish between workers according to whether their absence from work during the reference period is due to a work-related accident, an occupational disease, an accident on the journey to or from work or a non-occupational disease, are workers entitled, under that directive, to paid leave of the same length whatever the reason for their absence on health grounds, or must that directive be interpreted as not precluding the length of paid leave differing according to the reason for the worker’s absence, if national law provides that in certain circumstances the length of paid annual leave may exceed the minimum of four weeks provided for by [Directive 2003/88]?’
3. S obzirom da članak 7. Direktive 2003/88/EZ ne radi razliku između radnika prema tome je li razlog izostanka s posla tijekom referentnog razdoblja nesreća na radu, profesionalna bolest, nesreća na putu na posao ili s posla ili neprofesionalna bolest, imaju li na temelju tog teksta radnici pravo na plaćeni odmor u istom trajanju bez obzira na razlog njihovog izostanka zbog zdravstvenih razloga, ili taj tekst treba tumačiti tako da mu nije protivno da trajanje plaćenog odmora može biti različito s obzirom na razlog izostanka radnika, ako nacionalno pravo u određenim uvjetima predviđa duži plaćeni godišnji odmor može od minimalna četiri tjedna kako je predviđeno Direktivom [2003/88]?”
15 By its first question, the national court asks, essentially, whether Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days’ or one month’s actual work during the reference period.
15 Svojim prvim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili praksa, u skladu s kojom se pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
"16 In that regard it should be noted that, according to settled case-law, the entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of European Union social law from which there can be no derogations and whose implementation by the competent national authorities must be confined within the limits expressly laid down by Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18) itself, that directive being now codified by Directive 2003/88 (see Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraph 43; Joined Cases C-350/06 and C-520/06 Schultz-Hoff and Others [2009] ECR I-179, paragraph 22; and Case C-214/10 KHS [2011] ECR I-11757, paragraph 23)."
"16 U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.), koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I-4881., t. 43.; od 20. siječnja 2009., Schultz-Hoff i dr., C-350/06 i C-520/06, Zb., str. I-179., t. 22. i od 22. studenoga 2011., KHS, C-214/10, Zb., str. I-11757., t. 23.)."
21 It follows from the foregoing that Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days’ or one month’s actual work during the reference period.
21 Iz navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
"24 In that regard, the Court has consistently held that when national courts apply domestic law they are bound to interpret it, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result sought by the directive and consequently comply with the third paragraph of Article 288 TFEU. This obligation to interpret national law in conformity with European Union law is inherent in the system of the Treaty on the Functioning of the European Union, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of European Union law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 114; Joined Cases C-378/07 to C-380/07 Angelidaki and Others [2009] ECR I-3071, paragraphs 197 and 198; and Case C-555/07 Kücükdeveci [2010] ECR I-365, paragraph 48)."
"24 U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi prilikom primjene unutarnjeg prava nacionalni su sudovi dužni, koliko je to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem dotične direktive kako bi se postigao njome predviđeni rezultat i postupilo u skladu s člankom 288. alinejom 3. UFEU-a. Ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava je u stvari inherentna sustavu UFEU-a jer omogućuje nacionalnim sudovima da osiguraju, u okviru njihovih nadležnosti, potpunu učinkovitost prava Unije prilikom rješavanja sporova koji su pred njima pokrenuti (vidjeti osobito presudu od 5. listopada 2004., Pfeiffer i dr., C-397/01 do C-403/01, Zb., str. I-8835., t. 114.; od 23. travnja 2009., Angelidaki i dr., C-378/07 do C-380/07, Zb., str. I-3071., t. 197. i 198. i od 19. siječnja 2010., Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 48.)."
25 It is true that this principle of interpreting national law in conformity with European Union law has certain limitations. Thus the obligation on a national court to refer to the content of a directive when interpreting and applying the relevant rules of domestic law is limited by general principles of law and it cannot serve as the basis for an interpretation of national law contra legem (see Case C-268/06 Impact [2008] ECR I-2483, paragraph 100, and Angelidaki and Others, paragraph 199).
25 Točno je da ovo načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava s pravom Unije poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom njezinog tumačenja i primjenjuje relevantna pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti presudu od 15. travnja 2008., Impact, C-268/06, Zb., str. I-2483., t. 100., kao i ranije navedenu presudu Angelidaki i dr., t. 199.).
26 In the dispute in the main proceedings, the national court states that it has encountered such a limitation. According to that court, the first paragraph of Article L. 223-2 of the Code du travail, which makes entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of one month’s actual work during the reference period, is not amenable to an interpretation that is compatible with Article 7 of Directive 2003/88.
26 U glavnom postupku sud koji je uputio zahtjev navodi da je naišao na takvo ograničenje. Prema tom sudu, članak L. 223-2 alineja 1. Zakonika o radu, koji pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje najmanje jednim mjesecom stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, ne može se tumačiti u skladu s člankom 7. Direktive 2003/88.
28 In the dispute in the main proceedings, Article L. 223-4 of the Code du travail, which provides an exemption from the requirement of actual work during the reference period in respect of certain periods of absence from work, is an integral part of the domestic law to be taken into consideration by the French courts.
28 U glavnom postupku, članak L. 223-4 Zakonika o radu, koji za određena razdoblja izostanka s posla predviđa izuzimanje od zahtjeva stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja , čini sastavni dio unutarnjeg prava koje nacionalni sudovi trebaju uzeti u obzir.
30 In that regard, it should be pointed out that Article 7 of Directive 2003/88 does not make any distinction between workers who are absent on sick leave during the reference period and those who have actually worked in the course of that period (see paragraph 20 above). It follows that the right to paid annual leave of a worker who is absent from work on health grounds during the reference period cannot be made subject by a Member State to a condition concerning the obligation actually to have worked during that period. Thus, according to Article 7 of Directive 2003/88, any worker, whether he be on sick leave during the reference period as a result of an accident at his place of work or elsewhere, or as the result of sickness of whatever nature or origin, cannot have his entitlement to at least four weeks’ paid annual leave affected.
30 U tom smislu treba istaknuti da članak 7. Direktive 2003/88 ne radi nikakvu razliku između radnika koji izostaju zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja i onih koji su stvarno radili tijekom tog razdoblja (vidjeti točku 20. ove presude). Iz toga slijedi da država članica ne može uvjetovati da pravo na plaćeni godišnji odmor radnika koji izostaje s posla zbog zdravstvenih razloga tijekom referentnog razdoblja podliježe obvezi da tijekom toga razdoblja radnik stvarno radi. Stoga, sukladno članku 7. Direktive 2003/88, niti jednom radniku, bilo da je na bolovanju tijekom referentnog razdoblja zbog nesreće na svojem radnom mjestu ili drugdje, ili zbog bolesti bez obzira na njezinu prirodu ili podrijetlo, ne može biti ugroženo pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
34 Article 7 of Directive 2003/88 fulfils those criteria as it imposes on Member States, in unequivocal terms, a precise obligation as to the result to be achieved that is not coupled with any condition regarding application of the rule laid down by it, which gives every worker entitlement to at least four weeks’ paid annual leave.
34 Članak 7. Direktive 2003/88 ispunjava te kriterije s obzirom da državama članicama pod jasnim uvjetima nameće preciznu obvezu u pogledu rezultata, koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u vezi s primjenom njome utvrđenog pravila, a koja svakom radniku daje pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
35 Even though Article 7 of Directive 2003/88 leaves the Member States a degree of latitude when they adopt the conditions for entitlement to, and granting of, the paid annual leave which it provides for, that does not alter the precise and unconditional nature of the obligation laid down in that article. It is appropriate to note in that regard that Article 7 of Directive 2003/88 is not one of the provisions of that directive from which Article 17 thereof permits derogation. It is therefore possible to determine the minimum protection which must be provided in any event by the Member States pursuant to that Article 7 (see, mutatis mutandis, Pfeiffer and Others, paragraph 105).
35 Iako članak 7. Direktive 2003/88 ostavlja državama članicama marginu prosudbe prilikom određivanja uvjeta za ostvarivanje i dodjele prava na plaćeni godišnji odmor koje on osigurava, ta okolnost međutim ne utječe na precizan i bezuvjetan karakter obveze utvrđene u tom članku. S tim u vezi valja podsjetiti da članak 7. Direktive 2003/88 nije jedna od odredbi te direktive od kojih članak 17. te direktive dozvoljava odstupanje. Moguće je stoga utvrditi najmanju zaštitu koju države članice, sukladno navedenom članku 7., moraju u svakom slučaju osigurati (vidjeti, mutatis mutandis, ranije navedenu presudu Pfeiffer i dr., t. 105.).
36 Since Article 7(1) of Directive 2003/88 fulfils the conditions required to produce a direct effect, it should also be noted that the CICOA, one of the two respondents in the main proceedings and Ms Dominguez’s employer, is a body operating in the field of social security.
36 Budući da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 ispunjava potrebne uvjete za stvaranje izravnog učinka, valja također napomenuti da je CICOA, jedan od dvoje tuženika u glavnom postupku i poslodavac M. Dominguez, tijelo koje posluje u području socijalne sigurnosti.
"37 It is true that the Court has consistently held that a directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied on as such against an individual (see, inter alia, Case C-91/92 Faccini Dori [1994] ECR I-3325, paragraph 20; Case C-192/94 El Corte Inglés [1996] ECR I-1281, paragraph 15; Pfeiffer and Others, paragraph 108; and Kücükdeveci, paragraph 46)."
"37 Točno je da u skladu s ustaljenom sudskom praksom direktiva ne može stvarati obveze za pojedinca te se stoga protiv njega nije moguće pozivati na direktivu kao takvu (vidjeti, osobito, presudu od 14. srpnja 1994., Faccini Dori, C-91/92, Zb., str. I-3325., t. 20.; od 7. ožujka 1996., El Corte Inglés, C-192/94, Zb., str. I-1281., t. 15.; ranije navedene presude Pfeiffer i dr., t. 108. i Kücükdeveci, C-555/07, Zb., str. I-365., t. 46.)."
"38 It should also be recalled however that, where a person is able to rely on a directive not as against an individual but as against the State he may do so regardless of the capacity in which the latter is acting, whether as employer or as public authority. In either case it is necessary to prevent the State from taking advantage of its own failure to comply with European Union law (see, inter alia, Case 152/84 Marshall [1986] ECR 723, paragraph 49; Case C-188/89 Foster and Others [1990] ECR I-3313, paragraph 17; and Case C-343/98 Collino and Chiappero [2000] ECR I-6659, paragraph 22)."
"38 Valja međutim također podsjetiti da, kada su stranke u sporu u mogućnosti pozvati se na direktivu u postupku protiv države a ne protiv pojedinca, mogu to učiniti bez obzira na svojstvo u kojem država djeluje, kao poslodavac ili javna vlast. U jednom i drugom slučaju treba, naime, izbjeći situaciju u kojoj bi država mogla imati koristi od svog nepoštovanja prava Unije (vidjeti osobito presudu od 26. veljače 1986., Marshall, 152/84, Zb., str. 723., t. 49.; od 12. srpnja 1990., Foster i dr., C-188/89, Zb., str. I-3313., t. 17. i od 14. rujna 2000., Collino i Chiappero, C-343/98, Zb., str. I-6659., t. 22.)."
"39 Thus the entities against which the provisions of a directive that are capable of having direct effect may be relied upon include a body, whatever its legal form, which has been made responsible, pursuant to a measure adopted by the State, for providing a public service under the control of the State and has for that purpose special powers beyond those which result from the normal rules applicable in relations between individuals (see, inter alia, Foster and Others, paragraph 20; Collino and Chiappero, paragraph 23; and Case C-356/05 Farrell [2007] ECR I-3067, paragraph 40)."
"39 Stoga entiteti protiv kojih se može oslanjati na odredbe direktive koje su sposobne za izravni učinak obuhvaćaju tijelo, koji god da mu je pravni oblik, koje je odgovorno, temeljem mjere koju usvoji država, pružati javnu uslugu pod kontrolom države i koje u tu svrhu ima specijalne ovlasti izvan onih koje rezultiraju iz uobičajenih pravila primjenjivih u odnosima među pojedincima (vidjeti osobito ranije navedenu presudu Foster i dr., t. 20.; Collino i Chiappero, t. 23., i od 19. travnja 2007., Farrell, C-356/05, Zb., str. I-3067, t. 40.)."
– it is for the national court to determine, taking the whole body of domestic law into consideration, in particular Article L. 223-4 of the Code du travail, and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that Article 7 of Directive 2003/88 is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it, whether it can find an interpretation of that law that allows the absence of the worker due to an accident on the journey to or from work to be treated as being equivalent to one of the situations covered by that article of the Code du travail.
– uzimajući u obzir cjelokupno unutarnje pravo, a osobito članak L. 223-4 Zakonika o radu, i primjenjujući metode tumačenja koje su njime priznate, nacionalni sud treba utvrditi može li pronaći tumačenje tog prava koje dozvoljava izjednačavanje izostanka radnika zbog nesreće na putu na posao ili s posla s jednom od situacija obuhvaćenih tim člankom Zakonika o radu, kako bi se osigurala potpuna učinkovitost Direktive 2003/88 i postigao ishod dosljedan cilju koji se time želi postići.
– if such an interpretation is not possible, it is for the national court to determine whether, in the light of the legal nature of the respondents in the main proceedings, the direct effect of Article 7(1) of Directive 2003/88 may be relied upon against them.
– ako takvo tumačenje nije moguće, nacionalni sud treba utvrditi može li se, s obzirom na pravnu prirodu tuženika u glavnom postupku, pozvati na izravan učinak članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 protiv njih.
– if the national court is unable to achieve the objective laid down in Article 7 of Directive 2003/88, the party injured as a result of domestic law not being in conformity with European Union law can none the less rely on the judgment in Francovich and Others in order to obtain, if appropriate, compensation for the loss sustained.
– ako nacionalni sud nije u mogućnosti postići cilj utvrđen člankom 7. Direktive 2003/88, stranka koja je oštećena zbog neusklađenosti nacionalnog prava s pravom Unije može se pozvati na ranije navedenu presudu Francovich i dr., kako bi prema potrebi ostvarila naknadu pretrpljene štete.
45 By its third question, the national court asks, essentially, whether Article 7 of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding a national provision which, depending on the reason for the worker’s absence on sick leave, provides for a period of paid annual leave equal to or exceeding the minimum period of four weeks laid down in that directive.
45 Svojim trećim pitanjem nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da mu je protivna nacionalna odredba koja, ovisno o razlogu izostanka radnika zbog bolovanja, predviđa razdoblje plaćenog godišnjeg odmora koje je dulje ili jednako najkraćem razdoblju od četiri tjedna koje je zajamčeno tom direktivom.
46 In that regard, it should be noted, as was held in paragraph 30 above, that Article 7 of Directive 2003/88 does not make any distinction, on grounds of the reason for the worker’s absence on sick leave, duly granted, and any worker, whether he be on sick leave following an accident at his place of work or elsewhere, or as the result of sickness of whatever nature or origin, is entitled to at least four weeks’ paid annual leave.
46 U tom smislu valja podsjetiti da, kako je navedeno u t. 30. ove presude, članak 7. Direktive 2003/88 ne radi nikakvu razliku na temelju razloga izostanka radnika zbog bolovanja koje je uredno odobreno te svaki radnik, bilo da je na bolovanju zbog nesreće na svojem radnom mjestu ili drugdje, ili zbog bolesti bez obzira na njezinu prirodu ili podrijetlo, ima pravo na najmanje četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora.
47 However, as stated both by the Advocate General in point 178 of her Opinion and by the European Commission in its written observations, the finding made in the preceding paragraph does not mean that Directive 2003/88 precludes national provisions giving entitlement to more than four weeks’ paid annual leave, granted under the conditions for entitlement to, and granting of, the right to paid annual leave laid down by that national law.
47 Međutim, kako su naveli nezavisna odvjetnica u točki 178. svojeg mišljenja i Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, utvrđenje iz prethodne točke ne znači da Direktiva 2003/88 isključuje nacionalne odredbe koje daju pravo na više od četiri tjedna plaćenog godišnjeg odmora, odobreno na temelju uvjeta za ostvarivanje i dodjelu prava na plaćeni godišnji odmor određenih tim nacionalnim pravom.
48 As appears expressly from Article 1(1) and (2)(a) and from Articles 7(1) and 15 of Directive 2003/88, the purpose of the directive is merely to lay down minimum safety and health requirements for the organisation of working time and it does not affect Member States’ right to apply national provisions more favourable to the protection of workers.
48 Kako izričito proizlazi iz članka 1. stavka 1. i stavka 2. točke (a) te članka 7. stavka 1. i članka 15. Direktive 2003/88, svrha direktive je samo utvrditi minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena te ona ne utječe na pravo država članica da primijene nacionalne odredbe koje su povoljnije za zaštitu radnika.
49 Thus it is permissible for Member States to provide that entitlement to paid annual leave under national law may vary according to the reason for the worker’s absence on health grounds, provided that the entitlement is always equal to or exceeds the minimum period of four weeks laid down in Article 7 of that directive.
49 Stoga je državama članicama dopušteno da predvide kako se pravo na plaćeni godišnji odmor, dodijeljeno na temelju nacionalnog prava, može razlikovati prema uzroku izostanka radnika zbog zdravstvenih razloga, pod uvjetom da je taj odmor uvijek dulji ili jednak najkraćem razdoblju od četiri tjedna kako je predviđeno u članku 7. navedene direktive.