natgillin/translations-raw huggingface dataset:
109 As the Advocate General stated at point 102 of his Opinion, lest Article 9 of the Protocol (36) be rendered largely redundant, the fact that the EU Treaty no longer provides for common positions but for decisions in matters relating to the CFSP does not have the effect of rendering non-existent those common positions adopted under the EU Treaty before the Treaty of Lisbon entered into force.
109 Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 102. svojeg mišljenja, a kako članak 9. Protokola (br. 36) ne bi postao u velikoj mjeri lišen korisnog učinka, činjenica da u pitanjima koja se odnose na ZVSP Ugovor o EU-u više ne predviđa zajednička stajališta nego odluke nema učinak u smislu da zajednička stajališta donesena prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora više ne postoje.
110 In those circumstances, although the legal contexts of those two classes of legal acts are not the same, common positions not repealed, annulled or amended after the Treaty of Lisbon entered into force may be considered to correspond, for the purpose of implementing Article 215 TFEU, to the decisions adopted in accordance with Chapter 2 of Title V of the EU Treaty to which that article refers.
110 U tim okolnostima, iako pravni kontekst ove dvije kategorije akata nije isti, može se smatrati da zajednička stajališta koja nisu stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena nakon stupanja na snagu Lisabonskog ugovora odgovaraju, za potrebe provedbe članka 215. UFEU-a, odlukama iz toga članka koje su donesene u skladu s poglavljem 2. glave V. Ugovora o EU-u.
111 It follows that the second plea must be rejected as being unfounded.
111 Iz navedenog proizlazi da drugi tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
112 None of the pleas put forward by the Parliament in support of its action being well founded, that action must, in consequence, be dismissed.
112 S obzirom na to da niti jedan tužbeni razlog Parlamenta u prilog njegove tužbe nije osnovan, valja odbiti i navedenu tužbu.
113 Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party's pleadings.
113 Sukladno članku 69. stavku 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Since the Council has applied for costs and the Parliament has been unsuccessful, the latter must be ordered to pay the costs.
Budući da je Vijeće podnijelo zahtjev da se Parlamentu naloži snošenje troškova i da on nije uspio u svojem tužbenom zahtjevu, treba mu se naložiti snošenje troškova.
Pursuant to the first subparagraph of that article, the interveners in these proceedings are to bear their own costs.
Na temelju prvog podstavka odnosnog članka, intervenijenti u ovom postupku snose vlastite troškove.
1. Dismisses the action;
1. Tužba se odbija;
2. Orders the European Parliament to pay the costs;
2. Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova;
3. Orders the Czech Republic, the French Republic, the Kingdom of Sweden and the European Commission to bear their own costs.
3. Češka Republika, Francuska Republika, Kraljevina Švedska i Europska komisija snose vlastite troškove.
‛Social policy -- Directive 2003/88/EC -- Article 7 -- Right to paid annual leave -- Precondition for entitlement imposed by national rules -- Absence of the worker -- Length of the leave entitlement based on the nature of the absence -- National rules incompatible with Directive 2003/88 -- Role of the national court'
„Socijalna politika -- Direktiva 2003/88/EZ -- Članak 7. -- Pravo na plaćeni godišnji odmor -- Uvjet za ostvarivanje prava koji je utvrđen nacionalnim propisom -- Izostanak radnika -- Duljina prava na odmor na temelju prirode izostanka -- Nacionalni propis suprotan Direktivi 2003/88 -- Uloga nacionalnog suda"
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 267 TFEU from the Cour de cassation (France), made by decision of 2 June 2010, received at the Court on 7 June 2010, in the proceedings
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Cour de cassation (Francuska) odlukom od 2. lipnja 2010., koju je Sud zaprimio 7. lipnja 2010., u postupku
Maribel Dominguez
Maribel Dominguez
v Centre informatique du Centre Ouest Atlantique,
protiv Centre informatique du Centre Ouest Atlantique,
Préfet de la région Centre,
Préfet de la région Centre,
composed of V. Skouris, President, A. Tizzano, J.N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, and U. Lõhmus, Presidents of Chambers, A. Rosas, E. Levits (Rapporteur), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz and A. Arabadjiev, Judges,
u sastavu: V. Skouris, predsjednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts i U. Lõhmus, predsjednici vijeća, A. Rosas, E. Levits (izvjestitelj), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz i A. Arabadjiev, suci,
after considering the observations submitted on behalf of: --
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
Ms Dominguez, by H. Masse-Dessen and V. Lokiec, avocats,
za M. Dominguez, H. Masse-Dessen i V. Lokiec, avocats,
-- the Centre informatique du Centre Ouest Atlantique, by D. Célice, avocat,
za Centre informatique du Centre Ouest Atlantique, D. Célice, avocat,
-- the French Government, by G. de Bergues, A. Czubinski and N. Rouam, acting as Agents, --
za francusku vladu, G. de Bergues, A. Czubinski i N. Rouam, u svojstvu agenata,
the Danish Government, by S. Juul Jørgensen, acting as Agent,
za dansku vladu, S. Juul Jørgensen, u svojstvu agenta,
-- the Netherlands Government, by C. Wissels and M. Noort, acting as Agents, --
za nizozemsku vladu, C. Wissels i M. Noort, u svojstvu agenata,
the European Commission, by M. van Beek and M. Van Hoof, acting as Agents,
za Europsku komisiju, M. van Beek i M. Van Hoof, u svojstvu agenata,
1 This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 7 of Directive 2003/88/EC of the European Parliament and of the Council of 4 November 2003 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 2003 L 299, p. 9).
1 Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31. - 41.).
European Union legislation
Pravo Unije 3 Članak 1.
3 Article 1 of Directive 2003/88 provides:
Direktive 2003/88 predviđa:
`Purpose and scope
„Svrha i opseg
1. This Directive lays down minimum safety and health requirements for the organisation of working time.
1. Ova Direktiva postavlja minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete za organizaciju radnog vremena.
2. This Directive applies to:
2. Ova se Direktiva primjenjuje na:
(a) minimum periods of ... annual leave ...
(a) najkraća razdoblja [...] godišnjeg odmora [...]
4 Article 7 of that directive reads as follows:
4 Članak 7. te direktive glasi kako slijedi:
`Annual leave
„Godišnji odmor
1. Member States shall take the measures necessary to ensure that every worker is entitled to paid annual leave of at least four weeks in accordance with the conditions for entitlement to, and granting of, such leave laid down by national legislation and/or practice.
1. Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik imao pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna, ovisno o uvjetima za stjecanje prava i za odobravanje takvog odmora utvrđenim nacionalnim propisima i/ili praksom.
2. The minimum period of paid annual leave may not be replaced by an allowance in lieu, except where the employment relationship is terminated.'
2. Najkraći plaćeni godišnji odmor ne može se zamijeniti novčanom naknadom, osim u slučaju prestanka radnog odnosa."
`More favourable provisions
„Povoljniji propisi
This Directive shall not affect Member States' right to apply or introduce laws, regulations or administrative provisions more favourable to the protection of the safety and health of workers or to facilitate or permit the application of collective agreements or agreements concluded between the two sides of industry which are more favourable to the protection of the safety and health of workers.'
Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika odnosno da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika."
6 Article 17 of Directive 2003/88 provides that Member States may derogate from certain provisions of that directive.
6 Članak 17. Direktive 2003/88 predviđa da države članice mogu odstupati od određenih odredaba ove Direktive.
No derogation is allowed with regard to Article 7 of the directive.
Nikakvo odstupanje nije dopušteno u vezi s člankom 7. te Direktive.
7 The first paragraph of Article L. 223-2 of the Code du travail (Labour Code) provides:
7 Članak L. 223-2 alineja 1. Zakonika o radu (Code du travail) predviđa:
`A worker who, during the reference year, has been employed by the same employer for a period equivalent to a minimum of one month of actual work shall be entitled to leave, the length of which shall be calculated on the basis of two and a half working days for each month worked, provided the total period of leave that may be requested does not exceed thirty working days.'
„Radnik koji je tijekom referentne godine bio zaposlen kod istog poslodavca u trajanju koje je jednako najkraćem razdoblju od mjesec dana stvarnog rada ima pravo na odmor čije se trajanje izračunava na temelju dva i pol radna dana za svaki mjesec proveden na radu, pod uvjetom da ukupno trajanje odmora koji se može zatražiti ne prelazi trideset radnih dana."
8 Article L. 223-4 of the Code du travail provides:
8 Članak L. 223-4 Zakonika o radu propisuje:
`Periods equivalent to four weeks or twenty-four days of work shall be treated as equivalent to one month of actual work for the purpose of calculating the length of leave.
„Razdoblja istovjetna trajanju od četiri tjedna ili dvadeset i četiri radna dana izjednačavaju se s razdobljem od jednog mjeseca stvarnog rada u svrhu izračunavanja duljine odmora.
Periods of paid leave, compensatory leave ..., periods of maternity leave ..., leave acquired by reason of reduced working time and periods of an uninterrupted duration not exceeding one year during which performance of the contract of employment is suspended owing to a work-related accident or occupational disease, shall be treated as periods of actual work...'
Razdoblja plaćenog odmora, zamjenskog odmora [...], razdoblja rodiljnog dopusta [...], dopusta stečenog radi smanjenog radnog vremena i razdoblja u neprekidnom trajanju od najviše godine dana tijekom kojeg je izvršenje ugovora o radu obustavljeno zbog nesreće na radu ili profesionalne bolesti, smatraju se razdobljima stvarnog rada [...]"
9 The fourth paragraph of Article XIV of the model rules annexed to the national collective labour agreement for staff of social security bodies provides:
9 Članak XIV. tipskih pravila priloženih nacionalnom kolektivnom ugovoru za osoblje zaposleno u tijelima socijalne sigurnosti u stavku 4. predviđa:
`No annual leave entitlement is given in a particular year in respect of absences as a result of the following: illness or prolonged illness that has resulted in a break in work of twelve consecutive months or more,... leave entitlement begins again on the date on which work is resumed, the length of leave being calculated in proportion to the time of actual work that has not yet given rise to the allocation of annual leave.'
„Pravo na godišnji odmor ne ostvaruje se u određenoj godini u kojoj je došlo do izostanaka zbog bolesti ili dugotrajne bolesti koja je dovela do prekida rada od dvanaest uzastopnih mjeseci ili više, [...] stjecanje prava na odmor započinje ponovno s datumom povratka na posao, pri čemu se trajanje odmora izračunava razmjerno vremenu stvarnog rada koje još nije rezultiralo dodjelom godišnjeg odmora."
10 Ms Dominguez, who has been employed by the CICOA since 1987, is covered by the collective labour agreement for staff of social security bodies.
10 Za M. Dominguez, koja je zaposlena u CICOA od 1987., vrijedi kolektivni ugovor za osoblje zaposleno u tijelima socijalne sigurnosti.
Following an accident on the journey between her home and her place of work she was absent from work from 3 November 2005 until 7 January 2007.
Nakon nesreće na putu od svojeg doma do radnog mjesta izostala je s posla u razdoblju od 3. studenoga 2005. do 7. siječnja 2007.
11 Ms Dominguez brought a claim before the industrial relations court (juridiction prud'homale) and also the Cour d'appel, Limoges for 22.5 days' paid leave in respect of that period and, in the alternative, a payment in lieu of leave.
11 M. Dominguez podnijela je tužbu radnom sudu („juridiction prud'homale") i potom na Cour d'appel de Limoges (prizivni sud u Limogesu) tražeći da joj se priznaju 22,5 dana plaćenog odmora za to razdoblje i, podredno, da joj se isplati naknada umjesto odmora.
12 Since those courts dismissed her claims, Ms Dominguez brought an appeal on a point of law.
12 Budući da su ti sudovi odbili njezine tužbe, M. Dominguez je podnijela žalbu u kasacijskom postupku.
She argues that an accident on the journey to or from work is a work-related accident and is covered by the same arrangements as a work-related accident.
Ona tvrdi da je nesreća na putu na posao ili s posla nesreća na radu i obuhvaćena je istim mjerama kao nesreća na radu.
Thus, under Article L. 223-4 of the Code du travail, the period of suspension of her contract of employment following the accident on the journey to work should be treated as being equivalent to actual work time for the purpose of calculating her paid leave.
Stoga na temelju članka L. 223-4 Zakonika o radu razdoblje prekida njezinog radnog odnosa nakon nesreće na putu na posao treba poistovjetiti sa stvarnim vremenom rada za potrebe izračuna njezinog plaćenog dopusta.
13 In the light of the case-law of the Court of Justice relating to Article 7 of Directive 2003/88, the Cour de cassation (French Court of Cassation) was unsure whether the relevant French provisions were compatible with that article.
13 S obzirom na sudsku praksu Suda u vezi s člankom 7. Direktive 2003/88, Cour de cassation (francuski kasacijski sud) nije bio siguran jesu li odgovarajuće nacionalne odredbe u skladu s tim člankom.
14 In those circumstances, the Cour de cassation decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
14 U tim je uvjetima Cour de cassation odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
`1. Must Article 7(1) of Directive 2003/88... be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum of ten days' (or one month's) actual work during the reference period?
„1. Treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 [...] tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju najkraćim razdobljem od deset dana (ili mjesec dana) stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja?
2. If the answer to the first question is in the affirmative, does Article 7 of Directive 2003/88 ..., which imposes a specific obligation on an employer in so far as it creates entitlement to paid leave for a worker who is absent on health grounds for a period of one year or more, require a national court hearing proceedings between individuals to disregard a conflicting national provision which makes entitlement to paid annual leave in such a case conditional on at least ten days' actual work during the reference year?
2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, zahtijeva li članak 7. Direktive 2003/88 [...], koji nameće posebnu obvezu poslodavcu da radniku koji je zbog zdravstvenih razloga izostao s posla godinu dana ili dulje daje pravo na plaćeni odmor, da nacionalni sudac koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca izuzme oprečnu nacionalnu odredbu koja u takvom slučaju pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje stvarnim radom u trajanju od najmanje deset dana tijekom referentne godine?
3. Since Article 7 of Directive 2003/88/EC does not distinguish between workers according to whether their absence from work during the reference period is due to a work-related accident, an occupational disease, an accident on the journey to or from work or a non-occupational disease, are workers entitled, under that directive, to paid leave of the same length whatever the reason for their absence on health grounds, or must that directive be interpreted as not precluding the length of paid leave differing according to the reason for the worker's absence, if national law provides that in certain circumstances the length of paid annual leave may exceed the minimum of four weeks provided for by [Directive 2003/88]?'
3. S obzirom da članak 7. Direktive 2003/88/EZ ne radi razliku između radnika prema tome je li razlog izostanka s posla tijekom referentnog razdoblja nesreća na radu, profesionalna bolest, nesreća na putu na posao ili s posla ili neprofesionalna bolest, imaju li na temelju tog teksta radnici pravo na plaćeni odmor u istom trajanju bez obzira na razlog njihovog izostanka zbog zdravstvenih razloga, ili taj tekst treba tumačiti tako da mu nije protivno da trajanje plaćenog odmora može biti različito s obzirom na razlog izostanka radnika, ako nacionalno pravo u određenim uvjetima predviđa duži plaćeni godišnji odmor može od minimalna četiri tjedna kako je predviđeno Direktivom [2003/88]?"
15 By its first question, the national court asks, essentially, whether Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days' or one month's actual work during the reference period.
15 Svojim prvim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 tumačiti tako da su mu protivne nacionalne odredbe ili praksa, u skladu s kojom se pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuje razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
16 In that regard it should be noted that, according to settled case-law, the entitlement of every worker to paid annual leave must be regarded as a particularly important principle of European Union social law from which there can be no derogations and whose implementation by the competent national authorities must be confined within the limits expressly laid down by Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18) itself, that directive being now codified by Directive 2003/88 (see Case C-173/99 BECTU [2001] ECR I-4881, paragraph 43; Joined Cases C-350/06 and C-520/06 Schultz-Hoff and Others [2009] ECR I-179, paragraph 22; and Case C-214/10 KHS [2011] ECR I-11757, paragraph 23).
16 U tom pogledu valja podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi pravo na plaćeni godišnji odmor svakog radnika treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, od kojeg se ne može odstupiti i koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL L 307, str. 18.), koja je kodificirana Direktivom 2003/88 (vidjeti presudu od 26. lipnja 2001., BECTU, C-173/99, Zb., str. I-4881., t. 43.; od 20. siječnja 2009., Schultz-Hoff i dr., C-350/06 i C-520/06, Zb., str. I-179., t. 22. i od 22. studenoga 2011., KHS, C-214/10, Zb., str. I-11757., t. 23.).
17 Thus, Directive 93/104 must be interpreted as precluding Member States from unilaterally limiting the entitlement to paid annual leave conferred on all workers by applying a precondition for such entitlement which has the effect of preventing certain workers from benefiting from it (BECTU, paragraph 52).
17 Dakle, Direktivu 93/104 treba tumačiti u smislu da državama članicama onemogućava da pravo na plaćeni godišnji odmor dodijeljeno svim radnicima jednostrano ograničavaju primjenom uvjeta za ostvarenje takvog prava, koji ima za učinak sprečavanje određenih radnika da ga koriste (vidjeti ranije navedenu presudu BECTU, t. 52.).
18 Although Member States are free to lay down, in their domestic legislation, conditions for the exercise and implementation of the right to paid annual leave, they are not entitled to make the very existence of that right subject to any preconditions whatsoever (see Schultz-Hoff and Others, paragraph 46).
18 Državama članicama je dopušteno da u svojem nacionalnom zakonodavstvu utvrđuju uvjete ostvarivanja i provedbe prava na plaćeni godišnji odmor, no ne mogu uvjetovati postojanje toga prava (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 46.).
19 Thus, the requisite arrangements for implementation and application of the requirements of Directive 93/104, codified by Directive 2003/88, may display certain divergences as regards the conditions for exercising the right to paid annual leave, but that directive does not allow Member States to exclude the very existence of a right expressly granted to all workers (BECTU, paragraph 55, and Schultz-Hoff and Others, paragraph 47).
19 Stoga se propisane mjere provedbe i primjene potrebne za provedbu zahtjeva Direktive 93/104, kodificirane Direktivom 2003/88, mogu razlikovati kad je riječ o uvjetima ostvarivanja prava na plaćeni godišnji odmor, ali ta direktiva ne dopušta državama članicama isključivanje postojanja prava koje je izričito dodijeljeno svim radnicima (vidjeti ranije navedene presude BECTU, t. 55. i Schultz-Hoff i dr., t. 47.).
20 Also, since Directive 2003/88 does not make any distinction between workers who are absent from work on sick leave during the reference period and those who have in fact worked in the course of that period (see Schultz-Hoff and Others, paragraph 40) it follows that, with regard to workers on sick leave which has been duly granted, the right to paid annual leave conferred by that directive on all workers cannot be made subject by a Member State to a condition that the worker has actually worked during the reference period laid down by that State (Schultz-Hoff and Others, paragraph 41).
20 Između ostalog, s obzirom da Direktiva 2003/88 ne radi nikakvu razliku između radnika koji izostaju s posla zbog bolovanja tijekom referentnog razdoblja i onih koji su u stvari radili tijekom tog razdoblja (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 40.), iz toga slijedi da kad je riječ o radnicima na bolovanju koje je uredno odobreno, država članica ne može uvjetovati da pravo na plaćeni godišnji odmor dodijeljeno tom direktivom svim radnicima podliježe tome da je radnik stvarno radio tijekom referentnog razdoblja koje je utvrdila ta država (vidjeti ranije navedenu presudu Schultz-Hoff i dr., t. 41.).
21 It follows from the foregoing that Article 7(1) of Directive 2003/88 must be interpreted as precluding national provisions or practices which make entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of ten days' or one month's actual work during the reference period.
21 Iz navedenog proizlazi da članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti u smislu da su mu protivne nacionalne odredbe ili prakse koje pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetuju razdobljem od najmanje deset dana ili mjesec dana stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja.
22 By its second question, the national court asks, essentially, whether Article 7 of Directive 2003/88 must be interpreted as meaning that in proceedings between individuals a national provision which makes entitlement to paid annual leave conditional on a minimum period of actual work during the reference period, which is contrary to Article 7, must be disregarded.
22 Svojim drugim pitanjem, nacionalni sud u biti pita treba li članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti u smislu da se u postupku između pojedinaca nacionalnu odredbu, suprotnu navedenom članku 7., koja predviđa da je pravo na plaćeni godišnji odmor uvjetovano najkraćim razdobljem stvarnog rada tijekom referentnog razdoblja, ne smije upotrijebiti.