natgillin/translations-raw huggingface dataset:
after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 21 June 2012,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 21. lipnja 2012.,
1 This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 4(3) TEU, read in conjunction with Articles 20 TFEU and 21 TFEU, of Article 52(1) of the Charter of Fundamental Rights of the European Union (‘the Charter’) and of Articles 27(1) and 31(1) and (3) of Directive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation (EEC) No 1612/68 and repealing Directives 64/221/EEC, 68/360/EEC, 72/194/EEC, 73/148/EEC, 75/34/EEC, 75/35/EEC, 90/364/EEC, 90/365/EEC and 93/96/EEC (OJ 2004 L 158, p. 77, and corrigenda OJ 2004 L 229, p. 35, and OJ 2005 L 197, p. 34).
1 Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU-a u vezi s člancima 20. UFEU-a i 21. UFEU-a, članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (dalje u tekstu: Povelja) i članka 27. stavka 1. i članka 31. stavaka 1. i 3. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL L 158, str. 77., i ispravci SL L 229, str. 35., i SL L 197, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.).
‘Without prejudice to the provisions on travel documents applicable to national border controls, all Union citizens with a valid identity card or passport … shall have the right to leave the territory of a Member State to travel to another Member State.’
„Ne dovodeći u pitanje odredbe o putnim ispravama koje se primjenjuju pri nadzoru državne granice, svi građani Unije s važećom osobnom iskaznicom ili putovnicom [...] imaju pravo napustiti područje države članice i putovati u drugu državu članicu.”
6 Article 27 of Directive 2004/38, which is contained in Chapter VI of the directive, ‘Restrictions on the right of entry and the right of residence on grounds of public policy, public security or public health’, provides in paragraphs 1 and 2:
6 Člankom 27. Direktive 2004/38 iz poglavlja VI. Direktive pod naslovom „Ograničenja prava ulaska i prava boravka u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja” utvrđuje se u stavcima 1. i 2.:
‘1. Subject to the provisions of this Chapter, Member States may restrict the freedom of movement and residence of Union citizens and their family members, irrespective of nationality, on grounds of public policy, public security or public health.
„1. U skladu s odredbama iz ovog poglavlja, države članice mogu ograničiti slobodu kretanja i boravišta [boravka] građanima Unije i članovima njihovih obitelji, bez obzira na njihovo državljanstvo, u svrhu zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja.
2. Measures taken on grounds of public policy or public security shall comply with the principle of proportionality and shall be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned. Previous criminal convictions shall not in themselves constitute grounds for taking such measures.
2. Mjere poduzete zbog javnog poretka ili javne sigurnosti u skladu su s načelom proporcionalnosti i temelje se isključivo na osobnom ponašanju pojedinca. Postojanje ranije kaznene osude sama [samo] po sebi ne predstavlja razlog za poduzimanje takvih mjera.
The personal conduct of the individual concerned must represent a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society. Justifications that are isolated from the particulars of the case or that rely on considerations of general prevention shall not be accepted.’
Osobno ponašanje dotičnog pojedinca mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i značajnu opasnost koja ugrožava neki temeljni interes društva. Neprihvatljivi su razlozi koji nisu usko povezani s pojedinim slučajem ili se odnose na opću prevenciju.”
7 Also in Chapter VI of Directive 2004/38, Article 31, entitled ‘Procedural safeguards’, provides:
7 U poglavlju VI. Direktive 2004/38, člankom 31. pod naslovom „Postupovna jamstva” utvrđuje se:
‘1. The persons concerned shall have access to judicial and, where appropriate, administrative redress procedures in the host Member State to appeal against or seek review of any decision taken against them on the grounds of public policy, public security or public health.
„1. Protiv bilo koje odluke donesene protiv njih radi zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja, dotične osobe imaju pravo podnijeti žalbu ili zahtjev za preispitivanje sudu i gdje je moguće, upravnom tijelu države članice domaćina.
3. The redress procedures shall allow for an examination of the legality of the decision, as well as of the facts and circumstances on which the proposed measure is based. They shall ensure that the decision is not disproportionate...
3. U žalbenom se postupku preispituju zakonitost odluke, kao i činjenice te okolnosti na kojima se odluka temelji. Ti postupci osiguravaju da odluka nije neproporcionalna, [...]
‘Persons excluded on grounds of public policy or public security may submit an application for lifting of the exclusion order after a reasonable period, depending on the circumstances, and in any event after three years from enforcement of the final exclusion order which has been validly adopted in accordance with Community law, by putting forward arguments to establish that there has been a material change in the circumstances which justified the decision ordering their exclusion.
„Osobe koje su zabranjene na državnom području zbog javnog poretka ili javne sigurnosti mogu podnijeti zahtjev za ukidanje zabrane protekom razumnoga roka, ovisno o okolnostima, a u svakom slučaju protekom tri godine od izvršenja i konačnosti odluke o zabrani, donesene u skladu s pravom Zajednice i to na temelju podnesenih dokaza da je u međuvremenu došlo do bitne promjene u okolnostima na kojima se temeljilo donošenje odluke o zabrani.
The Member State concerned shall reach a decision on this application within six months of its submission.’
Odluku povodom zahtjeva ta država članica donosi u roku od šest mjeseci od dana podnošenja zahtjeva.”
"9 Article 23(2) of the Law on Bulgarian identity documents (Zakon za balgarskite litschni dokumenti, DV No 93 of 11 August 1998), in the version applicable to the case in the main proceedings (DV No 105 of 22 December 2006; ‘ZBLD’), provides that ‘[e]very Bulgarian citizen shall have the right to leave and return to the country with an identity card via the internal borders of the Republic of Bulgaria with the Member States of the European Union and in the situations provided for under international agreements’."
"9 Člankom 23. stavkom 2. Zakona o bugarskim osobnim dokumentima (Zakon za balgarskite litschni dokumenti, DV br. 93 od 11. kolovoza 1998.) u verziji primjenjivoj na predmet glavnog postupka (DV br. 105 od 22. prosinca 2006.; dalje u tekstu: ZBLD) određuje se da „[s]vaki bugarski državljanin ima pravo napustiti zemlju s osobnom iskaznicom i vratiti se u nju preko unutarnjih granica Republike Bugarske s državama članicama Unije kao i u situacijama predviđenima međunarodnim ugovorima”."
10 Article 23(3) continues ‘[n]o restrictions shall be placed on the right under paragraph 2 other than such as are in accordance with law and have as their objective the protection of national security, public policy, public health or the rights and freedoms of other citizens’.
10 Člankom 23. stavkom 3. nadalje se određuje [da] „se ne smije ograničavati pravo iz stavka 2. osim ako zakon predviđa suprotno s ciljem zaštite nacionalne sigurnosti, javnog poretka, javnog zdravlja ili prava i sloboda ostalih građana”.
‘The following persons may be prohibited from leaving the country and may be refused passports and similar documents:
„Sljedećim osobama može se zabraniti napuštanje države i može im se odbiti izdavanje putovnice i sličnih dokumenata:
... 3. persons who owe considerable debts, established by court order, to Bulgarian or foreign natural or legal persons, unless their personal assets cover the debt or they provide appropriate security.’
[...] 3. [...] osobe sa značajnim novčanim dugovima, utvrđenim odlukom suda, prema bugarskim ili inozemnim fizičkim ili pravnim osobama, osim ako njihova osobna imovina pokriva taj dug ili ako mogu pružiti odgovarajuće osiguranje.”
12 Under the supplementary provisions of the ZBLD, an amount in excess of BGN 5 000 is regarded as ‘considerable’ for the purposes of Article 76(3) of the ZBLD.
12 U skladu s dodatnim odredbama ZBLD-a, za potrebe članka 76. stavka 3. ZBLD-a, značajnim se smatra iznos veći od 5 000 BGN.
13 Article 76(3) of the ZBLD was repealed by point 3 of Paragraph 62 of the Law amending and making supplementary provision to the ZBLD (DV No 82 of 16 October 2009), which entered into force on 20 October 2009. However, the Bulgarian legislature did not provide that any coercive administrative measures imposed on the basis of Article 76(3) of the ZBLD would automatically cease to have effect.
13 Članak 76. stavak 3. ZBLD-a stavljen je izvan snage točkom 3. stavka 62. Zakona o izmjenama i dopunama ZBLD-a (DV br. 82. od 16. listopada 2009.) koji je stupio na snagu 20. listopada 2009. Međutim, bugarski zakonodavac nije odredio da bi bilo koje prisilne upravne mjere koje se izriču na osnovi članka 76. stavka 3. ZBLD-a automatski prestale proizvoditi učinke.
14 Article 99 of the Code of Administrative Procedure (Administrativnoprotsesualen kodeks, ‘APK’), which is contained in Chapter 7 of the APK entitled ‘Reopening of the procedure for the adoption of administrative acts’, reads:
14 Članak 99. Zakona o upravnom postupku (Administrativnoprotsesualen kodeks, dalje u tekstu: APK) iz poglavlja 7. toga Zakona pod naslovom „Ponovno otvaranje postupka za donošenje upravnih akata”, glasi:
‘A final individual or general administrative act which has not been contested before the courts may be annulled or amended by the next-higher-ranking administrative authority or, if the administrative act was not open to challenge by way of an administrative remedy, by the authority which adopted it, where:
„Pojedinačni ili opći upravni akt koji je postao konačan i koji nije osporavan pred sudom može neposredno nadređeno upravno tijelo ili, ako upravni akt nije moguće pobijati upravnim putem, upravno tijelo koje ga je donijelo, poništiti ili izmijeniti u slučaju:
"1. there has been a material breach of one of the conditions governing its legality;"
"1. materijalne povrede jednog od uvjeta kojim se uređuje njegova zakonitost;"
... 7. a decision of the European Court of Human Rights has established an infringement of the [European Convention on the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms signed in Rome on 4 November 1950].’
[...] 7. kada je odlukom Europskog suda za ljudska prava utvrđena povreda [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenog 1950.].”
15 According to the order for reference, Article 99(1) of the APK enables the administrative body to annul an administrative act that has become final where there has been a material breach of one of the conditions governing its legality. However, under Articles 100 and 102(1) of the APK, that power may be exercised only within a period of one month from the date on which the act concerned was adopted and only on the initiative of the administrative body which adopted the act, of the prosecutor concerned or of the ombudsman.
15 U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, člankom 99. stavkom 1. APK-a omogućava se upravnom tijelu poništenje upravnog akta koji je postao konačan u slučaju materijalne povrede jednog od uvjeta kojim se utvrđuje njegova zakonitost. Međutim, u skladu s člankom 100. i člankom102. stavkom 1. APK-a, ta se ovlast može izvršavati samo tijekom razdoblja od mjesec dana od datuma na koji je dotični akt donesen i samo na inicijativu upravnog tijela koje je donijelo akt, državnog odvjetništva ili ombudsmana.
19 By order of the Regional Directorate of the Ministry of the Interior of 17 April 2007 (‘the 2007 order’), a coercive administrative measure was imposed on Mr Byankov, a Bulgarian national, under Article 76(3) of the ZBLD, which prohibited him from leaving Bulgarian territory and prevented him from being issued with a passport or replacement identity documents (‘the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings’).
19 Odlukom Regionalnog direktorata Ministarstva unutarnjih poslova od 17. travnja 2007. („odluka iz 2007.”), bugarskom državljaninu Byankovu izrečena je, u skladu s člankom 76. stavkom 3. ZBLD-a, prisilna upravna mjera zabrane napuštanja bugarskog državnog područja i stjecanja putovnice ili zamjenskih osobnih dokumenata (dalje u tekstu: zabrana napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku).
20 The 2007 order was adopted at the request of a bailiff on account of a debt owed to a legal person governed by Bulgarian private law. The order stated that the debt, amounting to BGN 200 000 plus costs and interest, was ‘considerable’ within the meaning of the supplementary provisions of the ZBLD and that Mr Byankov had not provided adequate security.
20 Odluka iz 2007. donesena je na zahtjev sudskog izvršitelja zbog duga prema pravnoj osobi bugarskog privatnog prava. U odluci se navodi da je dug u iznosu od 200 000 BGN uvećan za troškove i kamate „značajan” u smislu odredaba o izmjenama i dopunama ZBLD-a i da Byankov nije pružio primjereno osiguranje.
22 On 6 July 2010 – thus more than three years after the 2007 order was adopted – Mr Byankov applied for annulment of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings, invoking his status as a citizen of the Union and his right to move and reside freely within the Union. Mr Byankov also relied on Article 27(1) of Directive 2004/38, on the judgment in Case C-33/07 Jipa [2008] ECR I-5157 and on judgment No 3909 of 24 March 2010 of the Varhoven administrativen sad (Supreme Administrative Court). He argued that the restrictive measures liable to be adopted under Article 76(3) of the ZBLD could not be covered by the notion of ‘public policy’.
22 Na dan 6. srpnja 2010., odnosno više od tri godine nakon donošenja odluke iz 2007., Byankov je podnio zahtjev za ukidanje zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku, pozivajući se na svoj status građanina Unije i na svoje pravo slobodnog kretanja i boravka u Uniji. Byankov se pozvao i na članak 27. stavak 1. Direktive 2004/38, na presudu od 10. srpnja 2008., Jipa, C-33/07, Zb., I-5157. i na presudu br. 3909 od 24. ožujka 2010. Varhoven administrativen sada (Vrhovni upravni sud). On je istaknuo da se mjere ograničavanja koje se mogu donijeti na osnovi članka 76. stavka 3. ZBLD-a ne mogu obuhvatiti pojmom „javnog poretka”.
23 The glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti, to whom Mr Byankov’s application was forwarded, examined it as an application for annulment of a final administrative act, a procedure governed by Article 99 of the APK.
23 Glaven sekretar na Ministerstvo na vatreshnite raboti, kojemu je proslijeđen Byankovov zahtjev, obradio ga je kao zahtjev za poništenje konačnog upravnog akta, u skladu s postupkom iz članka 99. APK-a.
24 By order of 20 July 2010, that application was rejected on the ground that the legal conditions prescribed by Article 99 of the APK for annulment of a ‘settled administrative act’ were not met. It was stated that none of the grounds for annulment provided for in Article 99(2) to (7) of the APK – the cases in which an individual is entitled to make an application for the procedure to be reopened – had been established. In particular, the order stated that, since the judgment of the Varhoven administrativen sad referred to in paragraph 22 of this judgment concerned a person other than Mr Byankov, it did not amount to new documentary evidence for the purposes of Article 99(2) of the APK. The order also stated that the ground for annulment provided for in Article 99(1) of the APK had not been established, since no application had been made, within the prescribed period, by a person entitled to do so.
24 Odlukom od 20. srpnja 2010. taj je zahtjev odbijen uz obrazloženje da pravni uvjeti za poništenje „trajnog upravnog akta” propisani člankom 99. APK-a nisu ispunjeni. Navedeno je da nije ispunjen nijedan od uvjeta za poništenje iz članka 99. stavaka od 2. do 7. APK-a — slučajevi u kojima pojedinac ima pravo podnijeti zahtjev za ponovno otvaranje postupka. U odluci je navedeno posebno da, budući da se presuda Varhoven administrativen sada iz stavka 22. ove presude ne odnosi na Byankova već na drugu osobu, ona ne predstavlja nove pisane dokaze za potrebe članka 99. stavka 2. APK-a. Osim toga, u odluci je navedeno da uvjet za poništenje predviđen u članku 99. stavku 1. APK-a nije ispunjen budući da osoba ovlaštena za to u propisanom roku nije podnijela zahtjev.
26 The defendant in the main proceedings contends that Mr Byankov’s action should be dismissed, relying on the lawfulness of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings.
26 Tuženik u glavnom postupku smatra da Byankovovu žalbu treba odbiti, pozivajući se na zakonitost zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku.
27 According to the referring court, the reasons stated in the 2007 order make no mention of any grounds of public policy, public security or public health and include no assessment of Mr Byankov’s personal conduct. Nor do they give any explanation showing that the imposition of the prohibition on leaving the territory at issue in the main proceedings would facilitate payment of the sums in question.
27 Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u obrazloženju odluke iz 2007. uopće se ne spominju razlozi zaštite javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja ni ocjena Byankovova osobnog ponašanja. Ne daje se ni objašnjenje koje dokazuje da bi izricanje zabrane napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u glavnom postupku olakšalo plaćanje predmetnih iznosa.
28 In those circumstances the Administrativen sad Sofia-grad (Sofia Administrative Court) decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
28 U tim okolnostima, Administrativen sad Sofia-grad (Upravni sud Grada Sofije) odlučio je prekinuti postupak i postaviti sudu sljedeća prethodna pitanja:
‘1. In the light of the facts of the main proceedings, does the principle of sincere cooperation under Article 4(3) TEU in conjunction with Articles 20 TFEU and 21 TFEU require that a national provision of a Member State such as that at issue in the main proceedings – under which a final administrative act may be annulled in order to put an end to an infringement of a fundamental right which has been established by a decision of the European Court of Human Rights, which right is also recognised in European Union law and concerns the freedom of movement enjoyed by nationals of the Member States – must also be applied with reference to the interpretation adopted by decision of the Court … of provisions of European Union law which are relevant to the restrictions on the exercise of the aforementioned right, where the administrative act must be annulled in order to put an end to the infringement?
„1. S obzirom na činjenice glavnog postupka, treba li, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a u vezi s člancima 20. [UFEU-a] i 21. UFEU-a, nacionalnu odredbu države članice poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku — prema kojoj se pravomoćan upravni akt može poništiti kako bi prestala povreda temeljnog prava utvrđena odlukom Europskog suda za ljudska prava, a koje je pravo priznato i u pravu Unije i odnosi se na slobodu kretanja koju uživaju državljani država članica — primijeniti i u vezi s tumačenjem, usvojenim odlukom Suda [...], odredaba prava Unije koje su relevantne za ograničavanje ostvarivanja spomenutog prava, kada se zna da je dotični upravni akt neophodno poništiti kako bi ta povreda prestala?
2. Does it follow from Article 31(1) and (3) of Directive 2004/38 that, where a Member State has provided in its national law for a procedure for examining an administrative act which limits the right under Article 4(1) of the Directive, the competent administrative authority is required, at the request of the addressee of the administrative act, to examine that measure and to assess its legality with reference also to the case-law of the Court … on the interpretation of relevant provisions of European Union law governing the conditions and limitations applicable to the exercise of that right, so as to ensure that the limitation imposed on the right is not disproportionate at the time when the review decision is adopted, where the administrative act imposing the limitation is already final at that time?
2. Proizlazi li iz članka 31. stavaka 1. i 3. Direktive 2004/38 da je, u slučaju kada država članica svojim nacionalnim pravom predviđa postupak za preispitivanje upravnog akta koji ograničava pravo iz članka 4. stavka 1. Direktive, nadležno upravno tijelo dužno na zahtjev adresata upravnog akta preispitati tu mjeru i ocijeniti njezinu zakonitost, uzimajući u obzir i sudsku praksu Suda [...] o tumačenju relevantnih odredaba prava Unije koje uređuju uvjete i ograničenja koja se primjenjuju na ostvarivanje tog prava, kako bi se osiguralo da ograničenje prava u trenutku donošenja odluke o preispitivanju nije neproporcionalno, u slučaju kada je upravni akt kojim se određuje to ograničenje u tom trenutku već pravomoćan?
3. Do the provisions of the second sentence of Article 52(1) of the [Charter] and Article 27(1) of Directive 2004/38 permit the application of a national provision which provides for the imposition of a limitation on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on account of the existence of an unsecured liability in excess of a certain amount laid down by law that is owed to a private person (a commercial company), in the context of pending enforcement proceedings for the recovery of the claim, and without regard to the possibility, provided for in European Union law, of the claim being recovered by an authority of another Member State?’
3. Dopuštaju li odredbe druge rečenice članka 52. stavka 1. [Povelje] i članka 27. stavka 1. Direktive 2004/38 primjenu nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u [Uniji] državljaninu države članice samo na temelju postojanja duga, koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran, prema privatnoj osobi (trgovačkom društvu), u kontekstu postupka izvršenja naplate potraživanja koji je u tijeku i bez uzimanja u obzir mogućnosti, koja je predviđena pravom Unije, da to potraživanje naplati tijelo druge države članice?”
29 By its third question, which it is appropriate to consider first, the referring court is asking, in essence, whether European Union law must be interpreted as precluding the application of a national provision which provides for the imposition of a restriction on the freedom of movement, within the European Union, of a national of a Member State, solely on the ground that he owes a legal person governed by private law a debt which exceeds a statutory threshold and is unsecured.
29 Trećim pitanjem, koje valja prvo ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti u smislu da mu je protivna primjena nacionalne odredbe kojom se predviđa izricanje ograničenja slobode kretanja u Uniji državljaninu države članice samo na temelju činjenice da prema pravnoj osobi privatnog prava ima dug koji prelazi zakonom propisani prag i koji nije osiguran.