natgillin/translations-raw huggingface dataset:
62 Moreover, the relevant Bulgarian administrative bodies, which are subject to the obligation to respect the primacy of European Union law (see, to that effect, inter alia, Case C-341/08 Petersen [2010] ECR I-47, paragraph 80 and case-law cited), are no longer in a position, according to the referring court’s interpretation of the legislation at issue in the proceedings before it, to exercise their power to have Mr Byankov’s case reviewed in the light, in particular, of what has been held by the Court in Jipa, Gaydarov and Aladzhov. That power may be exercised only within a period of one month from the date on which the measure concerned was adopted.
62 Nadalje, relevantna bugarska upravna tijela, koja podliježu obvezi poštovanja nadređenosti prava Unije (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 12. siječnja 2010., Petersen, C-341/08, Zb., str. I-47., t. 80. i navedenu sudsku praksu) više nisu u mogućnosti, prema tumačenju propisa o kojemu je riječ u glavnom postupku na način kako ga tumači sud koji je uputio zahtjev, izvršiti svoju ovlast da predmet Byankov daju preispitati posebno s obzirom na prethodno navedene presude Suda Jipa, Gaydarov i Aladzhov. Ta se ovlast može izvršiti samo u roku od mjesec dana od datuma na koji je dotični akt donesen.
63 However, according to the Court’s case-law, Article 21(1) TFEU confers on individuals rights which are enforceable by them and which the national courts must protect (see, to that effect, inter alia, Case C-413/99 Baumbast and R [2002] ECR I-7091, paragraphs 84 to 86).
63 Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da odredbe članka 21. stavka 1. UFEU-a pojedincima dodjeljuju prava koja mogu isticati na sudu, a koja nacionalni sudovi trebaju štititi (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 17. rujna 2002., Baumbast i R., C-413/99, Zb., str. I-7091., t. od 84. do 86.).
64 Furthermore, by virtue, in particular, of the principle of sincere cooperation enshrined in Article 4(3) TEU, all the authorities of the Member States, including the administrative and judicial bodies, must ensure the observance of the rules of European Union law within the sphere of their competence (see, to that effect, Case C-91/08 Wall [2010] ECR I-2815, paragraph 69).
64 Nadalje, posebno u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a, na svim je tijelima država članica, uključujući upravna i sudska tijela, da osiguravaju poštovanje pravila prava Unije u području svoje nadležnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 13. travnja 2010., Wall, C-91/08, Zb., str. I-2815., t. 69.).
65 The issue in the present case is thus whether, in order to safeguard the rights which individuals derive from European Union law, a national court hearing an action such as Mr Byankov’s may find, in view of Article 4(3) TEU (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271, paragraph 38 and case-law cited), that it has to recognise the existence of an obligation on the part of the administrative authority to review and, if appropriate, annul a prohibition on leaving the territory such as that at issue before the referring court (i-21 Germany and Arcor, paragraphs 55 and 56).
65 Dakle, pitanje u ovom predmetu jest može li, radi zaštite prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije, nacionalni sud koji odlučuje o žalbi poput Byankovove smatrati, s obzirom na članak 4. stavak 3. UEU-a (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007. Unibet, C-432/05, Zb., str. I-2271., t. 38. i navedenu sudsku praksu), da treba priznati postojanje obveze upravnog tijela da preispita i, prema potrebi, poništi zabranu napuštanja državnog područja o kojoj je riječ u predmetu pred sudom koji je uputio zahtjev (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu i-21 Njemačka i Arcor, t. 55. i 56.).
66 Accordingly, the first and second questions must be understood, in essence, as seeking to ascertain whether, in circumstances such as those of the case before the referring court, European Union law must be interpreted as precluding legislation of a Member State under which an administrative procedure that has resulted in the adoption of a prohibition on leaving the territory such as that at issue in the main proceedings, which has become final and has not been contested before the courts, may be reopened – in the event of that measure being clearly contrary to European Union law – only in circumstances such as those exhaustively listed in Article 99 APK, despite the fact that such a prohibition continues to produce legal effects with regard to its addressee.
66 U skladu s tim, prvo i drugo pitanje valja shvatiti kao da se njima u bitnom želi utvrditi treba li, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, pravo Unije tumačiti u smislu da mu je protivan propis države članice prema kojem upravni postupak koji je rezultirao donošenjem zabrane napuštanja državnog područja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je postala konačna i koja nije osporavana pred sudom, može biti ponovno otvoren — u slučaju kada je ta zabrana očito protivna pravu Unije — samo u okolnostima poput onih koje su taksativno navedene u članku 99. APK-a, i to unatoč činjenici da takva zabrana nastavlja proizvoditi pravne učinke u pogledu svojeg adresata.
67 It follows from, in particular, paragraphs 30 to 32 of this judgment that the safeguards imposed by the European Union legislature in Article 32 of Directive 2004/38 are applicable to measures prohibiting citizens of the Union from leaving the territory of a Member State.
67 Iz točaka od 30. do 32. ove presude posebno proizlazi da se zaštita koju propisuje zakonodavac Europske unije u članku 32. Direktive 2004/38 odnosi na mjere kojima se građanima Unije zabranjuje napuštanje područja države članice.
68 However, for the review procedure to be available in the specific context of Article 32, the measure at issue must, inter alia, have been ‘validly adopted in accordance with [European Union] law’. It is apparent from the answer to the third question that that is not the case of a measure such as the 2007 order. For that reason, amongst others, Article 32 of Directive 2004/38 cannot be regarded as applicable, per se, to the dispute before the referring court.
68 Međutim, kako bi se postupak preispitivanja mogao primijeniti u specifičnom kontekstu članka 32., predmetna mjera mora, između ostaloga, biti „[valjano] donesena u skladu s pravom [Unije]”. Iz odgovora na treće pitanje očito je da to nije slučaj s mjerom kao što je odluka iz 2007. Zbog toga se osobito članak 32. Direktive 2004/38 sam po sebi ne može smatrati primjenjivim na spor u glavnom postupku.
"69 It is settled case-law that, in the absence of relevant European Union rules, it is, under the principle of procedural autonomy of the Member States, for the domestic legal system of each Member State to regulate the legal procedures designed to ensure the protection of the rights which individuals acquire under European Union law (see Wall, paragraph 63), provided, however, that they are not less favourable than those governing similar domestic situations (principle of equivalence) and that they do not render impossible in practice or excessively difficult the exercise of rights conferred by the European Union legal order (principle of effectiveness) (see, inter alia, Case C-312/93 Peterbroeck [1995] ECR I-4599, paragraph 12; i-21 Germany and Arcor, paragraph 57 and case-law cited; and Case C-378/10 VALE [2012] ECR I-0000, paragraph 48 and case-law cited)."
"69 Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u nedostatku propisa Unije u ovom pogledu, prema načelu postupovne autonomije država članica, na domaćem je pravnom sustavu svake države članice da uredi pravne postupke kojima se osigurava zaštita prava pojedinca koja proizlaze iz prava Unije (vidjeti prethodno navedenu presudu Wall, t. 63.), pod uvjetom da nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične nacionalne situacije (načelo ekvivalentnosti) te da u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju ostvarivanje pravâ koja im dodjeljuje pravni poredak Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti osobito presude od 14. prosinca 1995., Peterbroeck, C-312/93, Zb., str. I-4599., t. 12.; i-21 Njemačka i Arcor, prethodno navedenu, t. 57. i navedenu sudsku praksu kao i presudu od 12. srpnja 2012., VALE Építési, C-378/10, t. 48. i navedenu sudsku praksu)."
70 With regard to the principle of equivalence, this requires that all the rules applicable to actions, including the prescribed time-limits, apply without distinction to actions based on infringement of European Union law and those based on infringement of national law (see, inter alia, Case 63/08 Pontin [2009] ECR I-10467, paragraph 45 and case-law cited, and Case C-591/10 Littlewoods Retail and Others [2012] ECR I-0000, paragraph 31).
70 Što se tiče načela ekvivalentnosti, ono zahtijeva da se sva pravila u vezi s pravnim lijekovima bez razlike primjenjuju na pravne lijekove koji se temelje na povredi prava Unije i one koji se temelje na povredi nacionalnog prava (vidjeti osobito presude od 29. listopada 2009., Pontin, C-63/08, Zb., str. I-10467., t. 45. i navedenu sudsku praksu i od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr., C-591/10, t. 31.).
71 In that regard, the referring court has not specifically entered into the issue of whether the particular conditions laid down for implementing Article 99 of the APK differ depending on whether the claim of illegality made against the final administrative act is based on an infringement of European Union law or on an infringement of national law.
71 U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev nije se posebno bavio pitanjem razlikuju li se uvjeti za provedbu članka 99. APK-a ovisno o tome temelji li se zahtjev za utvrđivanje nezakonitosti konačnog upravnog akta na povredi prava Europske unije ili povredi nacionalnog prava.
72 In the present case, the question which more particularly arises is whether national legislation such as that described by the referring court is compatible with the principles of effectiveness and sincere cooperation.
72 U ovom predmetu, pitanje koje se posebno postavlja jest je li nacionalni propis poput onog koji opisuje sud koji je uputio zahtjev kompatibilan s načelima djelotvornosti i lojalne suradnje.
73 Indeed, under such legislation, addressees of prohibitions on leaving the territory in situations such as Mr Byankov’s will never, unless they pay the sums claimed or provide adequate security, have an opportunity to have their cases reviewed, despite the manifest illegality of prohibitions on leaving the territory which are imposed on them for an unlimited period.
73 Naime, prema tom propisu, adresati zabrana napuštanja državnog područja u situacijama poput Byankovove neće nikada, osim ako plate iznose potraživanja ili pruže primjereno osiguranje, imati priliku da se njihovi predmeti upute na preispitivanje, bez obzira na očitu nezakonitost izrečene trajne zabrane napuštanja državnog područja.
74 Furthermore, as is clear from, inter alia, paragraphs 13 and 15 of this judgment, since no initiative was taken to withdraw prohibitions on leaving the territory, imposed under Article 76(3) of the ZBLD, following the judgment in Jipa in particular and since a one-month period is applicable when Article 99(1) of the APK is applied, the relevant administrative bodies consider themselves to be barred from allowing a review in situations such as that at issue in the main proceedings, even though the illegality under European Union law has been confirmed by the Court’s case-law.
74 S druge strane, kao što proizlazi iz, između ostaloga, točaka 13. i 15. ove presude, budući da nije pokrenuta inicijativa za ukidanje zabrana napuštanja državnog područja izrečenih prema članku 76. stavku 3. ZBLD-a, posebno nakon prethodno navedene presude u predmetu Jipa i budući da se u slučaju primjene članka 99. stavka 1. primjenjuje razdoblje od mjesec dana APK-a, relevantna upravna tijela smatraju da u situacijama poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nemaju pravo dopustiti preispitivanje unatoč tome što je nezakonitost prema pravu Unije potvrđena u sudskoj praksi Suda.
"75 It is apparent from the Court’s case-law that situations in which the question arises as to whether a national procedural provision makes the exercise of rights conferred on individuals by the European Union legal order impossible or excessively difficult must be analysed by reference to the role of that provision in the procedure as a whole and to the progress and special features of the procedure before the various national bodies (see, inter alia, Peterbroeck, paragraph 14; Case C-2/08 Fallimento Olimpiclub [2009] ECR I-7501, paragraph 27; and Case C-618/10 Banco Español de Crédito [2012] ECR I-0000, paragraph 49)."
75 Iz sudske prakse Suda proizlazi da situacije u kojima se postavlja pitanje onemogućava li određena nacionalna postupovna odredba ostvarivanje prava koja pojedinci imaju na temelju pravnog poretka Unije ili značajno otežava ostvarivanje tog prava, treba analizirati upućivanjem na ulogu te odredbe u postupku kao cjelini i na napredak i posebne značajke tog postupka pred raznim nacionalnim tijelima (vidjeti osobito prethodno navedenu presudu Peterbroeck, t. 14., presudu od 3. rujna 2009., Fallimento Olimpiclub, C-2/08, Zb., str. I-7501., t. 27., i presudu od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C-618/10, t. 49.
76 In that regard, the Court has already acknowledged that finality of an administrative decision contributes to legal certainty, with the consequence that European Union law does not require that an administrative body be, in principle, under an obligation to reopen an administrative decision which has become final (see, to that effect, Case C-2/06 Kempter [2008] ECR I-411, paragraph 37).
76 U tom smislu Sud je već potvrdio da konačnost upravne odluke pridonosi pravnoj sigurnosti, što ima za posljedicu da prema pravu Unije upravno tijelo u načelu nema obvezu ponovno odlučivati o upravnoj odluci koja je postala konačna (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2008., Kempter, C-2/06, Zb., str. I-411., t. 37.).
"77 The Court has none the less held, in essence, that particular circumstances may be capable, by virtue of the principle of sincere cooperation arising from Article 4(3) TEU, of requiring a national administrative body to review an administrative decision that has become final, in particular to take account of the interpretation of a relevant provision of European law which the Court has given subsequently (see Kempter, paragraph 38). It can be seen from the case-law that, in that context, the Court has taken account of the particular features of the situations and interests at issue in order to strike a balance between the requirement for legal certainty and the requirement for legality under European Union law (see, to that effect, inter alia, Kühne & Heitz, paragraphs 25 and 26; i-21 Germany and Arcor, paragraphs 53, 63 and 64; Kempter, paragraphs 46, 55 and 60; and Fallimento Olimpiclub, paragraphs 22, 26 and 31)."
"77 Unatoč tomu, u bitnom mišljenje Suda je da se u posebnim okolnostima, u skladu s načelom lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a, od nacionalnog upravnog tijela može zahtijevati da preispita upravnu odluku koja je postala konačna, posebno kako bi se uzelo u obzir tumačenje neke relevantne odredbe europskog prava koje je u međuvremenu dao Sud (vidjeti prethodno navedenu presudu Kempter, t. 38.). Iz sudske prakse proizlazi da je Sud, u tom smislu, uzeo u obzir posebnosti situacija i interesa u predmetu radi postizanja ravnoteže između zahtjeva za pravnu sigurnost i zahtjeva za zakonitost prema pravu Unije (vidjeti u tom smislu osobito prethodno navedene presude Kühne & Heitz, t. 25. i 26.; i-21. Njemačka i Arcor, t. 53., 63. i 64.; Kempter, t. 46., 55. i 60., kao i Fallimento Olimpiclub, t. 22., 26. i 31.)."
78 In the present case, it is necessary to consider more specifically whether, in situations such as that at issue in the main proceedings, national legislation such as that described in the order for reference may be justified in order to safeguard the principle of legal certainty, having regard to the consequences that follow from such legislation for the application of European Union law and for citizens of the Union who are subject to prohibitions on leaving the territory such as the one in issue before the referring court (see, by analogy, Fallimento Olimpiclub, paragraph 28).
78 U ovom slučaju, valja posebno razmotriti može li, u situacijama poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nacionalni propis poput onog opisanog u zahtjevu za prethodnu odluku biti opravdan radi zaštite načela pravne sigurnosti, uzimajući u obzir posljedice koje proizlaze iz takvog propisa za primjenu prava Unije i za građane Unije koji podliježu zabranama napuštanja državnog područja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu Fallimento Olimpiclub, t. 28.).
79 As is apparent from the answer to the third question and, in particular, from paragraphs 37, 42 and 44 of this judgment, in circumstances such as those of the main proceedings, the legislation at issue in those proceedings, which makes no provision for regular review, maintains for an unlimited period a prohibition on leaving the territory and thereby perpetuates an infringement of the right laid down in Article 21(1) TFEU to move and reside freely within the territory of the Member States. In such circumstances, a prohibition of that kind is the antithesis of the freedom conferred by Union citizenship to move and reside within the territory of the Member States (see also, by analogy, Case C-348/96 Calfa [1999] ECR I-11, paragraph 18).
79 Kao što proizlazi iz odgovora na treće pitanje, a posebno iz t. 37., 42. i 44. ove presude, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, propis koji se primjenjuje u glavom postupku, a kojim se ne predviđa redovito preispitivanje, propisuje trajnu zabranu napuštanja državnog područja te time čini trajnu povredu prava utvrđenog u članku 21. stavku 1. UFEU-a na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica. U takvim okolnostima, zabrana te vrste negacija je slobode kretanja i boravka na državnom području država članica koja proizlazi iz statusa građanina Unije (vidjeti po analogiji presudu od 19. siječnja 1999., Calfa, C-348/96, Zb., str. I-11., t. 18.).
80 Furthermore, by means of Article 32(1) of Directive 2004/38, the European Union legislature has placed an obligation on the Member States to ensure that it is possible for measures which prohibit a person from entering or leaving their territories to be reviewed, even where those measures have been validly adopted under European Union law and even where they have – like the 2007 order – become final. There is all the more reason why that should be the case in relation to prohibitions on leaving the territory, such as that at issue before the referring court, which have not been validly adopted under European Union law and are the antithesis of the freedom laid down in Article 21(1) TFEU. In such a situation, the principle of legal certainty does not entail an absolute requirement that an act imposing such a prohibition should continue to produce legal effects for an unlimited period.
80 Nadalje, člankom 32. stavkom 1. Direktive 2004/38 zakonodavac Unije obvezao je države članice da predvide mogućnost preispitivanja mjera kojima se osobi zabranjuje ulazak na njihovo državno područje ili napuštanje njihovog državnog područja, čak i u slučaju kada su te mjere valjano donesene prema pravu Unije i čak i kada su one postale konačne, kao što je slučaj s odlukom iz 2007. Tim više bi isto trebalo važiti za zabrane napuštanja državnog područja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koje nisu valjano donesene u skladu s pravom Unije i negacija su slobode utvrđene člankom 21. stavkom 1. UFEU-a. U takvoj situaciji, načelo pravne sigurnosti ne podrazumijeva apsolutnu obvezu da akt kojim se izriče takva zabrana vremenski neograničeno nastavlja proizvoditi pravne učinke.
81 In view also of the importance which primary law accords to citizenship of the Union (see, inter alia, Case C-135/08 Rottmann [2010] ECR I-1449, paragraphs 43 and 56), it must be concluded that, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, national legislation such as that described in the order for reference, to the extent that it (i) prevents citizens of the Union from asserting the right conferred on them by Article 21 TFEU to move and reside freely against absolute territorial prohibitions that have been adopted for an unlimited period and (ii) prevents administrative bodies from acting upon a body of case-law whereby the Court has confirmed the illegality, under European Union law, of such prohibitions, cannot reasonably be justified by the principle of legal certainty and must therefore be considered, in this respect, to be contrary to the principle of effectiveness and to Article 4(3) TEU (see, by analogy, Fallimento Olimpiclub, paragraphs 30 and 31).
81 Uzimajući u obzir i važnost koju primarno zakonodavstvo pridaje statusu građanina Unije (vidjeti osobito presudu od 2. ožujka 2010., Rottmann, C-135/08, Zb., str. I-1449., t. 43. i 56.), treba zaključiti da, u situacijama poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, nacionalni propis poput onog koji je opisan u zahtjevu za prethodnu odluku, koji (i) apsolutnim teritorijalnim zabranama sprječava građane Unije u ostvarivanju prava na slobodno kretanje i boravak koja su im dodijeljena člankom 21. UFEU-a i (ii) sprječava upravna tijela da djeluju u skladu sa sudskom praksom kojom je Sud potvrdio da su, prema pravu Unije, takve zabrane nezakonite, ne može se razumno opravdati načelom pravne sigurnosti i stoga treba smatrati da je u tom pogledu protivan načelu djelotvornosti i članku 4. stavku 3. UEU-a (vidjeti po analogiji prethodno navedenu presudu Fallimento Olimpiclub, t. 30. i 31.).
82 In view of the foregoing, the answer to the first and second questions is that European Union law must be interpreted as precluding legislation of a Member State under which an administrative procedure that has resulted in the adoption of a prohibition on leaving the territory such as that at issue in the main proceedings, which has become final and has not been contested before the courts, may be reopened – in the event of the prohibition being clearly contrary to European Union law – only in circumstances such as those exhaustively listed in Article 99 APK, despite the fact that such a prohibition continues to produce legal effects with regard to its addressee.
82 S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti da pravo Unije treba tumačiti u smislu da mu je protivan propis države članice prema kojemu upravni postupak koji je rezultirao donošenjem zabrane napuštanja državnog područja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je postala konačna i koja nije osporavana pred sudom, može biti ponovno otvoren, u slučaju kada je ta zabrana očito protivna pravu Unije, samo u okolnostima poput onih koje su taksativno navedene u članku 99. APK-a, i to unatoč činjenici da takva zabrana nastavlja proizvoditi pravne učinke u pogledu svojeg adresata.
83 Since these proceedings are, for the parties to the main proceedings, a step in the action pending before the national court, the decision on costs is a matter for that court. Costs incurred in submitting observations to the Court, other than the costs of those parties, are not recoverable.
83 Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.