natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As explained in recitals 165-167, the Commission has come to the conclusion that the additional obligations of the IRIS-H are to be considered together with their basic hospital mission as de facto constituting one social healthcare SGEI.
Kako je navedeno u uvodnim izjavama 165. do 167., Komisija je došla do zaključka da se dodatne obveze IRIS-H-a i osnovna usluga bolnice moraju razmatrati zajedno, kao da čine de facto uslugu od općeg gospodarskog interesa u području socijalne zdravstvene skrbi.
While the basic hospital mission has been defined above (see recital 164) the exact content of each of the additional SGEI obligations is defined in the remainder of this section.
Iako je osnovna usluga bolnica već prethodno definirana (vidjeti uvodnu izjavu 164.), točna priroda svake obveze pružanja dodatnih usluga od općeg gospodarskog interesa definirana je u nastavku ovog odjeljka.
Furthermore, it is also pointed out how these additional SGEI obligations are linked with each other and how they contribute to the social healthcare SGEI.
Osim toga, također je objašnjeno na koji su način dodatne obveze pružanja usluga od općeg gospodarskog interesa međusobno povezane i na koji način doprinose uslugama od općeg gospodarskog interesa u području socijalne zdravstvene skrbi.
I. Obligation to treat all patients in all circumstances regardless of their ability to pay (universal care obligation)
I. Obveza pružanja medicinske pomoći svim pacijentima u svim okolnostima bez obzira na to mogu li platiti ili ne (obveza univerzalne skrbi)
According to the Belgian authorities, the IRIS-H have the obligation to treat all patients, even if they are not able to pay and/or are uninsured, in all circumstances including situations where patients do not require urgent medical care.
Kako tvrde belgijske vlasti, IRIS-H dužne su liječiti sve pacijente, čak i ako oni ne mogu platiti i/ili nisu osigurani, i to u svim okolnostima, uključujući pacijente koji ne zahtijevaju hitnu medicinsku skrb.
The complainants put into doubt that such an obligation applies to the IRIS-H and claim that the Brussels private hospitals cannot refuse patients and in fact treat a large number of ‘social patients’.
Podnositelji prituže osporavaju činjenicu da se ta obveza primjenjuje na IRIS-H i tvrde da privatne briselske bolnice ne smiju odbiti pacijente i da u stvari liječe brojne takozvane „socijalne” pacijente.
To support their claims, the complainants argue that the LCH entrusts all hospitals with the same hospital mission and, as stated in paragraph 150 of the annulment judgment of 7 November 2012, also refer to the general principle of non-discrimination which would prohibit them from selecting patients according to their ideological, philosophical or religious beliefs or their situation of poverty.
U prilog svojim navodima podnositelji pritužbe ističu da je LCH-om povjerena ista zadaća bolnica svim bolnicama te se, kako je navedeno u t. 150. presude o poništenju od 7. studenoga 2012., također pozivaju na opće načelo nediskriminacije kojim je bolnicama zabranjeno da odabiru pacijente s obzirom na njihova ideološka, filozofska ili vjerska uvjerenja ili na njihovo imovinsko stanje.
According to them, public and private hospitals have the same obligation to treat patients in both emergency and ‘post-emergency’ circumstances.
Kako tvrde podnositelji pritužbe, javne i privatne bolnice podliježu istoj obvezi liječenja pacijenata u hitnim slučajevima i u situacijama „nakon hitnog slučaja”.
First and foremost, the Commission observes that the LCH does not contain any wording that can be interpreted as obliging hospitals (whether public or private) to treat patients in all circumstances and regardless of their ability to pay.
Komisija ponajprije ističe da LCH ne sadrži nijednu formulaciju koja se može protumačiti na način da obvezuje bolnice (javne ili privatne) da liječe pacijente u svim okolnostima, neovisno o tome mogu li platiti liječenje.
However, under Belgian law there exists a general obligation to assist persons in danger.
Međutim, belgijskim je pravom predviđena opća obveza pružanja pomoći osobi u opasnosti.
As pointed out by the Belgian authorities, under Article 422 ter of the Belgian Criminal Code, this obligation applies in emergency situations, and particularly in medical emergencies of a life-threatening nature.
Kako ističu belgijske vlasti, sukladno članku 422.c belgijskog Kaznenog zakonika, ta se obveza primjenjuje na hitne situacije, osobito na medicinske hitne slučajeve u kojima je ugrožen ljudski život.
Hospitals are therefore required to provide assistance in cases of medical emergency, according to their organisation and available expertise.
Stoga su bolnice obvezne pružati pomoć u hitnim slučajevima ovisno o njihovoj organizaciji i dostupnom stručnom osoblju.
There is hence no doubt that the Brussels public and private hospitals are obliged to treat patients in emergency situations regardless of their ability to pay.
Stoga nema sumnje u tom da su briselske javne i privatne bolnice obvezne liječiti pacijente u hitnim slučajevima, neovisno o tome mogu li platiti liječenje.
In a similar vein, the deontology code that applies to doctors explicitly allows them to refuse patients with the exception of emergency situations [192].
Isto tako, liječnički kodeks izričito omogućava liječnicima da odbiju pacijente, osim u hitnim slučajevima [192].
Second, the complainants referred to a judgment by the Brussels Court of First Instance [193], to justify that there is no difference between public hospitals and private hospitals with regard to the treatment of ‘social patients’, whether in an ‘emergency’ or ‘post emergency’ situation.
Nadalje, podnositelji pritužbe oslanjaju se na presudu prvostupanjskog suda u Bruxellesu [193] kada tvrde da ne postoji razlika između javnih i privatnih bolnica u pogledu liječenja „socijalnih pacijenata”, neovisno o tome radi li s o hitnom slučaju ili o situaciji nakon hitnog slučaja.
This judgment concerns a very specific case of urgent medical aid which the CPAS have to provide on the basis of Article 57(2) Loi CPAS.
Ta se presuda odnosi na izrazito specifični slučaju hitne medicinske pomoći koju CPAS mora pružati na temelju članka 57. stavka 2. Zakona o CPAS-u.
The Brussels Court of First Instance noted that the urgent medical aid is in fact never provided by the CPAS itself but by specialised medical services and that nothing can justify making a distinction whether this service is public or private.
Prvostupanjski sud u Bruxellesu primijetio je da sam CPAS zapravo nikad ne pruža hitnu medicinsku pomoć, nego to čine specijalizirane medicinske službe, te da se u tom pogledu ni na koji način ne može opravdati razlika između javne i privatne službe.
Nevertheless, the Commission notes that the obligation to provide urgent medical aid applies to the CPAS and not to the hospitals who deliver the care.
Međutim, Komisija primjećuje da se obveza pružanja hitne medicinske pomoći primjenjuje na CPAS, a ne na bolnice koje pružaju usluge skrbi.
In the case at hand, an undocumented migrant was urgently admitted by a Brussels private psychiatric hospital which requested the CPAS to pay for this urgent medical aid due to the migrant's manifest state of poverty.
U ovom je slučaju privatna biselska psihijatrijska bolnica hitno primila migranta bez dokumenata i zatražila od CPAS-a da plati za pruženu hitnu medicinsku uslugu zbog očite neimaštine migranta.
The Brussels Court concluded that if a CPAS does not provide the urgent medical aid in a hospital it manages it must pay the costs of care provided by a private hospital where the emergency services due to the urgency had decided to take the patient to a private hospital.
Sud u Bruxellesu zaključio je da, ako CPAS ne pruža hitnu medicinsku pomoć u bolnici kojom upravlja, mora platiti usluge skrbi koje je pružila privatna bolnica čija je hitna služba odlučila primiti pacijenta zbog hitnosti situacije.
This judgment clearly concerns an exceptional situation which derogates from the normal framework for social assistance in which the CPAS relies on its own (public) hospitals.
Ta se presuda očito odnosi na izvanrednu situaciju koja odstupa od uobičajenog okvira socijalne pomoći na kojem CPAS temelji svoje vlastite (javne) bolnice.
In the case at hand, this derogation was due to the fact that the public IRIS-H do not provide psychiatric care which was needed in that case.
U ovom je slučaju ovo odstupanje proizašlo iz činjenice da javne bolnice ne pružaju psihijatrijsku skrb koja je bila potrebna u ovoj situaciji.
Furthermore, the Brussels Court pointed out that ‘if this aid is typically more often provided in an establishment dependent on the relevant CPAS or with which it has concluded an agreement, the person may be admitted to another establishment, owing to the urgency resulting from the situation of the person to be admitted to hospital’.
Osim toga, sud u Bruxellesu istaknuo je da „ako se skrb pruža u ustanovi koja ovisi o predmetnom CPAS-u ili s kojom je CPAS potpisao sporazum, može doći do toga da se hospitalizacija provede u drugoj ustanovi zbog hitnosti situacije u kojoj se nalazi osoba koju je potrebno hospitalizirati”.
The Brussels Court also noted that if the CPAS concerned (i.e. in the case at hand that of Uccle) had created its own psychiatric hospital or had concluded an agreement with such a hospital, the private hospital in question would not have had to provide care to the undocumented migrant in question but could instead have asked for his transfer to that hospital.
Sud je također primijetio kako, da je predmetni CPAS (u ovom slučaju CPAS iz Ucclea) osnovao vlastitu psihijatrijsku bolnicu ili da je sklopio ugovor s takvom bolnicom, predmetna privatna bolnica ne bi morala pružiti skrb predmetnom migrantu, nego bi mogla zatražiti njegovo prebacivanje u tu bolnicu.
Since this was not the case, there was no alternative available and as a result the CPAS was ordered to pay the private hospital for the care provided to the patient.
Budući da to nije bio slučaj, nije postojalo drugo rješenje i od CPAS-a je zatraženo da privatnoj bolnici nadoknadi troškove skrbi pružene pacijentu.
As a result, all that can be concluded from the Brussels Court judgment cited by the complainants is that in some cases, owing to the urgency, private hospitals may also provide urgent medical aid to undocumented migrants and that the CPAS, where their obligation to provide urgent medical aid is discharged in this specific way, have to pay these private hospitals.
Nadalje, iz presude suda u Bruxellesu na koju se pozivaju podnositelji pritužbe može se zaključiti da privatne bolnice u određenim hitnim slučajevima također mogu pružiti hitnu medicinsku pomoć migrantima bez dokumenata i da CPAS mora nadoknaditi troškove tim privatnim bolnicama ako je na taj način oslobođen svoje obveze pružanja hitne medicinske pomoći.
Therefore, the fact that in a limited number [194] of cases urgent medical aid can be provided by the Brussels private hospitals cannot be interpreted as a general obligation for these hospitals to treat all patients regardless of their ability to pay.
Prema tome, činjenica da privatne briselske bolnice mogu pružati hitnu medicinsku pomoć u ograničenom broju slučajeva [194] ne može se tumačiti kao opća obveza liječenja svih pacijenata neovisno o tome mogu li platiti liječenje nametnuta tim bolnicama.
Third, with regard to the principle of non-discrimination (mentioned by the complainants, see recital 170) it is clear that no hospital in Belgium is allowed to discriminate based on a patient's wealth (and hence on the pure fact that they are rich or poor) nor on any other personal criterion (e.g. religion or ethnic background).
Konačno, što se tiče načela nediskriminacije (koje su spomenuli podnositelji pritužbe; vidjeti uvodnu izjavu 170.), očito je da nijedna bolnica u Belgiji nema pravo vršiti diskriminaciju na temelju financijske situacije pacijenta (odnosno, na temelju činjenice da je pacijent bogat ili siromašan) ili na temelju drugog osobnog kriterija (primjerice, etničkog podrijetla ili vjerskog uvjerenja).
However, in a non-emergency situation, the non-discrimination principle cannot force hospitals to provide care for free if it is clearly foreseeable that a patient will not be able to pay.
Međutim, u slučaju nepostojanja hitnog slučaja, načelo nediskriminacije ne može biti opravdanje za zahtjev da bolnica pruža besplatnu skrb ako se može jasno predvidjeti da pacijent neće moći platiti liječenje.
If these conditions are fulfilled in non-emergency situations, there is an objective justification for hospitals to differentiate by refusing these patients [195].
Ako su ti uvjeti ispunjeni u nehitnim situacijama, bolnice imaju objektivno opravdanje za vršenje razlike time što odbijaju te pacijente [195].
As indicated above (see recital 171) the deontology code that applies to Belgian doctors explicitly allows them to refuse patients in non-emergency situations.
Kako je prethodno navedeno (vidjeti uvodnu izjavu 171.), etički kodeks koji se primjenjuje na belgijske liječnike izričito im omogućuje da odbiju pacijente u situacijama koji nisu hitni slučajevi.
A survey of debt counsellors [196] furthermore indicates that doctors and hospitals sometimes refuse patients who had difficulties paying for treatment in the past.
Istraživanje provedeno među stečajnim upraviteljima [196] među ostalim pokazuje da liječnici i bolnice ponekad odbijaju pacijente koji su u prošlosti imali poteškoće s plaćanjem liječenja.
In this context, it is worth pointing out that hospitals do not per se bluntly refuse patients but request them to pay an advance which can be a deterrent for those who are poor.
U tim je okolnostima zanimljivo istaknuti da bolnice ne odbijaju pacijente automatski, nego od njih traže da uplate predujam, što može odvratiti osobe koje su u nepovoljnom položaju.
There is also anecdotal evidence suggesting that private hospitals sometimes refer patients to a CPAS hospital for treatment [197].
Iz empirijskih podataka može se zaključiti da privatne bolnice ponekad upućuju pacijente u bolnicu kojom upravlja CPAS [197].
For these reasons, in 2013 a law was proposed (but not adopted) in the Belgian Senate to exclude the refusal of healthcare provision due to the financial difficulties of patients and which would also prohibit charging advances [198].
Tome je tako jer je 2013. u belgijskom Senatu predložen zakon (koji nije usvojen) u svrhu sprječavanja odbijanja pružanja zdravstvene skrbi pacijentima koji imaju financijske poteškoće, kao i naplaćivanja predujma [198].
The non-discrimination principle can hence not be invoked as entrusting all Belgian hospitals (public and private) with an obligation to treat all patients in all circumstances (i.e. outside emergency situations) even if patients cannot pay for the treatment.
Stoga se ne može pozivati na tvrdnju da se načelom nediskriminacije svim belgijskim bolnicama (javnim i privatnim) nameće obveza liječenja svih pacijenata u svim okolnostima (odnosno, u slučajevima koji nisu hitni), čak i ako pacijenti ne mogu platiti liječenje.
From the above, the Commission concludes that it is appropriate to distinguish between emergency and non-emergency situations.
Kako proizlazi iz prethodno navedenog, Komisija zaključuje da valja uspostaviti razliku između hitnih i nehitnih slučajeva.
In emergency situations, public and private hospitals are equally subject to the general obligation (based on the Belgian Criminal Code) to treat patients in a situation of medical emergency.
U hitnim slučajevima javne i privatne bolnice podliježu istoj općoj obvezi (koja se temelji na belgijskom Kaznenom zakoniku), prema kojoj su dužne liječiti pacijente koji se nalaze u situacija koja zahtijeva hitnu medicinsku pomoć.
However, there is no legal basis which obliges or entrusts the private hospitals to treat patients also in non-emergency situations and regardless of their ability to pay.
Međutim, ne postoji pravni temelj koji obvezuje privatne bolnice ili im nameće obvezu da također liječe sve pacijente u situacijama koje ne predstavljaju hitne slučajeve i neovisno o tome mogu li platiti liječenje.
Indeed, neither the LCH nor the Criminal Code contain such an obligation and the non-discrimination principle can also not be considered as entrusting such an obligation.
Takva obveza nije predviđena ni LCH-om ni Kaznenim zakonikom i ne može se smatrati da se načelom nediskriminacije nameće takva obveza.
Finally, the obligation to provide urgent medical aid to undocumented migrants applies to the CPAS, not to the hospitals that deliver such care.
Konačno, obveza pružanja hitne medicinske skrbi migrantima bez dokumenata primjenjuje se na CPAS-e, a ne na bolnice koje pružaju takvu skrb.
The universal care obligation incumbent on the IRIS-H
Obveza pružanja univerzalne skrbi koja se primjenjuje na IRIS-H
In contrast to the private hospitals, however, the IRIS-H are obliged [199] to treat all patients in all circumstances, including in non-emergency situations, regardless of patients' ability to pay and/or their insurance status on the basis of the specific rules applying only to the IRIS-H, namely their bylaws and the IRIS strategic plans as specified below.
Međutim, za razliku od privatnih bolnica, IRIS-H moraju [199] liječiti sve pacijente u svim okolnostima, uključujući situacije koje ne predstavljaju hitne slučajeve, neovisno o sposobnosti pacijenata da plate liječenje i/ili o njihovom statusu u pogledu osiguranja, na temelju konkretnih odredaba koje se primjenjuju samo na IRIS-H, odnosno na temelju njihova statuta i strateških planova sustava IRIS, kako je navedeno u nastavku.
As explained above (see recital 24), the IRIS-H were established by the CPAS to allow the latter to fulfil their task to provide social aid to everyone who needs it.
Kako je prethodno objašnjeno (vidjeti uvodnu izjavu 24.), bolnice IRIS osnovali su CPAS-i kako bi mogli ispuniti svoju zadaću pružanja socijalne pomoći svima kojima je to potrebno.
The CPAS are obliged to provide such aid (including medical and socio-medical care) to all individuals and families who require it [200].
CPAS-i su dužni pružati takvu pomoć (uključujući medicinsku i socijalno-medicinsku skrb) svim osobama i obiteljima kojima je to potrebno [200].
The CPAS provide their services for free and were created in particular to help the poor and needy.
CPAS-i pružaju svoje usluge besplatno i osnovani su prvenstveno u svrhu pružanja pomoći najpotrebitijim osobama.
In this context, Article 5 of the IRIS-H bylaws states:
U tom je pogledu člankom 5. statuta IRIS-H-a utvrđeno kako slijedi:
Without prejudice to the competences of the IRIS umbrella association and the competences of IRIS-Achats [procurement branch] and of any other bodies that the umbrella association might set up pursuant to Article 135 undecies of the Organic Law of 8 July 1976 on Public Social Assistance Centres and in accordance with the laws and regulations, the association shall have the most extensive powers in the exercise of its hospital mission.
Ne dovodeći u pitanje ovlasti krovne udruge IRIS i službe iris-achats (nabava), kao i ostalih tijela koje krovna udruga IRIS može osnovati na temelju članka 35.j organskog zakona od 8. srpnja 1976. Javnih centara za socijalnu pomoć i u skladu s zakonskim i regulatornim odredbama, udruga ima najšire ovlasti u provođenju svoje zadaće bolnice.
It shall exercise that mission with a view, firstly, to providing quality medical care at optimum cost for everyone, irrespective of their income, insurability, origins and philosophical beliefs, and, secondly, to establishing a sustainable financial equilibrium for the association’ [201].
Obavlja tu zadaću u svrhu, s jedne strane, osiguranja pružanja kvalitetne medicinske skrbi po najnižim troškovima za sve osobe, neovisno o njihovim primanjima, osiguranju, porijeklu i filozofskim uvjerenjima te, s druge strane, u svrhu postizanja održive financijske bilance udruge.” [201]
Likewise, the introduction to the IRIS strategic plan 1996-2001 mentions:
Isto tako, u uvodu strateškog plana IRIS za razdoblje između 1996. i 2001. navedeno je sljedeće:
‘In order to fulfil its social task at any moment, the public hospitals of the IRIS network will offer a range of services guaranteeing to everyone the best quality care at generally acceptable financial conditions for all and will be accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological convictions’ [202].(177) That same introduction continues:
„Kako bi u svakom trenutku izvršavala svoju socijalnu zadaću, javna bolnica iz mreže IRIS dužna je pružati raspon usluga koji svima jamči najkvalitetniju skrb u financijskim uvjetima koji su općenito prihvatljivi svima te koje moraju biti dostupne svim pacijentima, neovisno o njihovim primanjima, osiguranju, porijeklu i ideološkim uvjerenjima” [202].(177) U tom je uvodu također navedeno sljedeće:
‘The primary objective of the IRIS plan is to maintain a reinforced public hospital network in Brussels that is accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological and philosophical convictions’ [203].(178) In another section of this plan it is noted that the IRIS patient charter guarantees:
„Glavni cilj plana iris jest održavanje ojačane bolničke mreže dostupne svima, neovisno o primanjima, osiguranju, porijeklu te ideološkim i filozofskim uvjerenjima u Bruxellesu.” [203](178) U drugom odjeljku tog plana navedeno je da je poveljom o pacijentima IRIS zajamčen
‘Public hospitals [i.e. the IRIS-H] have the basic aim of providing a social medicine; it requires them to meet the requirements of social missions, and this even if this function is not recognised in the legislative and regulatory framework governing the hospital sector.
„Osnovna zadaća javnih bolnica (odnosno IRIS-H-a) jest pružanje socijalnih medicinskih usluga; na temelju te zadaće obvezne su odgovarati na zahtjeve socijalnih zadaća, i to čak i ako ta zadaća nije priznata zakonodavstvom i propisima kojima se uređuje bolnički sektor.
The role of the public hospitals is to admit and treat all patients irrespective of their origins, circumstances, cultures, beliefs and pathologies.
Zadaća javnih bolnica jest primiti i pružiti skrb svim pacijentima neovisno o njihovom podrijetlu, uvjetima, kulturi, uvjerenjima i bolestima.
Hence, since they are public, our hospitals must adhere to the principles of universality, equality, continuity and change.
Iz navedenoga proizlazi da, budući da su javne, naše bolnice moraju odgovoriti na načela univerzalnosti, jednakosti, kontinuiteta i promjena.
The universality principle requires that all patients be admitted, whoever they may be.
Načelo univerzalnosti nameće obvezu primanja svih pacijenata, neovisno o tome tko su.
The hospital must therefore provide treatment at the highest possible level in order to be able to meet the needs of all.
Dakle, bolnica mora pružati medicinsku skrb na najvišoj mogućoj razini kako bi mogla odgovoriti na potrebe sviju.
The equality principle, a constitutional right, requires that everyone be admitted without any discrimination.
Načelo jednakosti je ustavno pravo koje nameće obvezu primanja svih osoba, bez provođenja diskriminacije.
From the above it is clear that patients' ability to pay and their insurance status are not considered when admitting patients to the IRIS-H so that access to healthcare is guaranteed for all including in non-emergency situations.
Iz navedenoga jasno proizlazi da se sposobnost pacijenata da plaćaju liječenje i njihovo materijalno stanje ne uzimaju u obzir prilikom njihova prihvata u bolnici IRIS, što znači da je pristup zdravstvenoj skrbi dostupan svim, uključujući u situacijama koje ne predstavljaju hitne slučajeve.