natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Taking into account the reference in the text to children attending school, extensions of the period for voluntary departure until the end of the semester or of the school year, or for up to one school year, may be granted provided that this is in the child's best interests and that all relevant circumstances of the case are duly taken into account.
Uzimajući u obzir upućivanje u tekstu na djecu koja pohađaju školu, produljenje vremena za dobrovoljni odlazak do kraja semestra ili školske godine ili u trajanju do jedne školske godine može se odobriti pod uvjetom da je to u najboljem interesu djeteta i da su sve relevantne okolnosti slučaja propisno uzete u obzir.
An extension of the period beyond 30 days can be granted from the outset (the point of time when the return decision is issued), if justified by the individual assessment of the circumstances of the case.
Produljenje roka za više od 30 dana može biti odobreno na početku (trenutak u vremenu kada se donosi odluka o vraćanju) ako je opravdano pojedinačnom procjenom okolnosti slučaja.
It is not necessary to first issue a 30-day period and to subsequently extend it.
Nije nužno prvo odobriti rok od 30 dana i zatim ga naknadno produljiti.
The term ‘where necessary’ refers to circumstances both in the sphere of the returnee and in the sphere of the returning State.
Izraz „ako je to potrebno” odnosi se na okolnosti povratnika i okolnosti povezane s državom vraćanja.
Member States enjoy discretion relating to the substance and the regulatory depth of their national implementing legislation on this issue.
Države članice imaju pravo diskrecije u odnosu na bit i regulatorni opseg svojih nacionalnih provedbenih propisa u tome području.
The three subcases mentioned in Article 7(2) (length of stay, children attending school, family links) should be expressly respected in national implementing legislation and administrative practice.
Tri slučaja navedena u članku 7. stavku 2. (duljina boravka, djeca koja pohađaju školu, obiteljske veze) treba izričito poštovati u nacionalnim provedbenim propisima i upravnoj praksi.
Member States' administrative rules can be more detailed and also provide for other reasons for extension, but should not be less precise, undermining harmonisation.
Upravni propisi država članica mogu biti detaljniji i u njima mogu biti predviđeni drugi razlozi za produljenje, ali ne bi trebali biti manje precizni, ugrožavajući time usklađivanje.
Legal basis: Return Directive — Article 7(3)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 7. stavak 3.
Certain obligations aimed at avoiding the risk of absconding, such as regular reporting to the authorities, deposit of an adequate financial guarantee, submission of documents or the obligation to stay at a certain place may be imposed for the duration of the period for voluntary departure.
Određene obveze čiji je cilj sprječavanje opasnosti od bijega, kao što je redovno javljanje tijelima, polog odgovarajućeg novčanog jamstva, dostava dokumenata ili obveza boravka u određenom mjestu, mogu se odrediti tijekom vremena za dobrovoljni odlazak.
The obligations set out in Article 7(3) of the Return Directive can be imposed where there is a risk of absconding to avoid.
Obveze navedene u članku 7. stavku 3. mogu se odrediti kada treba izbjeći opasnost od bijega.
If the individual assessment of the case shows that there are no particular circumstances, such obligations are not justified — see judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi, paragraph 37: ‘It follows from Article 7(3) and (4) of that directive that it is only in particular circumstances, such as where there is a risk of absconding, that Member States may, first, require the addressee of a return decision to report regularly to the authorities, deposit an adequate financial guarantee, submit documents or stay at a certain place or, second, grant a period shorter than seven days for voluntary departure or even refrain from granting such a period’.
Ako se pojedinačnom procjenom slučaja pokaže da ne postoje posebne okolnosti, takve obveze nisu opravdane – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-61/11, El Dridi, točka 37.: „Na temelju članka 7. stavaka 3. i 4. te direktive može se zaključiti da države članice mogu samo u posebnim okolnostima, kao u slučaju kada postoji opasnost od bijega, tražiti, prvo, od primatelja odluke o vraćanju da se redovito javlja nadležnim tijelima, da dostavi primjereno financijsko jamstvo, da dostavi isprave ili boravi u određenom mjestu ili, drugo, odobriti razdoblje kraće od sedam dana za dobrovoljni odlazak ili se čak suzdržati od odobravanja tog razdoblja”.
The Commission recommends that Member States use such possibility when there is a risk of absconding to avoid during the period for voluntary departure.
Komisija preporučuje da države članice upotrebljavaju takvu mogućnost kada treba izbjeći opasnost od bijega tijekom vremena za dobrovoljni povratak.
Attention should be paid to the fact that the possibility for Member States to impose certain obligations may be an advantage for the returnee since it may allow the grant of a period for voluntary departure in cases which would not normally otherwise qualify for such treatment.
Treba obratiti pozornost na činjenicu da mogućnost država članica da određuju određene obveze može predstavljati prednost za povratnika jer se njome može omogućiti odobravanje vremena za dobrovoljni odlazak u slučajevima u kojima inače ne bi trebalo biti potrebno takvo postupanje.
It is not possible to give a generally applicable figure of what amount constitutes an ‘adequate financial guarantee’.
Nije moguće dati opće primjenjivi podatak o tome koji iznos čini „prikladno financijsko jamstvo”.
In any case the proportionality principle should be respected, that is to say the amount should take into account the individual situation of the returnee.
U svakom slučaju treba poštovati načelo proporcionalnosti, odnosno, iznosom bi trebalo uzeti u obzir pojedinačnu situaciju povratnika.
Current Member State practice foresees amounts varying from around EUR 200 to EUR 5000.
U trenutačnoj praksi država članica predviđen je iznos od 200 do 5000 EUR.
If that is required in an individual case, the obligations mentioned in Article 7(3) can also be imposed in a cumulative manner.
Ako je to potrebno u pojedinom slučaju, obveze navedene u članku 7. stavku 3. mogu se odrediti i na kumulativan način.
When imposing obligations under Article 7(3), Member States should take into account the individual situation of the returnee and ensure full respect of the proportionality principle.
Kada određuju obveze iz članka 7. stavka 3., države članice trebale bi uzeti u obzir pojedinačnu situaciju povratnika i osigurati potpuno poštovanje načela proporcionalnosti.
Member States shall avoid imposing obligations which can de facto not be complied with (for example if a person does not possess a passport, he/she will not be able to submit it).
Države članice izbjegavaju određivanje obveza koje se de facto ne mogu ispuniti (na primjer, ako osoba nema putovnicu, on/ona neće je moći dostaviti).
Legal basis: Return Directive — Article 7(4)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 7. stavak 4.
If there is a risk of absconding, or if an application for a legal stay has been dismissed as manifestly unfounded or fraudulent, or if the person concerned poses a risk to public policy, public security or national security, Member States may refrain from granting a period for voluntary departure, or may grant a period shorter than seven days.
Ako postoji opasnost od bijega ili ako je zahtjev za zakonit boravak odbijen kao očigledno neutemeljen ili lažan, ili ako konkretna osoba predstavlja opasnost za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost, države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak ili mogu odobriti vrijeme kraće od sedam dana.
Member States are free to refrain from granting a period for voluntary departure in those cases — exhaustively listed in Article 7(4) of the Return Directive — in which there is a ‘counter-indication’, i.e. when the third-country national poses a risk of absconding (see section 1.6) or a risk to public order, public security or national security (for example previous convictions for serious criminal offences committed also in other Member States), and when a request for legal stay (for example asylum application, request or renewal of permit) has been dismissed as manifestly unfounded or fraudulent.
Države članice mogu se suzdržati od odobravanja vremena za dobrovoljni odlazak u slučajevima – koji su iscrpno navedeni u članku 7. stavku 4. Direktive o vraćanju – kada postoji „kontraindikacija”, odnosno kada postoji opasnost od bijega državljanina treće zemlje (vidjeti odjeljak 1.6.) ili opasnost za javni poredak, javnu sigurnost i nacionalnu sigurnost (na primjer, prethodne osude za teška kaznena djela počinjena u državama članicama) i kada je zahtjev za zakonit boravak (na primjer, zahtjev za azil, zahtjev za obnovu dozvole) odbijen kao očito neutemeljen ili lažan.
When, on the basis of an individual assessment, it can be established that such ‘counter-indications’ exist in a specific case, a period for voluntary departure should not be granted and a period shorter than 7 days should be granted only if it does not prevent national authorities from carrying out removal.
Kada se na temelju pojedinačne procjene može utvrditi da u određenom slučaju postoje takve „kontraindikacije”, vrijeme za dobrovoljni odlazak ne bi trebalo odobriti, a vrijeme kraće od sedam dana treba odobriti samo ako to ne sprječava nacionalna tijela u izvršenju udaljavanja.
Member States may, however, change their assessment of the situation at any moment (a previously non-cooperating returnee may change attitude and accept an offer for assisted voluntary return) and grant a period for voluntary departure even though there was initially a risk of absconding.
Međutim, države članice mogu promijeniti svoju procjenu situacije u bilo kojem trenutku (povratnik koji prethodno nije surađivao može promijeniti svoj stav i prihvatiti ponudu za potpomognuti dobrovoljni povratak) i odobriti vrijeme za dobrovoljni odlazak iako je izvorno postojala opasnost od bijega.
It is not possible to exclude in general all illegal entrants from the possibility of obtaining a period for voluntary departure.
U načelu nije moguće sve osobe koje su nezakonito ušle lišiti mogućnosti dobivanja vremena za dobrovoljni odlazak.
Such generalising rule would be contrary to the definition of risk of absconding, the principle of proportionality and the obligation to carry out a case-by-case assessment, undermining the effet utile of Article 7 (promotion of voluntary departure).
Takvo opće pravilo bilo bi protivno definiciji opasnosti od bijega, načelu proporcionalnosti i obvezi izvršavanja procjene pojedinačnih slučajeva, umanjujući effet utile članka 7. (promicanje dobrovoljnog odlaska).
It is possible to exclude under Article 7(4) third-country nationals who submitted abusive applications.
U skladu s člankom 7. stavkom 4. moguće je isključiti državljane trećih zemalja koji su podnijeli lažne zahtjeve.
Article 7(4) expressly covers manifestly unfounded or fraudulent applications.
Člankom 7. stavkom 4. izričito su obuhvaćeni očito neutemeljeni ili lažni zahtjevi.
Abusive applications normally involve a higher degree of reprehensible behaviour than manifestly unfounded applications, therefore Article 7(4) should be interpreted as also covering abusive applications.
Zahtjevi podneseni u cilju zloupotrebe obuhvaćali bi viši stupanj osuđujućeg ponašanja od očito neutemeljenih zahtjeva, stoga bi članak 7. stavak 4. trebalo tumačiti kao da obuhvaća i zahtjeve podnesene u cilju zloupotrebe.
It is also possible to exclude persons who pose a risk to public policy, public security or national security.
Moguće je isključiti i osobe koje predstavljaju rizik za javni poredak, javnu sigurnost ili nacionalnu sigurnost.
In Case C-554/13, Zh. and O. [41], the ECJ clarified in this respect that Member States essentially retain the freedom to determine the requirements of the concept of public policy in accordance with their national needs.
U predmetu C-554/13, Zh. i O [41]., Sud EU-a objasnio je u ovom pogledu da države članice u osnovi zadržavaju slobodu da u skladu s nacionalnim potrebama utvrde zahtjeve pojma javnog poretka.
The concept of ‘risk of absconding’ is distinct from that of ‘risk to public policy’.
Pojam „opasnost od bijega” razlikuje se od „rizika za javni poredak”.
The concept of ‘risk to public policy’ presupposes the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society.
Pojam „rizika za javni poredak” pretpostavlja, osim poremećaja društvenog poretka koji podrazumijeva svako kršenje zakona, postojanje stvarne, aktualne i dovoljno ozbiljne prijetnje koja utječe na jedan od temeljnih interesa društva.
A Member State cannot deem a third-country national to pose a risk to public policy on the sole ground that that national is suspected, or has been criminally convicted, of an act punishable as a criminal offence under national law.
Država članica ne može smatrati da državljanin treće zemlje predstavlja rizik za javni poredak samo na osnovi toga što je taj državljanin osumnjičen ili kazneno osuđen za kazneno djelo u skladu s nacionalnim zakonodavstvom.
Other factors, such as the nature and seriousness of that act, the time which has elapsed since it was committed and any matter which relates to the reliability of the suspicion that the third-country national concerned committed the alleged criminal offence is also relevant for a case-by-case assessment which has to be carried out in any case.
Za procjenu svakog pojedinog slučaja koja se u svakom slučaju mora provoditi važni su i drugi čimbenici, kao što su priroda i težina tog djela, vrijeme koje je prošlo od počinjenja tog djela i sva pitanja koja se odnose na pouzdanost sumnje da je predmetni državljanin treće zemlje počinio navodno kazneno djelo.
Annex 39 to the Schengen Handbook, ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’
Prilog 39. Schengenskom priručniku „Standardni obrazac za priznavanje odluke o vraćanju u svrhu prijevoza kopnom”
Map of participating Member States (available as EMN ad hoc query, return, 2015, at the EMN Europa website)
Karta država članica sudionica (dostupna kao EMN ad-hoc upit, vraćanje, 2015. na web-mjestu EMN-a Europa)
Reminder/explanation: a returnee who intends to leave the territory of the EU by land within the period for voluntary departure does not have any valid visa or other permission to transit through another Member States to his/her country of return, therefore running the risk of being apprehended/stopped by the police on the way and being subject of a second return decision issued by the transit Member State.
Podsjetnik/objašnjenje: povratnik koji namjerava napustiti državno područje EU-a kopnom unutar vremena za dobrovoljni odlazak nema valjanu vizu ili drugu dozvolu za prijevoz kroz druge države članice u svoju zemlju vraćanja i stoga riskira da će ga policija uhititi/zaustaviti na putu kući i da će protiv njega biti donesena druga odluka o vraćanju izdana u tranzitnoj državi članici.
This runs contrary to the policy objective of the Return Directive to ensure effective return, including through voluntary departure.
To je protivno cilju politike Direktive o vraćanju da se osigura učinkovito vraćanje, uključujući putem dobrovoljnog odlaska.
Issuing a transit visa to the returnee would be an inappropriate and inadequate solution, since granting a visa to illegally staying third-country nationals who are obliged to leave would be contrary to EU rules on visa.
Izdavanje tranzitne vize povratniku bilo bi neprimjereno i neodgovarajuće rješenje jer bi izdavanje vize državljanima treće zemlje s nezakonitim boravkom koji moraju otići bilo protivno pravilima EU-a o vizama.
Moreover transit Member States do not seem to have any incentive to issue such kind of visa (risk that persons may abscond and/or cause removal costs) and would in practice therefore frequently refuse issuing the visa.
Nadalje, čini se da tranzitne države članice nemaju poticaja izdavati takvu vrstu vize (opasnost od bijega osobe i/ili od nastanka troškova udaljavanja) i u praksi će stoga često odbiti izdavanje vize.
Providing for a ‘European laissez-passer’ for the returnee does not offer a solution either: in the absence of a clearly defined legal nature and legal effects of such a ‘laissez-passer’, the returnee would — strictly legally speaking — still be considered as illegally staying in the transit Member State and might therefore be subject of a new return decision in accordance with Article 6(1).
Izdavanje „europske propusnice” povratniku također nije prihvatljivo rješenje: Ako pravna priroda i pravni učinci takve propusnice nisu jasno definirani, i dalje bi se smatralo da povratnik – u strogo pravnom smislu – nezakonito boravi u tranzitnoj državi članici i stoga može biti donesena nova odluka o vraćanju u skladu s člankom 6. stavkom 1.
One way of avoiding the problem is to promote direct return to third countries by air.
Jedan od načina izbjegavanja problema jest promicanje izravnog povratka u treće zemlje zračnim putem.
This may, however, be expensive and unpractical for the returnee.
Međutim, to može biti skupo i nepraktično za povratnika.
An approach expressly recommended by the Commission is for the transit Member States to recognise return decisions issued by the first Member State using Annex 39 to the Schengen Handbook ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’ (issued by the Commission in September 2011, following consultations with concerned Member States at technical level and discussion within the Migration-Expulsion Working Party of the Council of the European Union).
Pristup koji Komisija izričito preporučuje jest da tranzitne države članice priznaju odluke o vraćanju koje je izdala prva država članica primjenom Priloga 39. Schengenskom priručniku „Standardni obrazac za priznavanje odluke o vraćanju u svrhu prijevoza kopnom” (koji je Komisija izdala u rujnu 2011. nakon savjetovanja s predmetnim državama članicama na tehničkoj razini i rasprave u okviru Radne skupine Vijeća Europske unije o migraciji-protjerivanju).
According to this approach, the transit Member State may recognise the return decision, including the period for voluntary departure, granted by the first Member State and will let the returnee transit on the basis of the recognised decision and the recognised period for voluntary departure.
U skladu s ovim pristupom, država članica tranzita može priznati odluku o vraćanju uključujući vrijeme dobrovoljnog odlaska koje je odobrila prva država članica i dopustiti povratniku tranzit na temelju priznate odluke i priznatog vremena dobrovoljnog odlaska.
This approach has the advantage that the transit Member State is not obliged to issue a new return decision and that it can ask the first Member State to reimburse all cost related to removal if something goes wrong and the returnee needs to be removed at the cost of the transit State (in application of Council Decision 2004/191/EC [42]).Those Member States which are still reluctant to use this voluntary option (either as sending or receiving Member State) are encouraged to join in and to inform Commission and other Member States about their participation.
Prednost je tog pristupa u tome što tranzitna država članica ne mora izdati novu odluku o vraćanju i može tražiti od prve države članice da joj nadoknadi sve troškove povezane s udaljavanjem ako nešto krene po zlu i ako povratnika treba udaljiti o trošku države tranzita (u skladu s primjenom Odluke Vijeća 2004/191/EZ [42]).One države članice koje još oklijevaju upotrijebiti tu dobrovoljnu mogućnost (kao država članica pošiljateljica ili primateljica) potiče se da se pridruže i obavijeste Komisiju i druge države članice o svom sudjelovanju.
Form of recognition: the very broad and general wording of Directive 2001/40/EC provides for discretion as regards the practical modalities (procedural details) for mutual recognition in accordance with practical needs and national legislation.
Način priznavanja: u široko i općenito formuliranom tekstu Direktive 2001/40/EZ predviđeno je slobodno odlučivanje o praktičnim načinima (pojedinostima o postupku) za uzajamno priznavanje u skladu s praktičnim potrebama i nacionalnim zakonodavstvom.
The form proposed in Annex 39 of the Schengen Handbook is one possible but not the exclusive way to proceed.
Obrazac predložen u Prilogu 39. Schengenskom priručniku jedan je od mogućih načina, ali ne i jedini.
Legally speaking, all relevant elements of the return decision issued by Member State A are recognised by Member State B, including recognition of the statement that the third-country national is illegally staying and enjoys a period for voluntary departure — with effect for the territory of the recognising Member State B.
U pravnom smislu, država članica B priznaje sve relevantne elemente odluke o vraćanju koju je izdala država članica A, uključujući priznavanje izjave da državljanin treće zemlje nezakonito boravi i da mu je odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak – što se primjenjuje na državnom području države članice B koja priznaje odluku.
The recognising Member State enjoys three different ‘safeguards’, namely:
Država članica koja priznaje odluku uživa tri različite „zaštitne mjere”:
use of the standard form of Annex 39 is made on a voluntary basis only; this always leaves Member States with the option not to recognise a return decision issued by another Member State in a specific individual case;
uporaba standardnog obrasca iz Priloga 39. dobrovoljna je. Države članice uvijek imaju mogućnost ne priznati odluku o vraćanju koju je izdala druga država članica u određenom slučaju;
the first Member State may only grant a period for voluntary departure in accordance with Article 7 of the Return Directive if there is no ‘counter-indication’, such as a risk of absconding.
prva država članica može odobriti vrijeme dobrovoljnog odlaska u skladu s člankom 7. Direktive o vraćanju samo ako nema „kontraindikacija”, kao što je opasnost od bijega.
The assessment of the personal situation of returnees in accordance with Article 7 which has to be carried out by the first Member State may be a helpful reassurance for the recognising transit Member State;
Ova procjena osobne situacije povratnika u skladu s člankom 7. koju mora izvršiti prva država članica može biti korisno za državu članicu tranzita koja priznaje odluku;
if something goes wrong and the returnee needs to be removed at the cost of the transit State, all cost related to removal can be charged to the first Member State in application of Council Decision 2004/191/EC.
ako nešto krene po zlu i povratnika treba udaljiti o trošku države tranzita, svi troškovi povezani s udaljavanjem mogu se naplatiti prvoj državi članici na temelju primjene Odluke 2004/191/EZ.
Council Directive 2003/110/EC [43] on assistance in cases of transit for the purpose of removal by air provides for a legal frame on cooperation between the competent authorities at Member States' airports of transit with regard to both escorted and unescorted removal by air.
Direktivom Vijeća 2003/110/EZ [43] o pomoći u slučajevima tranzita u svrhu udaljavanja zračnim putem osigurava se pravni okvir za suradnju između nadležnih tijela u zračnim lukama država članica tranzita u slučajevima udaljavanja zračnim putem s pratnjom ili bez nje.
The term ‘unescorted removal’ in this Directive (which was adopted five years before the Return Directive) can be interpreted as also covering ‘voluntary departure’ within the meaning of the Return Directive [44].
Pojam „udaljavanje bez pratnje” u ovoj Direktivi (koja je donesena pet godina prije Direktive o vraćanju) može se protumačiti kao da obuhvaća i „dobrovoljni odlazak” u smislu Direktive o vraćanju [44].