natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Several elements in the IRIS 1996-2001 strategic plan also demonstrate the social nature of the hospital care provided by the IRIS-H (e.g. ‘to continue the dispensation of medicine devoid of any market logic’ [206]) and the strong desire to offer quality care to all layers of the Brussels population, in particular to the poorest ones [207].
Razni elementi strateškog plana IRIS za razdoblje između 1996. i 2001. Također pokazuju socijalnu narav bolničke skrbi koju pružaju IRIS-H (primjerice, „radi omogućivanja pružanja medicinske skrbi lišene tržišne logike” [206]) i snažnu volju za pružanje kvalitetne skrbi svim slojevima briselskog stanovništva, osobito najpotrebitijima [207].
The IRIS strategic plan covering the period 2002-2014 repeats some of the key principles (access for all patients, increasing accessibility for the poor) among others by quoting Article 5 of the IRIS-H bylaws [208] (see also recital 175) and the primary objective of the IRIS strategic plan for the period 1996-2001 [209] (see recital 177), and by also referring to the IRIS patient charter [210] (see recital 178) and adds:
Strateški plan IRIS koji obuhvaća razdoblje između 2002. i 2014. donosi određena ključna načela (pristup svim pacijentima, povećanje dostupnosti siromašnima), osobito navodeći članak 5. statuta IRIS-H-a [208] (vidjeti također uvodnu izjavu 175.) i glavni cilj strateškog plana IRIS za razdoblje između 1996. i 2001. [209] (vidjeti uvodnu izjavu 177.), kao i upućivanjem na povelju o pacijentima mreže IRIS [210] (vidjeti uvodnu izjavu 178.), te dodaje sljedeće:
‘The public services are to be defined on the basis of three fundamental principles, universality, equality and continuity.
„Javne usluge definiraju se u skladu s trima ključnim načelima, a to su: univerzalnost, jednakost i kontinuitet.
On the basis of those three principles and their public hospital status, hospitals in the IRIS network:
U skladu s tim trima načelima i s obzirom na njihovu javnu prirodu, bolnice u sklopu mreže IRIS
will accept all patients, whoever they may be,
primaju sve pacijente, neovisno o tome tko su,
will treat all patients without discrimination,
skrbe se za sve pacijente bez vršenja diskriminacije,
will undertake to arrange cover for patients and provide any treatment they might require’ [211].(182) On the basis of the foregoing, the Commission concludes that the IRIS-H are obliged to treat all patients, in all circumstances (i.e. both in emergency and non-emergency situations), even if they cannot or foreseeably will not be able to pay for their treatment and/or are uninsured.
organiziraju prijam svih pacijenata i jamče sve mogućnosti skrbi koje zahtijevaju.” [211](182) Na temelju prethodno navedenih elemenata Komisija zaključuje da IRIS-H imaju obvezu liječenja svih pacijenata u svim okolnostima (u hitnim i ostalim slučajevima), čak i ako pacijenti ne mogu ili vjerojatno neće moći platiti liječenje i/ili nisu osigurani.
This obligation is laid down and entrusted to the IRIS-H in the above cited bylaws of the IRIS-H and the IRIS strategic plans which are binding on the IRIS-H and which are founded on the obligation in the Loi CPAS to provide social aid (an obligation which is delegated by the CPAS to the IRIS-H by means of these bylaws and strategic plans).
Ta je obveza predviđena i nametnuta bolnicama IRIS u njihovim statutima i prethodno navedenim strateškim planovima IRIS, koji su ograničavajući za IRIS-H i koji se temelje na obvezi pružanja socijalne skrbi koja proizlazi iz Zakona o CPAS-u (obvezi koju CPAS-i povjeravaju bolnicama IRIS putem tih statuta i strateških planova).
Practical impact of the universal care obligation on the IRIS-H
Praktični učinak obveze pružanja univerzalne skrbi koja se primjenjuje na IRIS-H
The Commission also notes that the above conclusion, namely that the IRIS-H are obliged to treat all patients in all circumstances (i.e. both in emergency and non-emergency situations) and regardless of patients' ability to pay, while the private hospitals are only obliged to treat all patients in emergency situations (i.e. when care is needed immediately for a life-threatening condition), is furthermore reflected in the different profiles of the patients treated by the IRIS-H and the private hospitals in the Brussels Capital Region and their respective pricing policies.
Komisija također primjećuje da je prethodno navedeni zaključak, odnosno činjenica da IRIS-H imaju obvezu liječiti sve pacijente u svim okolnostima (odnosno, u hitnim slučajevima i u situacijama koje ne predstavljaju hitne slučajeve) neovisno o tome mogu li pacijenti platiti liječenje, dok privatne bolnice imaju obvezu liječiti sve pacijente samo u hitnim slučajevima (odnosno, ako je potrebna trenutna skrb u situaciji koja predstavlja opasnost po život), među ostalim potvrđen različitim profilima pacijenata koji primaju liječenje u bolnicama IRIS i privatnim bolnicama regije glavnog grada Bruxellesa te politikama određivanja cijena tih bolnica.
It should first be noted that the 2002-2014 strategic plan also refers to the lower revenues [212] and higher costs [213] related to the treatment of patients who socioeconomically find themselves in a precarious situation, and who make up a significant part of patients of the IRIS-H.
Najprije valja primijetiti da su u strateškom planu za razdoblje između 2002. i 2014. navedeni niži prihodi [212] i viši troškovi [213] povezani s liječenjem pacijenata koji se nalaze u nesigurnoj socio-ekonomskoj situaciji, a to je znatan dio pacijenata IRIS-H-a.
In this context, it is worth pointing out that the IRIS-H have agreed with their doctors that supplements (see recital 46(c) for more background) cannot be charged to CPAS patients and to patients with low incomes (i.e. who are entitled to a higher INAMI reimbursement).
U tim je okolnostima zanimljivo istaknuti da su IRIS-H dogovorile sa svojim liječnicima da se dodaci (vidjeti uvodnu izjavu 46.c za više informacija) ne mogu naplatiti pacijentima CPAS-a ili pacijentima s niskim prihodima (odnosno, pacijentima koji imaju pravo na veću nadoknadu od INAMI-ja).
In addition, the percentage of admissions to single rooms (i.e. the only rooms where supplements can be charged) is well below the average for the Brussels Capital Region [214].
Osim toga, postotak pacijenata primljenih u jednokrevetnim sobama (odnosno, u jedinim sobama za koje se mogu naplatiti dodaci) u prosjeku je znatno niži za regiju glavnog grada Bruxellesa [214].
The available figures from one of the mutuelles [215] also show that when a supplement is charged by the IRIS-H, its amount is also much lower than the average for the Region (i.e. between 25 % and 67 % lower).
Dostupne brojke koje su dostavila tijela čija je svrha naknada troškova liječenja koje pokriva socijalno osiguranje [215] među ostalim pokazuju da, čak i kad IRIS-H naplate dodatke, njihov je iznos znatno niži od prosjeka regije (odnosno između 25 % i 67 % manji).
In comparison, for the period in question some private hospitals in Brussels charged their patients on average 180 % more than the prices laid down by the social security system.
U svrhu usporedbe, tijekom razmatranog razdoblje određene belgijske privatne bolnice naplaćivale su pacijentima iznos u prosjeku veći za 180 % u odnosu na cijene utvrđene u sklopu sustava socijalne sigurnosti.
The universal care obligation has been entrusted to the IRIS-H to ensure that patients who cannot pay, have no private insurance and for whom there may not be any (or only partial) reimbursement by the social security, receive the medical care they need.
Bolnicama IRIS povjerena je obveza pružanja univerzalne skrbi kako bi se zajamčilo da pacijenti koji ne mogu plaćati liječenje, koji nemaju privatno osiguranje i koji ne mogu ostvariti nadoknadu (čak i djelomičnu) od socijalne sigurnosti prime potrebnu medicinsku skrb.
One significant subgroup of these patients concern the abovementioned undocumented migrants as they are not covered by the Belgian social security and usually are not able to pay themselves for care.
Važna podskupina tih pacijenata podrazumijeva prethodno navedene migrante bez dokumenata jer oni nisu obuhvaćeni belgijskim sustavom socijalne sigurnosti i jer najčešće ne mogu platiti za pruženu skrb.
In 85 % of the cases in the Brussels Capital Region these migrants receive urgent medical aid from the IRIS-H (see recital 172) although these hospitals only operate 35 % of the hospital beds in that Region.
U 85 % tih slučajeva u regiji glavnog grada Bruxellesa ti migranti primaju hitnu medicinsku skrb u bolnicama (vidjeti uvodnu izjavu 172.), iako te bolnice raspolažu s tek 35 % bolničkih kreveta dostupnih u regiji.
Another telling indicator is the Federal Public Service of Health's ranking [216] of all Belgian hospitals on the basis of the socioeconomic profile of their patients (see Table 1 below and recital 40 above).
Drugi važni pokazatelj jest razredba [216] javne savezne službe za javno zdravlje, u kojoj su sve belgijske bolnice razvrstane na temelju socio-ekonomskog profila njihovih pacijenata (vidjeti tablicu 1. i uvodnu izjavu 40.).
This ranking among others reflects the proportion of patients who cannot pay and are not covered by the social security and for which the CPAS [217] can reimburse the costs of treatment (see also recitals 187-188) [218].
Ta razredba među ostalim pokazuje udio pacijenata koji ne mogu platiti liječenje i koji nisu obuhvaćeni sustavom socijalne sigurnosti te za koje CPAS-i [217] mogu nadoknaditi troškove liječenja (vidjeti također uvodne izjave 187. do 188.) [218].
For the period 2007-2013 and for Belgium as a whole, this ranking's top three positions are occupied entirely by the IRIS-H (Institut Bordet and HUDERF being the exceptions due to their specialised nature).
Za razdoblje između 2007. i 2013. i za čitavu Belgiju prva tri mjesta zauzimaju IRIS-H (iznimku predstavljaju Institut Bordet i HUDERF zbog njihove specijalizirane prirode).
For the same period, the Brussels private hospitals on the other hand are not even part of the top 20 positions, which indicates that the average socioeconomic profile of their patients is significantly better than that of the IRIS-H.
S druge strane, tijekom istog razdoblje privatne briselske bolnice ne zauzimaju nijedno od 20 prvih mjesta, što pokazuje da je prosječni socio-ekonomski profil njihovih pacijenata znatno bolji nego onaj pacijenata IRIS-H-a.
Even though the criteria used to draw up this ranking do not only concern patients who cannot pay or who are uninsured, it does further put into doubt the complainant's claim that the Brussels private hospitals have an obligation to treat all patients in all circumstances and is further evidence that instead only the IRIS-H have such an obligation.
Čak i ako se kriteriji koji su se koristili za provođenje ove razredbe ne odnose samo na pacijente koji ne mogu platiti liječenje i nisu osigurani, to ipak opovrgava tvrdnju podnositelja pritužbe, prema kojoj privatne briselske bolnice imaju obvezu liječenja svih pacijenata u svim okolnostima, i potvrđuje da se ta obveza primjenjuje jedino na IRIS-H.
Indeed, if such an obligation applied to the Brussels private hospitals one could expect them to rank higher in the classification.
Da se takva obveza primjenjuje na privatne briselske bolnice, bilo bi za očekivati da zauzimaju više mjesto na ljestvici.
Federal Public Service of Public Health's ranking of the hospitals based on the socioeconomic profile of their patients (*= IRIS-H, += private Brussels hospitals)
Razredba bolnica s obzirom na socio-gospodarski profil njihovih pacijenata koju provodi savezna javna služba za javno zdravlje (*= IRIS-H, += privatne briselske bolnice)
No figures
Bez broja
Ste Anne St Remi+
Ste Anne St Rémi+
The complainant's reference to a February 2004 publication of the Mutualités Chrétiennes (see recital 72), which concerns only the year 2001 and which would show that the private hospitals treat more than 60 % of ‘social patients’ in the Brussels Capital Region, has to be put into context.
U tim okolnostima valja zamijeniti upućivanja podnositelja pritužbe na publikaciju Mutualités Chrétiennes iz veljače 2004. (vidjeti uvodnu izjavu 72.), koja se odnosi samo na godinu 2001. i u kojoj je prikazano da privatne bolnice liječe više od 60 % „socijalnih pacijenata” regije glavnog grada Bruxellesa.
The term ‘social patients’ may create the impression that it concerns patients who cannot pay for treatment and who would therefore all be in scope of the universal care obligation.
Izraz „socijalni pacijenti” može dati dojam da se radi o pacijentima koji ne mogu platiti liječenje i koji su obuhvaćeni obvezom pružanja univerzalne skrbi.
This is however not the case for the following reasons:
Međutim, to nije slučaj zbog sljedećih razloga:
First and foremost, the publication's definition of ‘social patients’ [219] only concerns persons who are insured by the Belgian social security [220] and hence does not include those patients who cannot pay and are not covered by the social security.
Prvo, definicija „socijalnih pacijenata” [219] iz publikacije odnosi se isključivo na osobe koje su osigurane u sklopu belgijskog sustava socijalne sigurnosti [220], što znači da ne obuhvaća pacijente koji ne mogu platiti liječenje i koji nisu pokriveni sustavom socijalne sigurnosti.
It is however the latter group that benefits most from the universal care obligation and that represents the largest financial burden for the IRIS-H (see also recitals 187-188).
Međutim, upravo posljednja skupina pacijenata ima najviše koristi od obveze pružanja univerzalne skrbi i predstavlja najveće financijsko opterećenje za IRIS-H (vidjeti također uvodne izjave 187. do 188.).
Based on the broad definition used in the publication, almost 20 % (respectively about 26 %) of the admissions in private (respectively public) hospitals in Brussels would have concerned ‘social patients’, and private hospitals would have treated almost 66 % of the total number of these patients in 2001.
Na temelju široke definicije koja se koristi u publikaciji, gotovo 20 % pacijenata primljenih u briselske privatne bolnice (u usporedbi s 26 % u javnim bolnicama) primjenjuje se na „socijalne pacijente”, a privatne bolnice tijekom 2001. pružile su liječenje gotovo 66 % ukupnog broja tih pacijenata.
Second, even the ‘precarious patients’ [221], which the publication defines as a subgroup of the ‘social patients’, are covered by the social security and there is no reason to assume that they cannot pay their own contribution.
Drugo, čak i „nesigurni pacijenti” [221], koji su u publikaciji definirani kao podskupina „socijalnih pacijenata”, obuhvaćeni su sustavom socijalne sigurnosti, i ne postoji razlog za pretpostavljanje da ne mogu platiti iznos koji im ostaje za naplatu.
However, it could be argued that such ‘precarious patients’ may have a higher likelihood of not being able to pay the own contribution to the hospital.
Međutim, možemo tvrditi da je vjerojatno da „nesigurni pacijenti” neće moći platiti bolnici iznos koji im ostaje za naplatu.
The publication shows that public hospitals treat about 48 % of ‘precarious patients’, compared to 52 % being treated by private Brussels hospitals.
Publikacija pokazuje da javne bolnice liječe oko 48 % „nesigurnih pacijenata”, u odnosu na 52 %, koliko liječe belgijske privatne bolnice.
However, proportionally, the public hospitals treat many more of such patients than would be expected based on their market share (in terms of beds and number of admissions).
Javne bolnice liječe znatno veći broj tih pacijenata nego se može naslutiti iz njihovog tržišnog udjela (u smislu broja kreveta i broja primljenih pacijenata).
Indeed, ‘precarious patients’ would make up 9,5 % of the admissions in public hospitals compared to only 4,1 % in private hospitals.
„Nesigurni pacijenti” predstavljaju 9,5 % primljenih pacijenata u javnim bolnicama, u usporedbi sa samo 4,1 % u privatnim bolnicama.
Third, in any case, the observation that in 2001 Brussels private hospitals would have treated 52 % (respectively 66 %) of ‘precarious’ (respectively ‘social’) patients cannot change the conclusion that only the IRIS-H have a universal care obligation.
Treće, u svakom slučaju, primjedba prema kojoj su tijekom 2001. privatne briselske bolnice liječile 52 % „nesigurnih” pacijenata (u odnosu na 66 % „socijalnih” pacijenata) ne može promijeniti zaključak prema kojem IRIS-H imaju obvezu pružanja univerzalne skrbi.
Indeed, in the absence of any legal obligation for private hospitals to treat all patients regardless of their ability to pay and their insurance status, any possible decision of private hospitals to provide care to ‘precarious’ or ‘social’ patients in non-emergency situations would be purely voluntary and could thus be reversed at any moment.
S obzirom na nepostojanje zakonske obveze nametnute privatnim bolnicama prema kojoj moraju liječiti sve pacijente neovisno o tome mogu li platiti liječenje i neovisno o tome jesu li osigurani, privatne bolnice mogu slobodno odlučiti o pružanju skrbi„nesigurnim” ili „socijalnim” pacijentima u situacijama koje ne predstavljaju hitne slučajeve i u svakom trenutku mogu promijeniti svoju odluku.
Furthermore, the most vulnerable group of patients, i.e. those who are not covered by the social security or any other insurance, are not included in the publication's statistics.
Osim toga, skupina najranjivijih pacijenata, a to su pacijenti koji nisu obuhvaćeni sustavom socijalne sigurnosti i nemaju nikakvo drugo osiguranje, nije uključena u statističke podatke objavljene u publikaciji.
For all of the above reasons, the Commission considers that the publication of the Mutualités Chrétiennes with statistics for the year 2001 cannot be taken as evidence that the IRIS-H would not have a universal care obligation or that the Brussels private hospitals would have a comparable obligation.
Zbog svih navedenih razloga Komisija smatra da publikacija Mutualités Chrétiennes u kojoj su navedeni statistički podaci za godinu 2001. ne dokazuje da IRIS-H nemaju obvezu pružanja univerzalne skrbi ili da privatne briselske bolnice imaju sličnu obvezu.
The universal care obligation that is entrusted to the IRIS-H ensures that patients facing extreme financial hardship, political refugees, illegal immigrants, etc. receive treatment in all circumstances.
Obvezom pružanja univerzalne skrbi koja se primjenjuje na IRIS-H jamči se da će pacijenti suočeni s ekstremnim financijskim poteškoćama, političke izbjeglice, nezakoniti useljenici itd. primiti liječenje u svim okolnostima.
If these patients cannot pay for their treatment and have no insurance cover (neither via the social security nor through private health insurance) the CPAS will only cover these patients' costs provided that certain conditions are met.
Ako ti pacijenti ne mogu platiti liječenje ili nemaju nikakvo osiguranje (odnosno nisu obuhvaćeni sustavom socijalne sigurnosti i nemaju privatno osiguranje od bolesti), CPAS-i pokrivaju troškove tih pacijenata jedino u određenim okolnostima.
To lay down the rules that apply for such reimbursement, the IRIS-H and 17 of the 19 CPAS in the Brussels Capital Region have concluded so-called multilateral ‘domicile de secours’ conventions.
Kako bi se utvrdila pravila koja se primjenjuju na takvu nadoknadu, IRIS-H i 17 od 19 CPAS-a regije glavnog grada Bruxellesa sklopili su višestrane ugovore o takozvanoj „rezidentnosti u svrhu pružanja pomoći”.
For non-urgent care, the CPAS refer persons to the IRIS-H and provide a written commitment (a so-called réquisitoire) that the CPAS will cover the cost of treatment.
U slučaju situacija u kojima nije hitno potrebna liječnička skrb CPAS-i upućuju predmetne osobe u IRIS-H i u pisanom se obliku (putem „obećanja”) obvezuju da će pokriti troškove liječenja.
If patients show this document (réquisitoire) the IRIS-H send the invoice directly to the CPAS.
Ako pacijenti dostave to obećanje, IRIS-H šalju račune izravno CPAS-u.
For urgent care this procedure can of course not be followed.
Naravno, taj se postupak ne može slijediti u hitnim slučajevima.
Instead, the reimbursement by the CPAS is conditional on (i) a medical certificate confirming the need for urgent admission or immediate treatment of the person; and (ii) the person's state of poverty as confirmed by the CPAS using the information collected by the hospital to complete a social inquiry.
U tim slučajevima nadoknada troškova od strane CPAS-a podliježe ispunjenju sljedećih uvjeta: i. dostavi medicinske potvrde kojom se potvrđuje potreba za hitnim prijmom ili trenutačnnim liječenjem osobe i ii. neimaštini osoba, što potvrđuju CPAS-i pomoću podataka koje prikuplja bolnica radi dobivanja informacija o socijalnom statusu pacijenta.
Collecting the required information is an important task for the social services departments of the IRIS-H (see also recitals 210-211) [222].
Prikupljanje potrebnih informacija važna je zadaća za odjele za socijalni rad bolnica IRIS (vidjeti također uvodne izjave 210. 211.) [222].
Provided that the abovementioned conditions are met (i.e. a réquisitoire for non-urgent care and a medical certificate and social inquiry for urgent care), the CPAS reimburses the IRIS-H for the treatment costs of patients who cannot pay for their treatment and have no insurance cover.
Ako su prethodno navedeni uvjeti ispunjeni (odnosno ako postoji obećanje za pružanje skrbi u situaciji koja ne predstavlja hitni slučaj i medicinska potreba te izvješće o socijalnom statusu za hitne slučajeve), CPAS nadoknađuje bolnici IRIS troškove povezane s liječenjem pacijenata koji ne mogu platiti svoje liječenje i koji nemaju osiguranje.
However, this does not relieve the IRIS-H from the entire burden of the universal care obligation.
Međutim, time IRIS-H nisu oslobođene svih troškova koji proizlaze iz obveze pružanja univerzalne skrbi.
Indeed, in order to obtain reimbursement by the CPAS, the IRIS-H need to collect information for the social inquiry (which they did for 25749 cases in 2012).
Kako bi ostvarile nadoknadu troškova od CPAS-a, IRIS-H moraju prikupiti podatke za izvješće o socijalnom statusu (što su tijekom 2012. učinile za 25749 slučajeva).
This is one of the reasons why the IRIS-H employ more than twice as many social workers as e.g. university hospitals (see recital 213).
Primjerice, to je jedan od razloga zbog kojih IRIS-H zapošljavaju više od dvaput više socijalnih radnika od sveučilišnih bolnica (vidjeti uvodnu izjavu 213.).
The CPAS however do not reimburse the IRIS-H for the cost of collecting the information for the social inquiries [223].
Međutim, CPAS-i ne nadoknađuju troškove bolnica IRIS povezane s prikupljanjem podataka o socijalnom statusu [223].
Furthermore, the CPAS have longer payment delays (sometimes exceeding one year) than the mutuelles and insurance companies (both paying within one to two months after receipt of the invoice).
Osim toga, CPAS-i imaju dulje rokove plaćanja (koji ponekad prelaze godinu dana) od tijela čija je svrha naknada troškova liječenja koje pokriva socijalno osiguranje (mutuelles) i osiguravajućih društava (koji plaćaju u roku od dva mjeseca nakon primanja računa).
As a result, the IRIS-H have to pre-finance these costs for a longer period than for ‘regular’ patients.
Zbog toga IRIS-H moraju predfinancirati te troškove tijekom duljeg razdoblja nego što je to slučaj za „normalne” pacijente.
On 31 December 2010, the Brussels CPAS owed the IRIS-H almost EUR 35 million (of which about 71 % concerned invoices for 2010, 12 % for 2009 and approx. 13 % for earlier years).
Dana 31. prosinca 2010. CPAS za Bruxelles dugovao je bolnicama IRIS gotovo 35 milijuna EUR (od čega se oko 71 % odnosilo na račune iz 2010., 12 % na račune iz 2009., a oko 13 % na račune iz prethodnih godina).
Using a nominal annual interest rate of 2 %, the IRIS-H estimated that the cost of the longer payment delays amounted to almost EUR 700000 at that time [224].
Primjenom nominalne kamatne stope od 2 % IRIS-H ocijenile su da su u tom trenutku troškovi povezani s duljim rokovima plaćanja iznosili gotovo 700000 EUR [224].
Finally, not all persons who may experience difficulties to pay their bill are eligible for CPAS cover [225].
Konačno, sve osobe koje mogu imati poteškoće pri plaćanju svojeg računa ne ispunjavaju uvjete za pokrivanje troškova od strane CPAS-a [225].