natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Scope of judicial review: the review must assess all aspects expressly referred to in Article 15 of the Return Directive, taking into account both the questions of law (for example correctness of the detention procedure and of the decision on detention from the procedural/legal point of view) and questions of facts (for example the personal situation of the detainee, family links in the country, guarantees of the departure from the territory, reasonable prospect of removal).
Opseg sudskog preispitivanja: preispitivanjem se moraju ocijeniti svi aspekti koji se izričito spominju u članku 15. Direktive o vraćanju, uzimajući u obzir pravna pitanja (na primjer, pravilnost postupka zadržavanja i odluke o zadržavanju s postupovnog/pravnog stajališta) i činjenice (na primjer, osobna situacija zadržane osobe, obiteljske veze u državi, jamstva odlaska s državnog područja, razumni izgledi za udaljavanje).
Maximum duration of ‘speedy judicial review’: the text of the Return Directive is inspired by the wording of Article 5(4) ECHR, which requires a ‘speedy judicial review by a Court’.
Maksimalno trajanje „brzog sudskog ispitivanja”: tekst Direktive o vraćanju temelji se na tekstu članka 5. stavka 4. EKLJP-a u kojem je propisan „sudski postupak u kojem će sud brzo odlučiti”.
Relevant ECtHR case-law clarifies that an acceptable maximum duration (i.e. a reasonable time) cannot be defined in the abstract.
U relevantnoj sudskoj praski ESLJP-a objašnjeno je da se prihvatljivo najdulje trajanje (tj. razumno vrijeme) ne može apstraktno definirati.
It must be determined in the light of the circumstances of each case, taking into account the complexity of the proceedings as well as the conduct by the authorities and the applicant.
Ono se mora utvrditi u svjetlu okolnosti svakog slučaja uzimajući u obzir složenost postupka i postupanje tijela i podnositelja zahtjeva.
Taking a decision within less than one week can certainly be considered a good practice that is compliant with the legal requirement of speediness.
Donošenje odluke u roku od manje od jednog tjedna može se smatrati dobrom praksom koja je u skladu s pravnim zahtjevom brzine.
Requirement of written decision also applies to prolongation decisions: the requirement to issue a written decision with reasons also applies to decisions concerning prolongation of detention.
Zahtjev pisane odluke primjenjuje se i na odluke o produljenju: zahtjev za izdavanje pisane odluke s obrazloženjem primjenjuje se i na odluke o produljenju zadržavanja.
In the judgment of Case C-146/14, Mahdi, the ECJ expressly clarified (paragraph 44): ‘The requirement that a decision be adopted in writing must be understood as necessarily covering all decisions concerning extension of detention, given that (i) detention and extension of detention are similar in nature since both deprive the third-country national concerned of his liberty in order to prepare his return and/or carry out the removal process; and (ii) in both cases the person concerned must be in a position to know the reasons for the decision taken concerning him’.
U presudi u predmetu C-146/14, Mahdi, Sud EU-a izričito je objasnio (točka 44.): „Taj zahtjev donošenja pisane odluke treba shvatiti kao da se nužno odnosi na svaku odluku o produljenju zadržavanja, s obzirom na to da su, s jedne strane, zadržavanje i njegovo produljenje istovrsne prirode, jer obje odluke za posljedicu imaju lišavanje slobode konkretnog državljanina treće zemlje s ciljem pripreme njegova povratka i/ili provedbe njegova udaljavanja, i, s druge strane, u svakom od ta dva slučaja taj državljanin mora moći saznati razloge odluke koja je u odnosu na njega donesena”.
All the safeguards inherent to the respect of the right to be heard apply to detention decisions and decisions on prolongation of detention.
Sve zaštitne mjere povezane s poštovanjem prava na saslušanje primjenjuju se na odluke o zadržavanju i odluke o produljenju zadržavanja.
However, the non-respect of this right renders a decision invalid only insofar as the outcome of the procedure would have been different if the right was respected — see case C-383/13, G & R: ‘[…] European Union law, in particular Article 15(2) and (6) of Directive 2008/115/EC, must be interpreted as meaning that, where the extension of a detention measure has been decided in an administrative procedure in breach of the right to be heard, the national court responsible for assessing the lawfulness of that extension decision may order the lifting of the detention measure only if it considers, in the light of all of the factual and legal circumstances of each case, that the infringement at issue actually deprived the party relying thereon of the possibility of arguing his defence better, to the extent that the outcome of that administrative procedure could have been different’ (see section 12).
Međutim, odluka postaje nevažeća u slučaju nepoštovanja tog prava ako bi ishodi postupka bili drugačiji da je pravo ispoštovano – vidjeti predmet C-383/13, G i R: „[…] pravo Unije, a osobito članak 15. stavci 2. i 6. Direktive 2008/115, treba tumačiti u smislu da će, kad je produljenje mjere zadržavanja odlučeno u okviru upravnog postupka uz nepoštivanje prava na saslušanje, nacionalni sudac koji je zadužen za ocjenu zakonitosti te odluke dopustiti ukidanje mjere zadržavanja samo ako smatra da je ta povreda, uzimajući u obzir sve činjenične i pravne okolnosti svakog pojedinog slučaja, zapravo onemogućila osobe koje se na nju pozivaju da bolje istaknu svoju obranu u mjeri u kojoj je taj upravni postupak mogao imati drukčiji ishod” (vidjeti odjeljak 12.).
Legal basis: Return Directive — Article 15(3)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 15. stavak 3.
In every case, detention shall be reviewed at reasonable intervals of time either on application by the third-country national concerned or ex officio.
U svakom slučaju, zadržavanje se preispituje u razumnim vremenskim razmacima bilo na zahtjev konkretnog državljanina treće zemlje ili po službenoj dužnosti.
No written review decision required under Article 15(3) first sentence: this was clarified by the ECJ in the judgment of Case C-146/14, Mahdi (paragraph 47): ‘the provisions of Article 15 of Directive 2008/115/EC do not require the adoption of a written “review measure” […]. The authorities which carry out the review of a third-country national's detention at regular intervals pursuant to the first sentence of Article 15(3) of the directive are therefore not obliged, at the time of each review, to adopt an express measure in writing that states the factual and legal reasons for that measure’.
U skladu s člankom 15. stavkom 3. prvom rečenicom nije potrebna pisana odluka o preispitivanju: to je Sud EU-a objasnio u presudi u predmetu C-146/14, Mahdi, (točka 47.): „odredbe članka 15. te direktive ne zahtijevaju donošenje pisanog ‚akta preispitivanja’ […]. Tijela koja provode preispitivanje zadržavanja državljanina treće zemlje u razumnim vremenskim razmacima na temelju članka 15. stavka 3. prve rečenice te direktive nemaju dakle obvezu pri svakom preispitivanju donijeti izričit akt u pisanom obliku koji sadrži stvarne i pravne razloge koji obrazlažu taj akt”.
Member States are, however, free to adopt a written review decision in accordance with national law.
Međutim, države članice mogu donijeti pisanu odluku o preispitivanju u skladu s nacionalnim pravom.
Combined review and prolongation decisions must be adopted in writing: in its judgement on case C-146/14, Mahdi, the ECJ clarified (paragraph 48): ‘In such a case, the review of the detention and the decision on the further course to take concerning the detention occur in the same procedural stage. Consequently, that decision must fulfil the requirements of Article 15(2) of Directive 2008/115/EC’.
Zajedničke odluke o preispitivanju i produljenju moraju se donijeti u pisanom obliku: u presudi u predmetu C-146/14, Mahdi, Sud EU-a pojasnio je sljedeće (točka 48.): „Naime, u takvom slučaju, preispitivanje zadržavanja i donošenje odluke o nastavku zadržavanja odvijaju se u istoj postupovnoj fazi. Stoga ta odluka mora ispuniti zahtjeve koji proizlaze iz članka 15. stavka 2. Direktive 2008/115/EZ”.
In the case of prolonged detention periods, reviews shall be subject to the supervision of a judicial authority.
U slučaju da je produženo vrijeme zadržavanja, preispitivanje nadzire sudsko tijelo.
Meaning of ‘prolonged detention’: Article 15(3) second sentence of the Return Directive requires an ex officio judicial supervision in cases of ‘prolonged detention’.
Značenje „produženog vremena zadržavanja”: u članku 15. stavku 3. drugoj rečenici Direktive o vraćanju propisan je sudski nadzor po službenoj dužnosti u slučaju „produženog vremena zadržavanja”.
This implies the need for action by judicial authorities, also in those cases in which the concerned person does not appeal.
To znači da sudska tijela moraju djelovati i u onim slučajevima u kojima predmetna osoba ne podnese žalbu.
Based on a linguistic comparison of the term ‘prolonged detention’ (German: ‘Bei längerer Haftdauer’; French: ‘En cas de périodes de rétention prolongées’; Dutch: ‘In het geval van een lange periode van bewaring’; Spanish: ‘En caso de periodos de internamiento prolongados’; Italian: ‘Nel caso di periodi di trattenimento prolungati’) it is clear that this term refers in substance to a long period of detention independently of the fact that a formal decision on prolongation was already taken or not.
Iz jezične usporedbe izraza „produženo vrijeme zadržavanja” (njemački: „Bei längerer Haftdauer”; francuski: „En cas de périodes de rétention prolongées”; nizozemski: „In het geval van een lange periode van bewaring”; španjolski: „En caso de periodos de internamiento prolongados”; talijanski: „Nel caso di periodi di trattenimento prolungati”) jasno je da se taj izraz odnosi na dugo razdoblje zadržavanja neovisno o činjenici je li službena odluka o produljenju već donesena.
The Commission considers that an interval of 6 months for exercising the first ex officio judicial supervision of the detention decision is certainly too long, whilst a three months ex officio judicial supervision may be considered at the limit of what might still be compatible with 15(3) of the Directive, provided that there is also a possibility to launch individual reviews upon application if needed.
Komisija smatra da je razdoblje od šest mjeseci za provedbu prvog sudskog nadzora po službenoj dužnosti itekako predugo, dok bi se tromjesečni sudski nadzor po službenoj dužnosti mogao smatrati granicom koja bi i dalje mogla biti u skladu s člankom 15. stavkom 3. Direktive, pod uvjetom da, prema potrebi, postoji mogućnost pokretanja pojedinačnih preispitivanja na temelju zahtjeva.
Powers of the supervising judicial authority: a review mechanism which only examines questions of law and not questions of fact is not sufficient.
Ovlasti nadzornog sudskog tijela: nije dovoljan mehanizam preispitivanja kojim se preispituju samo pravna pitanja, a ne činjenice.
The judicial authority must have the power to decide both on the facts and legal issues — see judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 62): ‘[…] the judicial authority having jurisdiction must be able to substitute its own decision for that of the administrative authority or, as the case may be, the judicial authority which ordered the initial detention and to take a decision on whether to order an alternative measure or the release of the third-country national concerned. To that end, the judicial authority ruling on an application for extension of detention must be able to take into account both the facts stated and the evidence adduced by the administrative authority and any observations that may be submitted by the third-country national. Furthermore, that authority must be able to consider any other element that is relevant for its decision should it so deem necessary […]’.
Sudsko tijelo mora imati ovlasti odlučivati o činjenicama i o pravnim pitanjima – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-146/14, Mahdi (točka 62.): „[…] nadležno sudsko tijelo mora moći svojom odlukom zamijeniti odluku upravnog tijela ili, ovisno o slučaju, odluku sudskog tijela koje je odredilo prvotno zadržavanje i odlučiti o mogućnosti određivanja zamjenske mjere ili o puštanju na slobodu konkretnog državljanina treće zemlje. U tu svrhu sudsko tijelo koje odlučuje o zahtjevu za produljenje zadržavanja mora moći uzeti u obzir kako činjenice i dokaze koje je navelo upravno tijelo koje je odredilo prvotno zadržavanje tako i sva očitovanja koja eventualno podnese konkretni državljanin treće zemlje. Osim toga, ono mora moći potražiti sve druge elemente relevantne za svoju odluku ako to ocijeni potrebnim […]”.
Legal basis: Return Directive — Article 15(4)-(6)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 15. stavci od 4. do 6.
When it appears that a reasonable prospect of removal no longer exists for legal or other considerations or the conditions laid down in paragraph 1 no longer exist, detention ceases to be justified and the person concerned shall be released immediately.
Ako iz pravnih ili drugih razloga više ne postoji mogućnost za udaljavanje ili ne postoje uvjeti iz stavka 1., zadržavanje više nije opravdano te se konkretna osoba bez odgode pušta.
Detention shall be maintained for as long a period as the conditions laid down in paragraph 1 are fulfilled and it is necessary to ensure successful removal.
Zadržavanje traje dok se ispune uvjeti iz stavka 1. te je potrebno osigurati uspješno udaljavanje.
Each Member State shall set a limited period of detention, which may not exceed six months.
Svaka država članica utvrđuje vrijeme zadržavanja, a koje ne smije prelaziti šest mjeseci.
Member States may not extend the period referred to in paragraph 5 except for a limited period not exceeding a further 12 months in accordance with national law in cases where regardless of all their reasonable efforts the removal operation is likely to last longer owing to:
Države članice ne smiju produžavati vrijeme iz stavka 5., osim za određeno vrijeme koje ne prelazi daljnjih dvanaest mjeseci u skladu s nacionalnim pravom u slučajevima kada je vjerojatno da će usprkos svim njihovim opravdanim naporima akcija udaljavanja trajati dulje zbog:
a lack of cooperation by the third-country national concerned; or
nedostatka suradnje konkretnog državljanina treće zemlje; ili
delays in obtaining the necessary documentation from third countries.
kašnjenja u dobivanju potrebne dokumentacije iz trećih zemalja.
Detention must be ended and the returnee must be released in a number of different situations, such as in particular if:
Zadržavanje se mora prekinuti i povratnik se mora pustiti na slobodu u nizu različitih situacija, a posebno u sljedećima:
there is no more reasonable prospect of removal for legal or other considerations,
više ne postoje razumni izgledi za udaljavanje iz pravnih ili drugih razloga,
removal arrangements are not properly followed up by the authorities,
tijela ne provode pravilno postupak udaljavanja,
the maximum time limits for detention have been reached.
istekao je najdulji vremenski rok za zadržavanje.
Furthermore an end should be given to detention on a case-by-case basis if alternatives to detention become an appropriate option.
Nadalje, zadržavanje treba prekinuti u svakom pojedinom slučaju ako alternative zadržavanju postanu prikladna mogućnost.
Absence of reasonable prospect of removal: in the judgment of Case C-357/09, Kadzoev (paragraph 67), the ECJ provided a clarifying interpretation of the meaning of ‘reasonable prospect’: ‘Only a real prospect that removal can be carried out successfully, having regard to the periods laid down in Article 15(5) and (6), corresponds to a reasonable prospect of removal. That reasonable prospect does not exist where it appears unlikely that the person concerned will be admitted to a third country, having regard to those periods’.
Nepostojanje razumne mogućnosti za udaljavanje: u presudi u predmetu C-357/09, Kadzoev (točka 67.), Sud EU-a naveo je tumačenje značenja „razumne mogućnosti”: „Samo stvarna mogućnost da se udaljavanje može uspješno izvršiti, uzimajući u obzir razdoblja iz članka 15. stavaka 5. i 6., odgovara razumnoj mogućnosti za udaljavanje. Ta razumna mogućnost ne postoji ako se ne čini vjerojatnim da će predmetna osoba biti primljena u treću zemlju, uzimajući u obzir ta razdoblja”.
Absence of a ‘reasonable prospect’ is not the same as ‘impossibility to enforce’: ‘impossibility to enforce’ is a more categorical assertion and more difficult to demonstrate than ‘absence of reasonable prospect’, which refers to certain degree of likeliness only.
Nepostojanje „razumne mogućnosti” nije isto što i „nemogućnost izvršenja”: „nemogućnost izvršenja” kategorična je tvrdnja i teže ju je dokazati nego „nepostojanje razumne mogućnosti” koja se odnosi samo na određeni stupanj vjerojatnosti.
Periods of detention which should be taken into account when assessing the ‘reasonable prospect of removal’: given the emphasis put by Article 15 (as well as recital 6) of the Return Directive on a concrete individual case-by-case assessment for determining the proportionality of deprivation of liberty, regard must always be taken of the maximum detention periods for the concerned individual in the specific case.
Razdoblja zadržavanja koja bi trebalo uzeti u obzir pri procjeni „razumne mogućnosti za udaljavanje”: s obzirom na naglasak koji se u članku 15. (i uvodnoj izjavi 6.) Direktive o vraćanju stavlja na konkretnu procjenu svakog pojedinačnog slučaja za utvrđivanje razmjernosti lišavanja slobode, uvijek treba uzeti u obzir najdulja razdoblja zadržavanja predmetne osobe u pojedinom slučaju.
This means that the maximum periods laid down by national law of the concerned Member State are relevant.
To znači da su relevantna najdulja razdoblja propisana u nacionalnom zakonodavstvu predmetne države članice.
This also implies that a returnee should not be detained in a Member State if it appears unlikely from the beginning that the person concerned will be admitted to a third country within the maximum detention period allowed under the legislation of that Member State (in the judgment of Case C-357/09, Kadzoev, the ECJ referred to the maximum periods under the Directive, since these were the same as the maximum periods under the applicable legislation in the concerned Member State).
To isto znači da povratnik ne bi trebao biti zadržan u državi članici ako se od samog početka ne čini vjerojatnim da će biti prihvaćen u treću zemlju unutar najduljeg razdoblja zadržavanja dopuštenog u skladu sa zakonodavstvom te države članice (u presudi u predmetu C-357/09, Kadzoev, Sud EU-a spomenuo je najdulja razdoblja u skladu s Direktivom jer su ona bila jednaka najduljim razdobljima u skladu s primjenjivim zakonodavstvom u predmetnoj državi članici).
The Commission recommends providing for a maximum initial period of detention of six months, which shall be adapted in the light of the circumstances of the case and be reviewed at reasonable intervals of time under the supervision of a judicial authority, and for the possibility to further prolong the detention until 18 months in the cases provided for in Article 15(6) of the Return Directive.
Komisija preporučuje da se osigura najdulje početno razdoblje zadržavanja od šest mjeseci koje će se prilagođavati s obzirom na okolnosti slučaja i preispitivati u razumnim vremenskim razmacima pod nadzorom sudskog tijela te mogućnost daljnjeg produljenja zadržavanja do 18 mjeseci u slučajevima iz članka 15. stavka 6. Direktive o vraćanju.
Once the maximum periods of detention have been reached, Article 15(4) of the Return Directive is not applicable any more and the person must in any event be released immediately — see the judgement of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 60 and 61): ‘It is clear that, where the maximum duration of detention provided for in Article 15(6) of Directive 2008/115/EC has been reached, the question whether there is no longer a “reasonable prospect of removal” within the meaning of Article 15(4) does not arise. In such a case the person concerned must in any event be released immediately. Article 15(4) of Directive 2008/115/EC can thus only apply if the maximum periods of detention laid down in Article 15(5) and (6) of the directive have not expired’.
Kada istekne najdulje razdoblje zadržavanja, članak 15. stavak 4. Direktive o vraćanju više nije primjenjiv i osoba se u svakom slučaju mora odmah pustiti na slobodu – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-357/09, Kadzoev (točke 60. i 61.): „Jasno je da se, u slučaju isteka najduljeg trajanja zadržavanja predviđenog u članku 15. stavku 6. Direktive 2008/115/EZ, ne javlja pitanje postoji li još” razumna mogućnost za udaljavanje „u smislu članka 15. stavka 4. U tom slučaju predmetna osoba mora odmah biti puštena. Članak 15. stavak 4. Direktive 2008/115/EZ može se stoga primjenjivati samo ako nisu istekla najdulja razdoblja zadržavanja propisana u članku 15. stavcima 5. i 6. Direktive”.
Further clarifications:
Dodatna pojašnjenja:
Attention should be paid to the specific situation of stateless persons, who may be unable to benefit from consular assistance by third-countries in view of obtaining a valid identity or travel document.
Treba obratiti pozornost na posebnu situaciju osoba bez državljanstva koje možda neće moći iskoristiti konzularnu pomoć trećih zemalja u pogledu dobivanja valjanje osobne ili putne isprave.
In the light of the judgment of the ECJ on Case C-357/09, Kadzoev, Member States should make sure that there is a reasonable prospect of removal that justifies imposing or prolonging detention.
S obzirom na presudu Suda EU-a u predmetu C-357/09, Kadzoev, države članice trebale bi osigurati da postoji razumna mogućnost za udaljavanje koja opravdava određivanje ili produljivanje zadržavanja.
Is it legitimate to maintain detention if the third-country national for the time being is protected from removal because of the principle of non-refoulement?
Je li zakonito nastaviti zadržavanje ako je državljanin treće zemlje trenutačno zaštićen od udaljavanja zbog načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja?
Article 15(5) and (6) of the Return Directive obliges Member States to fix under national law [77] maximum time limits for detention which shall not exceed 6 months (in regular cases) or 18 months (in two qualified cases: lack of cooperation by the returnee or delays in obtaining the necessary documentation from third countries).
Člankom 15. stavcima 5. i 6. Direktive o vraćanju države članice obvezuju se da u skladu s nacionalnim pravom [77] utvrde najdulje vremenske rokove za zadržavanje koji ne premašuju šest mjeseci (u redovitim slučajevima) ili 18 mjeseci (u dva kvalificirana slučaja: nepostojanje suradnje povratnika ili kašnjenja s prikupljanjem nužne dokumentacije iz trećih zemalja).
The shorter maximum detention periods fixed by national law prevail over the 6/18 months deadline provided for by the Return Directive: in the handling of concrete cases, the maximum periods fixed by national law (in compliance withthe Return Directive) and not the maximum periods fixed by the Return Directive must be applied.
Kraća najdulja razdoblja zadržavanja utvrđena u nacionalnom zakonodavstvu prevladavaju nad rokom od 6/18 mjeseci predviđenim u Direktivi o vraćanju: u konkretnim slučajevima moraju se primjenjivati najdulja razdoblja utvrđenanacionalnim pravom (u skladu s Direktivom o vraćanju), a ne najdulja razdoblja utvrđena u Direktivi o vraćanju.
This implies that a Member State which has fixed a national maximum of for example 60 days for non-cooperating returnees cannot maintain detention beyond those 60 days, even though Article 15(6) of the Return Directive provides for a frame of up to 18 months.
To znači da država članica koja je na nacionalnoj razini utvrdila najdulji rok, na primjer, od 60 dana za povratnike koji ne surađuju ne može te osobe zadržati nakon 60 dana, iako je u članku 15. stavku 6. Direktive o vraćanju predviđen okvir do 18 mjeseci.