natgillin/translations-raw huggingface dataset:
National law should set a maximum period of detention that allows the competent national authorities to take all the necessary measures to enforce the return decision, hence to finalise the necessary procedures for successfully returning illegally staying third-country nationals and securing readmission in the third country of return.
Nacionalnim pravom trebalo bi uspostaviti najdulje razdoblje zadržavanja koje nadležnim nacionalnim tijelima dopušta da poduzmu sve potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju i stoga da zaključe potrebne postupke za uspješno vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom i osiguraju ponovni prihvat u trećoj zemlji vraćanja.
The Commission recommends that Member States use the margins established by Article 15 of the Return Directive, providing for a maximum initial period of detention of six months, and for the possibility to further prolong detention until 18 months in the cases foreseen by Article 15(6) of that Directive.
Komisija preporučuje da države članice primjenjuju ograničenja uspostavljena člankom 15. Direktive o vraćanju kojim se propisuje najdulje početno razdoblje zadržavanja od šest mjeseci i mogućnost daljnjeg produljenja zadržavanja do 18 mjeseci u slučajevima predviđenima u članku 15. stavku 6. te Direktive.
It is recalled that the actual duration of detention must be determined on a case-by-case basis and that the returnee must be released if the conditions for detention (for example, a reasonable prospect of removal) no longer exist.
Podsjeća se na to da se stvarno trajanje zadržavanja mora odrediti za svaki slučaj zasebno i da se povratnika mora pustiti ako uvjeti za zadržavanje (na primjer, razumna mogućnost za udaljavanje) više ne postoje.
Examples for reasons justifying/not justifying prolonged detention under Article 15(6):
Primjeri razloga kojima se opravdava/ne opravdava produljeno trajanje zadržavanja u skladu s člankom 15. stavkom 6.:
An absence of identity documents as such is not sufficient to justify the prolongation of detention — see judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 73): ‘[…] the fact that the third-country national concerned has no identity documents cannot, on its own, be a ground for extending detention under Article 15(6) of Directive 2008/115/EC’.
nepostojanje identifikacijskih isprava nije dovoljno za opravdanje produljenja zadržavanja – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-146/14, Mahdi (točka 73.): „[…] činjenica da konkretni državljanin treće zemlje nema osobne dokumente ne može, sama po sebi, opravdati produljenje zadržavanja predviđeno u članku 15. stavku 6. Direktive 2008/115/EZ”,
Non-cooperation in obtaining identity documents may justify the prolongation of detention if there is a causal link between the non-cooperation and non-return — see Judgment of the ECJ in Case C-146/14, Mahdi (paragraph 85): ‘[…] only if an examination of his conduct during the period of detention shows that he has not cooperated in the implementation of the removal operation and that it is likely that that operation lasts longer than anticipated because of that conduct, […]’.
nesurađivanje u pribavljanju identifikacijskih isprava može biti opravdanje produljenja zadržavanja ako postoji uzročna veza između nesurađivanja i neizvršavanja vraćanja – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-146/14, Mahdi (točka 85.): „[…] samo ako iz ispitivanja ponašanja tog državljanina tijekom zadržavanja proizlazi da on nije surađivao u provedbi akcije udaljavanja i da je vjerojatno da ta akcija traje dulje od predviđenog zbog tog ponašanja, […]”.
Taking into account periods of detention as an asylum seeker: when calculating the period of detention for the purpose of removal, periods of detention as asylum seeker need not be taken into account, since detention for removal purposes and detention of asylum seekers fall under different legal rules and regimes — see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 45 and 48): ‘Detention for the purpose of removal governed by Directive 2008/115/EC and detention of an asylum seeker in particular under Directives 2003/9/EC and 2005/85/EC and the applicable national provisions thus fall under different legal rules. Consequently, […] a period during which a person has been held in a detention centre on the basis of a decision taken pursuant to the provisions of national and Community law concerning asylum seekers may not be regarded as detention for the purpose of removal within the meaning of Article 15 of Directive 2008/115/EC’.
Uzimanje u obzir razdoblja zadržavanja tražitelja azila: kada se izračunava razdoblje zadržavanja u svrhu udaljavanja, ne treba uzimati u obzir razdoblja zadržavanja tražitelja azila jer se na zadržavanje u svrhu udaljavanja i zadržavanje tražitelja azila primjenjuju drugačija zakonska pravila i sustavi – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-357/09, Kadzoev (točke 45. i 48.): „Na zadržavanje u svrhu udaljavanja uređeno Direktivom 2008/115/EZ i posebno zadržavanje tražitelja azila u skladu s Direktivama 2003/9/EZ i 2005/85/EZ i primjenjivim nacionalnim odredbama primjenjuju se različita pravila. Uslijed toga […] razdoblje u kojem osoba mora ostati u centru za zadržavanje na temelju odluke donesene u skladu s odredbama nacionalnog prava i prava Zajednice u vezi s tražiteljima azila ne smije se smatrati zadržavanjem u svrhu udaljavanja u smislu članka 15. Direktive 2008/115/EZ”.
Paragraph 47 of the same judgment then adds: ‘Should it prove to be the case that no decision was taken on Mr Kadzoev's placement in the detention centre in the context of the procedures opened following his applications for asylum, referred to in paragraph 19 above, so that his detention remained based on the previous national rules on detention for the purpose of removal or on the provisions of Directive 2008/115/EC, Mr Kadzoev's period of detention corresponding to the period during which those asylum procedures were under way would have to be taken into account in calculating the period of detention for the purpose of removal mentioned in Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC’.
U točki 47. iste presude dodaje se: „Ako se pokaže da nije donesena nikakva odluka o smještaju g. Kadzoeva u centar za zadržavanje u kontekstu postupaka pokrenutih nakon njegova zahtjeva za azil iz prethodno navedene točke 19., da bi zadržavanje i dalje bilo utemeljeno na prethodnim nacionalnim pravilima o zadržavanju u svrhu udaljavanja ili na odredbama iz Direktive 2008/15/EZ, razdoblje zadržavanja g. Kadzoeva koje odgovara razdoblju tijekom kojeg su ti postupci azila bili u tijeku moralo bi se uzeti u obzir pri izračunu razdoblja zadržavanja u svrhu udaljavanja navedenog u članku 15. stavcima 5. i 6. Direktive 2008/115/EZ”.
Taking into account periods of detention pending preparation of a Dublin transfer: the same logic as set out above in relation to periods of detention as asylum seeker applies.
Uzimanje u obzir razdoblja zadržavanja do pripreme transfera u skladu s Dublinskom uredbom: primjenjuje se ista logika kao prethodno u vezi s razdobljima zadržavanja tražitelja azila.
Taking into account periods of detention during which an appeal with suspensive effect is pending: such periods must be taken into account — see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev (paragraphs 53-54): ‘The period of detention completed by the person concerned during the procedure in which the lawfulness of the removal decision is the subject of judicial review must […] be taken into account for calculating the maximum duration of detention laid down in Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC. If it were otherwise, the duration of detention for the purpose of removal could vary, sometimes considerably, from case to case within a Member State or from one Member State to another because of the particular features and circumstances peculiar to national judicial procedures, which would run counter to the objective pursued by Article 15(5) and (6) of Directive 2008/115/EC, namely to ensure a maximum duration of detention common to the Member States’.
Uzimanje u obzir razdoblja zadržavanja tijekom kojih je u tijeku žalbeni postupak sa suspenzivnim učinkom: ta se razdoblja moraju uzeti u obzir – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-357/09, Kadzoev (točke 53. – 54.): „Razdoblje zadržavanja predmetne osobe u razdoblju tijekom kojeg je sud odlučivao o zakonitosti odluke o udaljavanju mora se […] uzeti u obzir pri izračunu najduljeg trajanja zadržavanja propisanog u članku 15. stavcima 5. i 6. Direktive 2008/115/EZ. U protivnom bi se trajanje zadržavanja u svrhu udaljavanja moglo razlikovati, ponekad znatno, od slučaja do slučaja unutar države članice ili od jedne države članice do druge zbog posebnih značajki i okolnosti specifičnih za nacionalne sudske postupke, što bi bilo protivno cilju koji se nastoji ostvariti člankom 15. stavcima 5. i 6. Direktive 2008/115/EZ, odnosno, osigurati jednako najdulje trajanje zadržavanja u državama članicama”.
Taking into account periods of detention for the purpose of removal spent in (another) Member State A, immediately followed by pre-removal detention in Member State B (such a situation may arise for instance in the context of the transfer of a third-country national from Member State A to Member State B under a bilateral readmission agreement covered by Article 6(3) of the Return Directive): the Commission considers that the absolute 18 months threshold of uninterrupted pre-removal detention should not be exceeded, in view of the need to respect the effet utile of the maximum time-limit fixed by Article 15(6) of the Return Directive.
Uzimanje u obzir razdoblja zadržavanja u svrhu udaljavanja provedenih u (drugoj) državi članici A, nakon kojih je slijedilo zadržavanje prije udaljavanja u državi članici B (takva situacija može nastati, primjerice, u kontekstu transfera državljanina treće zemlje iz države članice A u državu članicu B u skladu s bilateralnim sporazumom o ponovnom prihvatu obuhvaćenim člankom 6. stavkom 3. Direktive o vraćanju): Komisija smatra da ne bi trebalo premašiti apsolutni prag od 18 mjeseci neprekinutog zadržavanja prije udaljavanja zbog potrebe za poštovanjem effet utile najduljeg vremenskog razdoblja utvrđenog u članku 15. stavku 6. Direktive o vraćanju.
An exchange of information between Member States on periods of detention already spent in another Member State as well as an eventual possibility for Member State B to refuse transfer from Member State A if Member State A made the request excessively late should be addressed under the relevant bilateral readmission agreements.
Razmjena informacija između država članica o razdobljima zadržavanja već provedenima u drugoj državi članici te eventualna mogućnost države članice B da odbije transfer iz države članice A ako je država članica A podnijela zahtjev prekasno trebali bi se odrediti u okviru relevantnih bilateralnih sporazuma o ponovnom prihvatu.
Taking into account periods of detention completed before the rules in the Return Directive became applicable: such periods must be taken into account (see judgment of the ECJ in Case C-357/09, Kadzoev, paragraphs 36-38).
Uzimanje u obzir razdoblja zadržavanja proteklih prije nego što su se počela primjenjivati pravila iz Direktive o vraćanju: ta se razdoblja moraju uzeti u obzir (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-357/09, Kadzoev, točke 36. – 38.).
The maximum period of detention prescribed by the Return Directive must not be undermined by re-detaining returnees immediately, following their release from detention.
Najdulje razdoblje zadržavanja propisano u Direktivi o vraćanju ne smije se ugroziti ponovnim zadržavanjem povratnika neposredno nakon puštanja iz zadržavanja.
Re-detention of the same person at a later stage may only be legitimate if an important change of relevant circumstance has taken place (for instance the issuing of necessary papers by a third country or an improvement of the situation in the country of origin, allowing for safe return), if this change gives rise to a ‘reasonable prospect of removal’ in accordance with Article 15(4) of the Return Directive and if all other conditions for imposing detention under Article 15 of that Directive are fulfilled.
Ponovno zadržavanje iste osobe u kasnijoj fazi može biti zakonito samo ako je došlo do važne promjene relevantnih okolnosti (na primjer treća zemlja izdala je nužne isprave ili se poboljšala situacija u državi podrijetla, čime je omogućeno sigurno vraćanje), odnosno ako zbog te promjene nastaje „razumna mogućnost za udaljavanje” u skladu s člankom 15. stavkom 4. Direktive o vraćanju i ako su ispunjeni svi drugi uvjeti za određivanje zadržavanja u skladu s člankom 15. te Direktive.
Less coercive measures, such as regular reporting to the authorities, deposit of an adequate financial guarantee, submission of documents or the obligation to stay at a certain place may be imposed as long as and to the extent that they can still be considered a ‘necessary measure’ to enforce return.
Manje prisilne mjere, kao što su redovito javljanje tijelima, polaganje odgovarajućeg financijskog jamstva, podnošenje isprava ili obveza ostanka na određenom mjestu, mogu se odrediti sve dok se, i ako se, i dalje mogu smatrati „nužnom mjerom” za izvršenje vraćanja.
While there are no absolute maximum time limits foreseen for the application of less coercive measures, the scope and duration of such measures shall be subject to a thorough assessment as to their proportionality.
Iako nisu predviđeni apsolutni vremenski rokovi za primjenu manje prisilnih mjera, opseg i trajanje takvih mjera mogu biti podložni dubinskom preispitivanju njihove razmjernosti.
Moreover, if the nature and intensity of a less coercive measures is similar or equal to deprivation of liberty (for example the imposition of an unlimited obligation to stay at a specific facility, without possibility to leave such facility), it must be considered as a de facto continuation of detention and the time limits foreseen in Article 15(5) and (6) of the Return Directive apply.
Nadalje, ako su priroda i intenzitet manje prisilnih mjera slični ili jednaki lišavanju slobode (na primjer, određivanje neograničene obveze boravka u određenom objektu bez mogućnosti napuštanja tog objekta), to se mora smatrati de facto nastavkom zadržavanja i primjenjuju se rokovi predviđeni u članku 15. stavcima 5. i 6. Direktive o vraćanju.
Legal basis: Return Directive — Article 16
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 16.
Detention shall take place as a rule in specialised detention facilities.
Zadržavanje se u pravilu provodi u posebnim ustanovama za zadržavanje.
Where a Member State cannot provide accommodation in a specialised detention facility and is obliged to resort to prison accommodation, the third-country nationals in detention shall be kept separated from ordinary prisoners
Kada država članica ne može osigurati smještaj u posebnoj ustanovi za zadržavanje te je smještaj prisiljena organizirati u redovnom zatvoru, državljani trećih zemalja koji su zadržani, odvajaju se od redovnih zatvorenika.
Third-country nationals in detention shall be allowed — on request — to establish in due time contact with legal representatives, family members and competent consular authorities.
Zadržani državljani trećih zemalja mogu na zahtjev kontaktirati zakonske zastupnike, članove obitelji i nadležna konzularna tijela.
Particular attention shall be paid to the situation of vulnerable persons.
Posebna se pažnja posvećuje slučajevima s ranjivim osobama.
Emergency health care and essential treatment of illness shall be provided.
Osiguravaju se hitna zdravstvena zaštita i osnovno liječenje.
Relevant and competent national, international and non-governmental organisations and bodies shall have the possibility to visit detention facilities, as referred to in paragraph 1, to the extent that they are being used for detaining third-country nationals in accordance with this Chapter.
Mjerodavne i nadležne nacionalne, međunarodne i nevladine organizacije i tijela imaju mogućnost posjećivati ustanove za zadržavanje iz stavka 1. u onoj mjeri u kojoj se koriste za zadržavanje državljana trećih zemalja u skladu s ovim poglavljem.
Such visits may be subject to authorisation.
Za takve se posjete može zahtijevati odobrenje.
Third-country nationals kept in detention shall be systematically provided with information which explains the rules applied in the facility and sets out their rights and obligations.
Državljanima trećih zemalja koji su zadržani sustavno se daju informacije koje objašnjavaju pravila koja vrijede u tim institucijama i koja utvrđuju njihova prava i obveze.
Such information shall include information on their entitlement under national law to contact the organisations and bodies referred to in paragraph 4.
Te informacije uključuju i informacije o njihovim ovlaštenjima prema nacionalnom pravu na kontaktiranje organizacija i tijela iz stavka 4.
Initial police arrest (apprehension) for identification purposes is covered by national law: this is expressly highlighted in recital 17 of the Return Directive: ‘Without prejudice to the initial apprehension by law-enforcement authorities,regulated by national legislation, detention should, as a rule, take place in specialised detention facilities’.
Početno policijsko uhićenje u svrhu identifikacije obuhvaćeno je nacionalnim pravom: to je izričito istaknuto u uvodnoj izjavi 17. Direktive o vraćanju: „Ne dovodeći u pitanje prethodna uhićenja od strane tijela nadležnih za izvršavanje zakona koja suuređena nacionalnim zakonodavstvom, zadržavanje bi u pravilu trebalo provoditi u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje”.
This clarifies that during an initial period national law may continue to apply.
Iz toga je jasno da će se tijekom početnog razdoblja možda nastaviti primjenjivati nacionalno pravo.
Even though this is no legal obligation, Member States are encouraged to make sure already at this stage that third-country nationals are kept separated from ordinary prisoners.
Iako to nije pravna obveza, potiču se države članice da već u ovoj fazi osiguraju odvajanje državljana trećih zemalja od redovnih zatvorenika.
Length of the initial apprehension period during which suspected irregular migrants may be kept in police custody: a brief but reasonable time for the purpose of identifying the person under constraint and researching the information enabling it to be determined whether that person is an illegally staying third-country national — see judgment of the ECJ in Case C-329/11, Achughbabian (paragraph 31): ‘It should be held, in that regard, that the competent authorities must have a brief but reasonable time to identify the person under constraint and to research the information enabling it to be determined whether that person is an illegally-staying third-country national. Determination of the name andnationality may prove difficult where the person concerned does not cooperate. Verification of the existence of an illegal stay may likewise prove complicated, particularly where the person concerned invokes a status of asylum seeker or refugee. That being so, the competent authorities are required, in order to prevent the objective of Directive 2008/115/EC, as stated in the paragraph above, from being undermined, to act with diligence and take a position without delay on the legality or otherwise of the stay of the person concerned’.
Trajanje početnog razdoblja pritvora tijekom kojeg se osobe za koje se sumnja da su nezakoniti migranti mogu zadržati u policijskom pritvoru: kratko, ali razumno vrijeme u svrhu identifikacije pritvorene osobe i analize podataka kako bi se moglo utvrditi je li ta osoba državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-329/11, Achughbabian (točka 31.): „Treba smatrati, u tom pogledu, da nadležna tijela moraju imati kratko, ali razumno vrijeme za identifikaciju zadržane osobe i za istraživanje informacija na temelju kojih mogu utvrditi je li ta osoba državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom. Utvrđivanje imena i državljanstva može se pokazati teškim ako predmetna osoba ne surađuje. Provjera postojanja nezakonitog boravka može se pokazati složenom, posebno ako se predmetna osoba pozove na status tražitelja azila ili izbjeglice. S obzirom na to, nadležna tijela moraju, kako bi se spriječilo ugrožavanje cilja Direktive 2008/115/EZ, kako je navedeno u prethodnoj točki, postupati uz dužnu pozornost i bez odgode zauzeti stajalište o zakonitosti boravka predmetne osobe”.
Even though there is no detailed binding timeframe, the Commission encourages Member States to make sure that a transfer to a specialised detention facility for irregular migrants normally takes place within 48 hours after apprehension (exceptionally, longer periods may be admissible in case of remote geographic locations).
Iako nema detaljnog obvezujućeg vremenskog okvira, Komisija potiče države članice da osiguraju prijevoz u specijaliziranu ustanovu za zadržavanje za nezakonite migrante u roku od 48 sati od uhićenja (iznimno mogu biti prihvatljiva dulja razdoblja u slučaju udaljenih zemljopisnih lokacija).
Use of specialised facilities is the general rule: returnees are no criminals and deserve treatment different from ordinary prisoners.
Uporaba specijaliziranih ustanova opće je pravilo: povratnici nisu zločinci i zaslužuju da se prema njima postupa drugačije nego prema redovnim zatvorenicima.
The use of specialised facilities is therefore the general rule foreseen by the Return Directive.
Uporaba posebnih ustanova stoga je opće pravilo predviđeno u Direktivi o vraćanju.
Member States are required to detain illegally staying third-country nationals for the purpose of removal in specialised detention facilities, and not in ordinary prisons.
Države članice moraju u svrhu udaljavanja zadržati državljane trećih zemalja s nezakonitim boravkom u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje, a ne u običnim zatvorima.
This implies an obligation on Member States to make sure that sufficient places in specialised detention facilities are available, therefore to bring detention capacity in line with actual needs, while ensuring adequate material detention conditions.
To znači da se države članice moraju obvezati da će osigurati dovoljno mjesta u specijaliziranim ustanovama za zadržavanje i stoga uskladiti kapacitete ustanova za zadržavanje sa stvarnim potrebama, istodobno osiguravajući odgovarajuće materijalne uvjete za zadržavanje.
Exceptions to the general rule: the derogation foreseen in Article 16(1) of the Return Directive, which allows Member States to accommodate pre-removal detainees in exceptional cases in ordinary prisons, must be interpreted restrictively.
Iznimke od općeg pravila: odstupanje predviđeno u članku 16. stavku 1. Direktive o vraćanju kojim se državama članicama omogućuje da zadržane osobe prije udaljavanja u iznimnim slučajevima smještaju u obične zatvore mora se tumačiti restriktivno.
This was expressly confirmed by the judgment of the ECJ in joint Cases C-473/13, Bero and C-514/13, Bouzalmate [78] (paragraph 25): ‘The second sentence of […] Article 16(1) […] lays down a derogation from that principle, which, as such, must be interpreted strictly (see, to this effect, the judgment in Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:233, paragraph 86)’.
To je Sud EU-a izričito potvrdio u presudi u spojenim predmetima C-473/13, Bero i C-514/13, Bouzalmate [78] (točka 25.): „Drugom rečenicom te odredbe predviđeno je odstupanje od tog načela, koje valja strogo tumačiti (vidjeti u tom smislu presudu Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:233, t.86.).”.
Full consideration shall be given to fundamental rights when making use of such derogation, giving due consideration to elements such as situations of overcrowding, the need to avoid repeated transfers and possible detrimental effects on the returnee's wellbeing, particularly in the case of vulnerable persons.
Kada se koristi takvo odstupanje treba u potpunosti uzeti u obzir temeljna prava vodeći računa o situacijama što su prenapućivanje, potreba za izbjegavanjem ponovljenih transfera i mogući štetni učinci za dobrobit povratnika, posebno u slučaju ranjivih osoba.