natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Return Directive also leaves unaffected ‘any provision which may be more favourable for the third-country national, laid down in the Community acquis relating to immigration and asylum’ (Article 4(2)) as well as ‘the right of the Member States to adopt or maintain provisions that are more favourable to persons to whom it applies provided that such provisions are compatible with this Directive’ (Article 4(3)).
Direktiva o vraćanju ne dovodi u pitanje „nijednu odredbu koja bi bila povoljnija za državljanina treće zemlje a koja je utvrđena pravnom stečevinom Zajednice u vezi imigracije i azila” (članak 4. stavak 2.) ni „prava država članica da donose i zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju, ako su te odredbe u skladu s Direktivom” (članak 4. stavak 3.).
Given that the Return Directive aims at providing for common minimum standards regarding the respect of fundamental rights of the individuals in return procedures, ‘more favourable’ must always be interpreted as ‘more favourable for the returnee’ and not more favourable for the expelling/removing State.
Budući da je cilj Direktive o vraćanju osigurati zajedničke minimalne standarde u vezi s poštovanjem temeljnih prava osoba u postupcima vraćanja, „povoljnije” se mora uvijek tumačiti kao „povoljnije za povratnika”, a ne povoljnije za državu koja izručuje/udaljava.
Member States are not free to apply stricter standards in areas governed by the Return Directive: see the judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi [20] (paragraph 33): ‘[…] Directive 2008/115/EC […] does not however allow those States to apply stricter standards in the area that it governs.’
Države članice ne smiju primjenjivati strože standarde u područjima na koja se primjenjuje Direktiva o vraćanju: vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-61/11, El Dridi [20] (točka 33.): „[…] Direktivom 2008/115/EZ […] međutim nije dopušteno tim državama da primjenjuju strože standarde u području koje se njome uređuje.”
Imposing a fine instead of issuing a return decision: the Return Directive does not permit a mechanism being put in place which provides, in the event of third-country nationals illegally staying in the territory of a Member State, depending on the circumstances, for either a fine or removal, since the two measures are mutually exclusive (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune [21]).Applying parts of the Return Directive to persons excluded from its scope under Article 2(2)(a) and (b) is compatible with the Directive and can be considered as covered by Article 4(3), as such practice would be a more favourable one for the third-country national concerned.
Određivanje novčane kazne umjesto donošenja odluke o vraćanju: Direktivom o vraćanju nije dopuštena uspostava mehanizma kojim se osigurava, u slučaju državljana treće zemlje s nezakonitim boravkom na državnom području države članice, ovisno o okolnostima, novčana kazna ili udaljavanje jer su te dvije mjere uzajamno isključive (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-38/14, Zaizoune [21]).Primjena dijelova Direktive o vraćanju na osobe koje su isključene iz njezina područja primjene u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkama (a) i (b) u skladu je s Direktivom i može se smatrati da je obuhvaćena člankom 4. stavkom 3. jer bi takva praksa bila povoljnija za konkretnog državljanina treće zemlje.
Legal basis: Return Directive — as interpreted by the ECJ in Cases C-61/11, El Dridi, C-329/11, Achughbabian, C-430/11, Sagor, C-297/12, Filev and Osmani, C-38/14, Zaizoune, C-290/14, Celaj, C-47/15, Affum.
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – kako ju je Sud EU-a protumačio u predmetima C-61/11, El Dridi, C-329/11, Achughbabian, C-430/11, Sagor, C-297/12, Filev i Osmani, C-38/14, Zaizoune, C-290/14, Celaj, C-47/15 i Affum.
Member States are free to lay down effective, proportionate and dissuasive sanctions, including imprisonment as a criminal sanction, in relation to infringements of migration rules, provided such measures do not compromise the application of the Return Directive and ensure the full observance of fundamental rights, particularly those guaranteed by the CFR interpreted in accordance with the corresponding provisions of the ECHR.
Države članice mogu propisati djelotvorne, razmjerne i odvraćajuće sankcije, uključujući zatvor kao kaznenu sankciju, za povrede migracijskih pravila, pod uvjetom da se tim mjerama ne dovodi u pitanje primjena Direktive o vraćanju te osigurava puno poštovanje temeljnih prava, posebno onih zajamčenih Poveljom o temeljnim pravima, koja se tumači u skladu s odgovarajućim odredbama EKLJP-a.
It is for national law to determine which types of infringements of migration rules are to be sanctioned.
U nacionalnom zakonodavstvu treba utvrditi kakve vrste povreda migracijskih pravila treba sankcionirati.
Nothing prevents Member States from addressing and taking into account in their national penal law infringements of migration rules committed also in other Member States.
Države članice mogu svojim nacionalnim kaznenim zakonodavstvom obuhvatiti i uzeti u obzir povrede migracijskih pravila počinjene i u drugim državama članicama.
Non-compliance with an entry ban: Member States can adopt criminal law sanctions against illegally staying third-country nationals who have been returned and who re-enter the territory of a Member State in breach of an entry ban.
Nepoštovanje zabrane ulaska: Države članice mogu izreći kaznene sankcije protiv državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom koji su vraćeni, ali su ponovo ušli na državno područje države članice i time prekršili zabranu ulaska.
Such criminal sanction is admissible only on the condition that the entry ban issued against the third-country national complies with the provisions of the Directive.
Takve kaznene sankcije prihvatljive su samo pod uvjetom da je zabrana ulaska izrečena državljaninu treće zemlje u skladu s odredbama Direktive. Takvim kaznenim sankcijama osigurava se puno poštovanje temeljnih prava i Ženevske konvencije iz 1951.
Such criminal sanctions shall ensure full observance of fundamental rights and the 1951 Geneva Convention [22], notably Article 31(1) [23] (see judgment of the ECJ in Case C-290/14, Celaj [24]).The Return Directive does not preclude imposing penal sanctions, following national rules of criminal procedure, in relation to third-country nationals to whom the return procedures established by the Directive have been unsuccessfully applied and who are illegally staying in the territory of a Member State without there being any justified ground for non-return.
, posebno članka 31. stavka 1. [23] (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-290/14, Celaj [24]).Direktiva o vraćanju ne sprječava određivanje kaznenih sankcija u skladu s nacionalnim pravilima kaznenog postupka državljanima trećih zemalja u odnosu na koje je neuspješno pokrenut postupak vraćanja iz Direktive i koji nezakonito borave na državnom području države članice bez opravdanog razloga za neizvršavanje vraćanja.
Penal sanctions aimed at dissuading such returnees from remaining illegally must ensure full observance of fundamental rights, particularly those guaranteed by the ECHR (see judgment of the ECJ in Case C-329/11, Achughbabian, paragraphs 48 and 49) and shall comply with the proportionality principle.
Kaznenim sankcijama čija je svrha odvratiti od nezakonitog ostanka povratnike mora biti osigurano puno poštovanje temeljnih prava, posebno onih zajamčenih EKLJP-om (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-329/11, Achughbabian, točke 48. i 49.) te one moraju biti u skladu s načelom proporcionalnosti.
The Commission recommends that Member States foresee effective, proportionate and dissuasive sanctions in national legislation (for example fines, seizure of documents, reduction/refusal of benefits/allowance, refusal of work permit) in relation to third-country nationals who intentionally obstruct the return process (for example disposing of travel document, providing false identity, preventing identification, repeated refusal to embark), provided that such sanctions do not impair achieving the objective of the Return Directive and ensure full observance of fundamental rights.
Komisija preporučuje da države članice predvide učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije u nacionalnom zakonodavstvu (na primjer, novčane kazne, zapljena isprava, smanjenje/oduzimanje doplatka/naknada, odbijanje radnih dozvola) za državljane trećih zemalja koji namjerno ometaju postupak vraćanja (na primjer, odbacivanje putnih isprava, davanje lažnih isprava, sprječavanje identifikacije, opetovano odbijanje ukrcaja), pod uvjetom da takve sankcije ne štete ostvarenju ciljeva Direktive o vraćanju i da se njima osigurava puno poštovanje temeljnih prava.
Criminalisation of mere illegal stay: Member States cannot impose imprisonment under national criminal law on the sole ground of illegal stay before or during carrying out return procedures since this would delay return (see judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi).
Kriminalizacija samog nezakonitog boravka: Države članice ne mogu određivati kaznu zatvora u skladu s nacionalnim kaznenim pravom samo na osnovi nezakonitog boravka prije ili tijekom provođenja postupaka vraćanja jer bi se tako odgodilo vraćanje (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-61/11, El Dridi).
However, the Return Directive does not prevent Member States from imposing a sentence of imprisonment to punish the commission of offences other than those stemming for the mere fact of illegal stay, including in situations where the return procedures has not yet been completed (see judgment of the ECJ in Case C-47/15, Affum, paragraph 65).
Međutim, Direktiva o vraćanju ne sprječava države članice da izriču kazne zatvora kako bi kaznile počinjenja kaznenih djela koja ne proizlaze iz samog nezakonitog boravka, uključujući u situacijama kada postupci vraćanja još nisu završeni (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-47/15, Affum, točka 65.).
Financial penalties: the imposition of a (proportionate) financial penalty for illegal stay under national criminal law is not as such incompatible with the objectives of the Return Directive since it does not prevent a return decision from being issued and implemented in full compliance with the conditions set out in the Directive (see judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor).
Novčane kazne: određivanje (razmjerne) novčane kazne za nezakoniti boravak u skladu s nacionalnim kaznenim pravom kao takvo nije nespojivo s ciljevima Direktive o vraćanju jer se time ne sprječava donošenje i provedba odluke o vraćanju potpuno u skladu s uvjetima iz Direktive (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-430/11, Sagor).
National legislation which — in the event of illegal stay — provides for either a fine or removal is incompatible with the Return Directive, since the two measures are mutually exclusive, undermining the effectiveness of the Directive (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune).
Nacionalno zakonodavstvo kojim je, u slučaju nezakonitog boravka, predviđena novčana kazna ili udaljavanje nije u skladu s Direktivom o vraćanju jer su te dvije mjere uzajamno isključive i umanjuju djelotvornost Direktive (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-38/14, Zaizoune).
In accordance with Article 5 of Directive 2009/52/EC of the European Parliament and of the Council [25] (the ‘Employers Sanctions Directive’), employers who employ illegally staying third-country nationals without authorisation are liable to pay a financial sanction that shall include the costs of return in those cases where return procedures are carried out.
U skladu s člankom 5. Direktive 2009/52/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [25] (Direktiva o sankcijama za poslodavce), poslodavci koji bez dozvolezaposle državljanina treće zemlje s nezakonitom boravkom podliježu plaćanju financijskih sankcija koje uključuju troškove vraćanja u slučajevima kada su postupci vraćanja provedeni.
House arrest under national criminal law: this is only allowed if guarantees are in place that house arrest does not impede return and that it comes to an end as soon as the physical transportation of the individual concerned out of that Member State is possible (see judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor).
Kućni pritvor u skladu s nacionalnim kaznenim pravom: dopušten je samo ako su uspostavljena jamstva da kućnim pritvorom nije onemogućeno vraćanje i da on prestaje čim je moguć fizički prijevoz predmetne osobe iz te države članice (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-430/11, Sagor).
‘Justified reasons for non-return’ may:
„Opravdani razlozi za neizvršavanje vraćanja” mogu biti sljedeći:
either be reasons outside the scope of influence of the returnee (for example delays in obtaining necessary documentation from third countries caused by bad cooperation of third-country authorities, crisis situation in country of return making safe return impossible, granting of formal postponement of return to certain categories of returnees), or
razlozi na koje povratnik ne može utjecati (na primjer, kašnjenje s prikupljanjem potrebne dokumentacije iz trećih zemalja zbog loše suradnje nadležnih tijela treće zemlje; krizna situacija u zemlji vraćanja zbog koje sigurno vraćanje nije moguće; odobravanje formalne odgode vraćanja za određene kategorije povratnika), ili
reasons within the sphere of the returnee, which are recognised as legitimate or justified by Union or national law (for example, health problems or family reasons leading to postponement of removal, pending appeal procedure with suspensive effect, decision to cooperate with authorities as witness).
razlozi povezani s povratnikom koji su priznati kao zakoniti ili opravdani u zakonodavstvu Unije ili nacionalnom zakonodavstvu (na primjer, zdravstveni problemi ili obiteljski razlozi čija je posljedica odgoda udaljavanja; žalbeni postupak s učinkom odgode koji je u tijeku; odluka da surađuje s nadležnim tijelima kao svjedok).
The mere subjective wish to stay in the EU can never be as such considered a ‘justified reason’.
Isključivo subjektivna želja za ostankom u EU-u nikada se ne može smatrati „opravdanim razlogom”.
‘Non-justified reasons for non-return’ may be reasons within the scope of influence of the returnee which are not recognised as legitimate or justified by Union or national law (for instance lack of cooperation in obtaining travel documents, lack of cooperation in disclosing identity, destroying documents, absconding, hampering removal efforts).
„Neopravdani razlozi za neizvršavanje vraćanja” mogu biti razlozi na koje povratnik može utjecati i koji nisu priznati kao zakoniti ili opravdani u zakonodavstvu Unije ili nacionalnom zakonodavstvu (na primjer, nedovoljna suradnja u pogledu pribavljanja putnih isprava, nedovoljna suradnja u svrhu utvrđivanja identiteta osobe, uništavanje isprava, bijeg, ometanje pokušaja udaljavanja).
Legal basis: Return Directive — Article 6(1)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 6. stavak 1.
Member States shall issue a return decision to any third-country national staying illegally on their territory.
Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području.
Member States are obliged to issue a return decision to any third-country national staying illegally on their territory, unless an express derogation is foreseen by Union law (see list of exceptions described below).
Države članice obvezne su izdati odluku o vraćanju svakom državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovu državnom području, osim ako je zakonodavstvom Unije predviđeno odstupanje (vidjeti popis izuzeća opisan u nastavku).
Member States are not allowed to tolerate in practice the presence of illegally staying third-country nationals on their territory without either launching a return procedure or granting a right to stay.
Države članice ne smiju u praksi dopuštati nazočnost državljana treće zemlje s nezakonitim boravkom na njihovu državnom području bez pokretanja postupka vraćanja ili odobravanja prava na boravak.
This obligation on Member States to either initiate return procedures or to grant a right to stay aims at reducing ‘grey areas’, to prevent exploitation of illegally staying persons and to improve legal certainty for all involved.
Ovom obvezom država članica da pokrenu postupak vraćanja ili odobre pravo na boravak nastoje se smanjiti „siva područja” u cilju sprječavanja iskorištavanja osoba s nezakonitim boravkom i veće pravne sigurnosti svih uključenih osoba.
Member States must issue a return decision irrespective of whether the third-country national concerned holds a valid identity or travel document, and regardless of whether readmission to a third country is possible.
Države članice moraju izdati odluku o vraćanju neovisno o tome ima li konkretni državljanin treće zemlje valjanu osobnu ili putnu ispravu te neovisno o tome je li moguć ponovni prihvat u treću zemlju.
The validity of return decisions should not be limited in time.
Valjanost odluka o vraćanju ne bi trebala biti vremenski ograničena.
Competent national authorities should be able to enforce return decisions without the need to re-launch the procedure after a certain period of time (for example one year), provided that the individual situation of the third-country national concerned has not significantly changed in fact or in law (for example change in legal status, risk of refoulement) and without prejudice to the rights to be heard and to an effective remedy.
Nadležna nacionalna tijela trebala bi moći provoditi odluke o vraćanju bez potrebe za ponovnim pokretanjem postupka nakon određenog vremena (na primjer, jedne godine), pod uvjetom da se pojedinačna situacija konkretnog državljanina treće zemlje nije znatno činjenično ni pravno promijenila (na primjer, promjena pravnog statusa, opasnost od prisilnog udaljenja ili vraćanja) i ne dovodeći u pitanje pravo na saslušanje i učinkovit pravni lijek.
As a general rule, the relevant criterion for determining the Member State in charge of carrying out return procedures is the place of apprehension.
Općenito je pravilo da je mjesto uhićenja važan kriterij za utvrđivanje države članice odgovorne za provođenje postupaka vraćanja.
Exceptions to this general rule are set out in sections 5.2, 5.3, 5.4, 5.5 and 5.8 below.
Izuzeća od tog općeg pravila navedena su u odjeljcima 5.2., 5.3., 5.4., 5.5. i 5.8. u nastavku.
An administrative fine under national law for illegal stay may be imposed in parallel with the adoption of a return decision.
U skladu s nacionalnim zakonodavstvom, usporedno s donošenjem odluke o vraćanju može biti određena administrativna novčana kazna za nezakoniti boravak.
Such administrative fine cannot, however, substitute the obligation of Member States to issue a return decision and to carry out the removal (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune).
Međutim, takvom se administrativnom kaznom ne može zamijeniti obveza država članica da izdaju odluku o vraćanju i provedu postupak udaljavanja (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-38/14, Zaizoune).
Return decisions shall state the obligation that the third-country national concerned must leave the territory of the issuing Member State in order to reach a third country in accordance with the definition of ‘return’ (see section 1.3) or, in other words, that the third-country national must leave the territories of the EU Member States and of the Schengen Associated countries.
U odlukama o vraćanju navodi se da je konkretni državljanin treće zemlje obvezan napustiti državno područje države članice koja je izdala odluku kako bi došao do treće zemlje u skladu s definicijom „vraćanja” (vidjeti odjeljak 1.3.) ili, drugim riječima, da državljanin treće zemlje mora napustiti državno područje država članica EU-a i država pridruženih schengenskom području.
Lack of clarity on the obligation incumbent on the third-country national may have the unintended consequence of creating a risk of unauthorised secondary movements.
Nedostatak jasnoće u pogledu obveza državljanina treće zemlje može imati neželjene posljedice u obliku stvaranja opasnosti od neovlaštenih sekundarnih kretanja.
Return decisions in accordance with the Return Directive must also be taken when a return procedure is carried out using a readmission agreement: the use of readmission agreements with a third country (covering the relations between EU Member States and third countries) does not affect the full and inclusive application of the Return Directive (covering the relation between removing State and returnee) in each individual case of return.
Odluke o vraćanju u skladu s Direktivom o vraćanju moraju se donijeti i kada se provodi postupak vraćanja primjenom sporazuma o ponovnom prihvatu: primjena sporazuma o ponovnom prihvatu s trećom zemljom (kojim su obuhvaćeni odnosi između država članica EU-a i trećih zemalja) ne utječe na potpunu i uključivu primjenu Direktive o vraćanju (kojom je obuhvaćen odnos između države udaljavanja i povratnika) na svaki pojedini slučaj vraćanja.
In fact the use of the readmission agreement presumes the issuance of the return decision first.
Zapravo primjena sporazuma o ponovnom prihvatu pretpostavlja prethodno izdavanje odluke o vraćanju.
National legislation may foresee that a third-country national is obliged to leave the territory of the EU, if his stay is illegal.
U nacionalnom zakonodavstvu može biti predviđeno da državljanin treće zemlje mora napustiti područje EU-a ako je njegov boravak nezakonit.
Such abstract legal obligation does not constitute a return decision.
Takva apstraktna pravna obveza ne čini odluku o vraćanju.
It must be substantiated in each case by an individualised return decision.
Ona u svakom slučaju mora biti potkrijepljena posebnom odlukom o vraćanju.
Relevant Union IT systems, such as the Schengen Information Syststem II (‘SIS II’), Eurodac and the Visa Information System (‘VIS’), should be fully used by the competent national authorities to support the identification and the individual assessment of each case, as well as to facilitate and support cooperation between the Member States in return and readmission procedures.
Nadležna nacionalna tijela trebaju u cijelosti upotrebljavati relevantne sustave informacijskih tehnologije Unije, kao što su Schengenski informacijski sustav („SIS II”), Eurodac i vizni informacijski sustav („VIS”), u cilju podupiranja identifikacije i pojedinačne procjene svakog slučaja, kao i olakšavanja i podupiranja suradnje između država članica u postupcima vraćanja i ponovnog prihvata.
Member States should establish efficient and proportionate measures to locate, detect and apprehend third-country nationals who are staying illegally in their territory in view of fulfilling the obligation to issue return decisions.
Države članice trebaju uspostaviti učinkovite i razmjerne mjere za lociranje, otkrivanje i uhićenje državljana trećih zemalja koji nezakonito borave na njihovu državnom području radi ispunjavanja obveze izdavanja odluka o vraćanju.
In this respect, it is recalled that Article 13(1) SBC establishes that Member States shall apprehend and subject to return procedures third-country nationals who have crossed the external borders illegally and who have no right to stay in the EU.
U tom se pogledu podsjeća da je člankom 13. stavkom 1. Zakonika o schengenskim granicama propisana obveza država članica da uhite i podvrgnu postupku vraćanja državljane trećih zemalja koji su nezakonito prešli vanjske granice i koji nemaju pravo na boravak u EU-u.
Article 14 of the Employers Sanctions Directive further provides that Member States shall ensure that effective and adequate inspections are carried out on their territory to control employment of illegally staying third-country nationals.
Člankom 14. Direktive o sankcijama za poslodavce nadalje je propisano da države članice osiguravaju provođenje učinkovitih i odgovarajućih inspekcija na svom državnom području radi nadzora zapošljavanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom.
Apprehension practices — respect of fundamental rights
Prakse uhićenja – poštovanje temeljnih prava