natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A return decision may contain further elements, such as an entry ban, a voluntary departure period, designation of the country of return; when the country of return is not mentioned, Member States must ensure that the principle of non-refoulement is respected in accordance with Article 5 of the Return Directive.
Odluka o vraćanju može sadržavati dodatne elemente, kao što su zabrana ulaska, vrijeme za dobrovoljni povratak, naznaka zemlje vraćanja; ako zemlja vraćanja nije navedena, države članice moraju zajamčiti poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu s člankom 5. Direktive o vraćanju.
Member States enjoy wide discretion concerning the form (decision or act, judicial or administrative) in which a return decision may be adopted.
Države članice uživaju veliku diskreciju u pogledu oblika (odluka ili akt, sudska ili upravna) u kojem može biti donesena odluka o vraćanju.
Return decisions can be issued in the form of a self-standing act or decision or together with other decisions, such as a removal order or a decision ending legal stay (see section 12.1 below).
Odluke o vraćanju mogu se donositi u obliku zasebnog akta ili odluke ili zajedno s drugim odlukama, kao u slučaju naloga za udaljavanje ili odluke o ukidanju zakonitog boravka (vidjeti odjeljak 12.1. u nastavku).
A return decision states the illegality of stay in the Member State which issues the decision, while stating the obligation to leave the territories of the EU Member States and Schengen Associated countries.
U odluci o vraćanju utvrđuje se nezakonitost boravka u državi članici koja donosi odluku te se navodi obveza napuštanja državnog područja država članica EU-a i država pridruženih Schengenu.
Moreover, it needs to be highlighted that in accordance with Article 11, return decisions may be accompanied by entry bans having an EU-wide effect (binding on all States bound by the Return Directive).
Nadalje, treba naglasiti da, u skladu s člankom 11., odluke o vraćanju mogu biti popraćene zabranom ulaska koja se primjenjuje na cijeli EU (obvezujuća je za sve države članice koje obvezuje Direktiva o vraćanju).
The flexible definition of ‘return decision’ does not preclude the decision imposing the obligation to return from being taken in the form of a criminal judgment and in the context of criminal proceedings — see the judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor [10] (paragraph 39).1.5.
Fleksibilnom definicijom „odluke o vraćanju” nije isključeno da odluka kojom se određuje obveza vraćanja ne može biti donesena u obliku sudske presude i u kontekstu kaznenog postupka – vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-430/11, Sagor [10] (točka 39.).1.5.
Legal basis: Return Directive — Articles 3(5) and 8(3)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 3. stavak 5. i članak 8. stavak 3.
Administrative or judicial decision or act ordering the enforcement of the obligation to return, namely the physical transportation out of the Member State.
Upravna ili sudska odluka ili akt kojima se nalaže izvršenje obveze vraćanja, posebno fizički prijevoz iz države članice.
A removal order can either be issued together with a return decision (one-step procedure) or separately (two-step procedure).
Nalog za udaljavanje može se izdati zajedno s odlukom o vraćanju (postupak od jednog koraka) ili zasebno (postupak od dva koraka).
In those cases in which return decision and removal order are issued together in a one-step procedure, it must be made clear — in those cases in which a period for voluntary departure is granted — that removal will only take place if the obligation to return within the period for voluntary departure has not been complied with.
U slučajevima u kojima se odluka o vraćanju i nalog za udaljavanje donose zajedno u postupku od jednog koraka, mora biti jasno navedeno – u slučajevima u kojima je odobreno vrijeme za dobrovoljni povratak – da će udaljavanje biti izvršeno samo ako nije ispunjena obveza vraćanja u vremenu za dobrovoljni povratak.
In view of the obligation of Member States to always respect the principle of non-refoulement, removal (physical transportation out of the Member State) cannot happen to an unspecified destination, but only to a specified country of return.
S obzirom na obvezu država članica da uvijek poštuju načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, udaljavanje (fizički prijevoz iz države članice) se ne može izvršiti na neodređeno odredište već samo u navedenu zemlju vraćanja.
The returnee must be made aware of the destination of the removal operation in advance so that he or she can express any reasons for believing that removal to the proposed destination would be in breach of the principle of non-refoulement and is able to make use of the right to an appeal.
Povratnik mora biti unaprijed obaviješten o odredištu u postupku udaljavanja kako bi mogao navesti razloge zašto vjeruje da bi udaljavanje u predloženo odredište predstavljalo povredu načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja te može iskoristiti svoje pravo žalbe.
The Commission recommends to mention the country of return in the separate removal decision (two-step procedure), or to mention the country to which the person will be removed in the case of non-compliance with the obligation to return in the combined return and removal decision (one-step procedure), or to inform the third-country national through another decision or act.
Komisija preporučuje navođenje zemlje vraćanja u zasebnoj odluci o udaljavanju (postupak od dva koraka) ili navođenje zemlje u koju će osoba biti udaljena ako ne ispuni obvezu povratka, u kombiniranoj odluci o vraćanju i udaljavanju (postupak od jednog koraka), ili obavješćivanje državljanina treće zemlje drugom odlukom ili aktom.
Legal basis: Return Directive — Article 3(7), recital 6
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 3. stavak 7., uvodna izjava 6.
The existence of reasons in an individual case which are based on objective criteria defined by law to believe that a third-country national who is the subject of return procedures may abscond.
Postojanje razloga u konkretnom slučaju koji se temelje na objektivnim kriterijima utvrđenim zakonom, na temelju kojih se može smatrati da državljanin treće zemlje koji je u postupku vraćanja može pobjeći.
The existence (or absence) of a ‘risk of absconding’ is a decisive element for determining whether a period for voluntary departure shall be granted or not, as well as for deciding on the need of detention.
Postojanje (ili nepostojanje) „opasnosti od bijega” odlučujući je element za odlučivanje hoće li vrijeme za dobrovoljni povratak biti odobreno, kao i za donošenje odluke o potrebi zadržavanja.
Member States must base their assessment on whether there is a risk of absconding on objective criteria fixed in national legislation.
Države članice moraju svoju procjenu postojanja opasnosti od bijega temeljiti na objektivnim kriterijima utvrđenim u nacionalnom zakonodavstvu.
The ECJ judgment in Case C-528/15, Al Chodor [11], related to the definition of ‘risk of absconding’ in Article 2(n) [12] of the Dublin Regulation, which text is in essence identical to the definition of Article 3(7) of the Return Directive, indirectly confirms this.
Presuda Suda EU-a u predmetu C-528/15, Al Chodor [11], povezana s definicijom „opasnosti od bijega” iz članka 2. točke (n) [12] Dublinske uredbe, čiji je tekst u biti identičan onom iz članka 3. stavka 7. Direktive o vraćanju, neizravno to potvrđuje.
In this judgment, the ECJ established that such objective criteria must be clearly set in binding provisions of general application and that settled national case-law confirming a consistent administrative practice cannot suffice.
U toj je presudi Sud EU-a utvrdio da takvi objektivni kriteriji moraju biti jasno utvrđeni u opće primjenjivim obvezujućim odredbama i da ustaljena sudska praksa koja potvrđuje dosljednu upravnu praksu ne može biti dovoljna.
The ECJ also concluded that, in the absence of such criteria in legally binding provisions of general application, detention must be declared unlawful.
Sud EU-a ujedno je zaključio da se u nedostatku takvih kriterija u opće primjenjivm pravno obvezujućim odredbama zadržavanje mora proglasiti nezakonitim.
While Member States enjoy a wide discretion in determining such criteria, they should take into due account the following ones as an indication that an illegally staying third-country national may abscond:
Iako države članice uživaju opsežno diskrecijsko pravo u utvrđivanju takvih kriterija, one bi trebale uzimati u obzir sljedeće kriterije kao naznaku da postoji opasnost da bi državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom mogao pobjeći:
lack of documentation,
neposjedovanje isprava,
lack of residence, fixed abode or reliable address,
nepostojanje prebivališta, boravišta ili pouzdane adrese,
failing to report to relevant authorities,
propuštanje prijavljivanja nadležnim tijelima,
explicit expression of intent of non-compliance with return-related measures (for instance return decision, measures for preventing absconding),
izričito izražavanje namjere nepoštovanja mjera povezanih s vraćanjem (na primjer odluke o vraćanju, mjera za sprječavanje bijega),
existence of conviction for a criminal offence, including for a serious criminal offence in another Member State [13],ongoing criminal investigations and proceedings,
postojanje osude za kazneno djelo, uključujući za teško kazneno djelo u drugoj državi članici [13],kriminalističke istrage i postupci koji su u tijeku,
non-compliance with a return decision, including with an obligation to return within the period for voluntary departure,
nepoštovanje odluke o vraćanju, uključujući obveze vraćanja u vremenu za dobrovoljni povratak,
prior conduct (i.e. escaping),
prethodni postupci (tj. bijeg),
lack of financial resources,
manjak financijskih sredstava,
being subject of a return decision issued by another Member State,
protiv osobe je u drugoj državi članici izdana odluka o vraćanju,
non-compliance with the requirement to go to the territory of another Member State that granted a valid residence permit or other authorisation offering a right to stay,
nepoštovanje obveze odlaska na državno područje druge države članice koja je izdala valjanu boravišnu dozvolu ili drugo odobrenje koje im omogućuje pravo na boravak,
illegal entry into the territory of the EU Member States and of the Schengen Associated countries.
nezakoniti ulazak na državno područje država članica ili zemalja pridruženih schengenskom području.
National legislation may establish other objective criteria to determine the existence of a risk of absconding.
Nacionalnim zakonodavstvom mogu se utvrditi i drugi objektivni kriteriji za utvrđivanje postojanja opasnosti od bijega.
According to general principles of Union law, in particular the principle of proportionality, all decisions taken under the Return Directive must be adopted on the basis of an individual assessment of each case.
U skladu s općim načelima prava Unije, a posebno u skladu s načelom proporcionalnosti, sve odluke koje se donose na temelju Direktive o vraćanju moraju se donositi na temelju pojedinačne procjene svakog slučaja.
The above list of criteria should be taken into account at any stage during the return procedure as an element in the overall assessment of each individual situation, but it cannot be the sole basis for assuming automatically a risk of absconding, as frequently it will be a combination of several of the above-listed criteria that will provide a basis for concluding the existence of such a risk.
Prethodno navedeni popis kriterija trebalo bi uzimati u obzir u svim fazama tijekom postupka vraćanja kao element u općoj procjeni pojedine situacije, ali on ne može biti isključiva osnova za automatsko pretpostavljanje da postoji opasnost od bijega jer će često kombinacija nekoliko navedenih kriterija moći poslužiti kao osnova za donošenje zaključka o postojanju opasnosti od bijega.
Any automatic conclusion, such as that illegal entry or lack of documents mean the existence of a risk of absconding, must be avoided.
Mora se izbjeći svako automatsko zaključivanje, primjerice da nezakoniti ulazak ili neposjedovanje isprava znači postojanje opasnosti od bijega.
Such individual assessment must take into account all relevant factors, including the age and the health and social conditions of the persons concerned that may be directly affecting the risk that the third-country national may abscond, and may in certain cases lead to the conclusion that there is no risk of absconding even though one or more of the criteria fixed in national law are fulfilled.
Takvom pojedinačnom procjenom moraju se uzeti u obzir svi važni čimbenici, uključujući dob te zdravstveno i socijalno stanje predmetnih osoba koji izravno mogu utjecati na opasnost od bijega državljana trećih zemalja, i u određenim slučajevima ona može dovesti do zaključka da nema opasnosti od bijega iako su ispunjeni jedan ili više kriterija utvrđenih u nacionalnom zakonodavstvu.
In addition to the criteria mentioned above that may indicate the existence of a risk of absconding, and without prejudice to the rights of third-country nationals concerned to be heard and to an effective remedy, national legislation may also qualify certain objective circumstances as constituting a rebuttable presumption that there is a risk of absconding (i.e. the third-country national should rebut that, notwithstanding the existence of the circumstances below, such risk does not exist), such as:
Osim prethodno navedenih kriterija koji mogu upućivati na postojanje opasnosti od bijega, i ne dovodeći u pitanje pravo predmetnih državljana trećih zemalja na saslušanje i učinkovit pravni lijek, nacionalnim zakonodavstvom također se mogu utvrditi određene objektivne okolnosti koje se mogu smatrati oborivom pretpostavkom o postojanju opasnosti od bijega (tj. državljanin treće zemlje treba pobiti postojanje takve opasnosti bez obzira na postojanje okolnosti navedenih u nastavku), kao što su sljedeće:
refusing to cooperate in the identification process, using false or forged identity documents, destroying or otherwise disposing of existing documents, or refusing to provide fingerprints;
odbijanje suradnje u postupku identifikacije, upotreba lažnih ili krivotvorenih osobnih isprava, uništavanje ili drukčije odbacivanje postojećih isprava ili odbijanje davanja otisaka prstiju,
opposing violently or fraudulently the return operation;
opiranje vraćanju, nasilno ili prijevarom,
not complying with a measure aimed at preventing absconding (see section 6.2),
nepoštovanje mjera usmjerenih na sprječavanje bijega (vidjeti odjeljak 6.2.),
not complying with an existing entry ban,
nepoštovanje važeće zabrane ulaska,
engaging in unauthorised secondary movement to another Member State.
upuštanje u nezakonito sekundarno kretanje u drugu državu članicu.
The Commission recommends providing for such rebuttable presumptions in national legislation.
Komisija preporučuje da se u nacionalnom zakonodavstvu utvrde takve oborive pretpostavke.
Legal basis: Return Directive — Article 3(8)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 3. stavak 8.
Compliance with the obligation to return within the time-limit fixed for that purpose in the return decision.
Izvršavanje obveze vraćanja u roku koji je određen u tu svrhu u odluci o vraćanju.
Voluntary departure in the context of the Union return acquis refers to the voluntary compliance with an obligation to return to a third country.
Dobrovoljni odlazak u kontekstu pravne stečevine Unije o vraćanju odnosi se na dobrovoljno izvršavanje obveze vraćanja u treću zemlju.
The term ‘voluntary departure’ does not cover cases in which legally staying third-country nationals decide to go back to their home country based on their own decision.
Naziv „dobrovoljni odlazak” ne odnosi se na slučajeve kada državljani treće zemlje sa zakonitim boravkom odluče vratiti se u svoju domovinu vlastitom odlukom.
Such ‘truly’ voluntary return (scenario 1 in the below picture) falls outside the scope of the Return Directive, because it concerns legally staying third-country nationals.
Takav „stvarno” dobrovoljni povratak (scenarij 1. na slici u nastavku) izvan je područja primjene Direktive o vraćanju jer se odnosi na državljane trećih zemalja sa zakonitim boravkom.
The departure of illegally staying third-country nationals who have not been detected or apprehended yet (for instance, overstayers) can be considered as covered by the definition of ‘voluntary departure’.
Može se smatrati da su definicijom „dobrovoljnog odlaska” obuhvaćeni državljani treće zemlje s nezakonitim boravkom koji još nisu otkriveni ili uhićeni (na primjer oni koji su prekoračili dopušteni boravak).
These persons are already under an ‘abstract’ obligation to return under the Return Directive and may receive a return decision as well as an entry ban once the authorities obtain knowledge of their illegal stay (at the latest upon exit check — see sections 5.1 and 11.3).
Te osobe već imaju „apstraktnu” obvezu vraćanja u skladu s Direktivom o vraćanju i u odnosu na njih može biti donesena odluka o vraćanju te zabrana ulaska kada nadležna tijela saznaju za njihov nezakoniti boravak (najkasnije u trenutku provjere izlaska – vidjeti odjeljke 5.1. i 11.3.).
The Return Directive therefore covers only scenarios 2 and 3 below:
Direktivom o vraćanju stoga su obuhvaćeni samo scenariji 2. i 3. u nastavku:
2 + 3 = ‘Return’ (within the meaning of Article 3(3) Return Directive)
2 + 3 = „Vraćanje” (u smislu članka 3. stavka 3. Direktive o vraćanju)
REMOVAL: enforced compliance with an obligation to return of illegally staying third-country nationals
UDALJAVANJE: prisilno izvršenje obveze vraćanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom
VOLUNTARY DEPARTURE: voluntary compliance with an obligation to return of illegally staying third-country nationals
DOBROVOLJNI ODLAZAK: dobrovoljno izvršenje obveze vraćanja državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom
VOLUNTARY RETURN: voluntary return of legally staying third-country nationals
DOBROVOLJNI POVRATAK: dobrovoljni povratak državljana trećih zemalja sa zakonitim boravkom
Going from the national territory of one Member State to the territory of another Member State in accordance with Article 6(2) (see below section 5.4) cannot be considered as voluntary departure.
Odlazak s nacionalnog državnog područja jedne države članice na državno područje druge države članice u skladu s člankom 6. stavkom 2. (vidjeti odjeljak 5.4. u nastavku) ne može se smatrati dobrovoljnim odlaskom.
The definition of voluntary departure always requires departure to a third country.
Definicija dobrovoljnog odlaska uvijek zahtijeva odlazak u treću zemlju.
Specific rules on transit by land through territories of other Member States in the context of voluntary departure are set out in section 6.4 below.
Posebna pravila o tranzitu kopnom kroz državna područja drugih država članica u kontekstu dobrovoljnog odlaska navedena su u odjeljku 6.4. u nastavku.
Legal basis: Return Directive — Article 3(9)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 3. stavak 9.
Minors, unaccompanied minors, disabled people, elderly people, pregnant women, single parents with minor children and persons who have been subjected to torture, rape or other serious forms of psychological, physical or sexual violence.
Maloljetnici, maloljetnici bez pratnje, osobe s posebnim potrebama, starije osobe, trudnice, samohrani roditelji s maloljetnom djecom, osobe koje su bile podvrgnute mučenju, silovanju ili drugim oblicima psihološkog, fizičkog i spolnog nasilja.
The Commission recommends that Member States should also pay attention to other special situations of vulnerability, such as those mentioned in the asylum acquis — being a victim of human trafficking or of female genital mutilation, being a person with serious illness or with mental disorders.
Komisija preporučuje da bi države članice trebale obratiti pozornost i na druge posebne situacije u pogledu ranjivosti, kao što su one navedene u pravnoj stečevini o azilu – žrtve trgovanja ljudima ili genitalnog sakaćenja žena, teško bolesne osobe ili osobe s psihičkim poremećajima.
The need to pay specific attention to the situation of vulnerable persons should not be limited to the situations expressly referred to by the Return Directive (during the period for voluntary departure, during postponed return and during detention).
Potreba posvećivanja posebne pozornosti situaciji ranjivih osoba ne bi trebala biti ograničena na situacije koje se izričito spominju u Direktivi o vraćanju (tijekom vremena za dobrovoljni odlazak, tijekom odgođenog povratka ili tijekom zadržavanja).
The Commission therefore recommends that Member States should pay attention to the needs of vulnerable persons at all stages of the return procedure, as part of the assessment of the individual circumstances of each case.
Komisija stoga preporučuje da bi države članice trebale posvetiti pozornost potrebama ranjivih osoba u svim fazama postupka vraćanja kao dio postupka procjene pojedinačnih okolnosti svakog slučaja.
Legal basis: Return Directive — Articles 2 and 4(4)
Pravna osnova: Direktiva o vraćanju – članak 2. i članak 4. stavak 4.
The scope of the Return Directive is broad and covers any third-country national staying illegally on the territory of a Member State.
Područje primjene Direktive o vraćanju široko je i obuhvaća državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.
The following Member States are currently bound by the Return Directive:
Direktiva o vraćanju trenutačno obvezuje sljedeće države članice:
all EU Member States, except UK and Ireland,
sve države članice EU-a, osim UK-a i Irske,
Switzerland, Norway, Iceland and Liechtenstein.
Švicarsku, Norvešku, Island i Lihtenštajn.
Member States may decide not to apply the Directive to certain categories of third-country nationals:
Države članice mogu odlučiti da neće primjenjivati Direktivu na određene kategorije državljana trećih zemalja:
‘border cases’, in accordance with Article 2(2)(a) of the Return Directive (see section 2.1), and
„granične slučajeve” u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Direktive o vraćanju (vidjeti odjeljak 2.1.), i
‘criminal law cases’, in accordance with Article 2(2)(b) of the Return Directive (see section 2.2).
„kaznenopravne slučajeve” u skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive o vraćanju (vidjeti odjeljak 2.2.).
The decision of a Member State to make use of the derogation and not to apply the Directive to ‘border cases’ or ‘criminal law cases’ must be made clear, in advance, in the national implementing legislation [16], otherwise it can develop no legal effects.
Odluka države članice da iskoristi odstupanje i da ne primjenjuje Direktivu na „granične slučajeve” ili „kaznenopravne slučajeve” mora biti unaprijed jasno navedena u nacionalnom provedbenom zakonodavstvu [16] jer u protivnom ne može imati pravne učinke.
There are no specific formal requirements for making known such decision.
Nema posebnih formalnih zahtjeva za objavu takve odluke.
It is, however, important that it clearly derives — explicitly or implicitly — from the national legislation if and to which extent a Member State makes use of the derogation.
Međutim, važno je da iz nacionalnog zakonodavstva jasno proizlazi (eksplicitno ili implicitno) primjenjuje li država članica to odstupanje i u kojoj mjeri.
If a Member State has not made public, in advance, its decision to use the derogations under Article 2(2)(a) or (b) of the Return Directive, these provisions cannot be used as a justification for not applying the Return Directive subsequently in individual cases.
Ako država članica nije unaprijed objavila svoju odluku o primjeni odstupanja iz članka 2. stavka 2. točaka (a) ili (b) Direktive o vraćanju, te se odredbe ne mogu naknadno upotrijebiti kao opravdanje za neprimjenjivanje Direktive o vraćanju u pojedinim slučajevima.