natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Italian authorities further recalled that the concession specifications issued by the Ministry at the request of the company clearly stated that the service was operated entirely at the operating company’s own risk, except for the guarantee of exclusive rights which existed during the period under review.
Talijanska su se tijela nadalje prisjetila da je u specifikacijama koncesije koje je izdalo Ministarstvo na zahtjev trgovačkog društva jasno navedeno kako se pružanje usluga obavlja isključivo na rizik samoga društva, osim u slučaju jamčenja isključivih prava koja su postojala tijekom razdoblja koje je bilo predmet pregleda.
Operating the service gave rise to no right to receive any kind of subsidy or compensation.
Pružanje ove usluge nije podrazumijevalo pravo na primanje bilo kakve subvencije ili naknade.
Such concessions were of a temporary nature and renewed each year at the company’s request.
Takve su koncesije bile privremene naravi i obnavljale su se svake godine na zahtjev društva.
The licences were subject to various changes from one year to the next with regard to routes, stopping points, numbers of departures, etc., in light of specific requests made by the companies.
Dozvole su od godine do godine bile podložne različitim promjenama u pogledu relacija, autobusnih stajališta, broja odlazaka itd., na temelju specifičnih zahtjeva koje su postavljala trgovačka društva.
Regarding the cap on fares described in the opening decision and existing until 2001, the Italian authorities noted that this cap applied throughout Italy and not just in one specific geographical location.
Što se tiče određivanja gornje granice cijene putnih karata opisanog u odluci o pokretanju postupka, koje je postojalo do 2001., talijanska su tijela navela da se to određivanje gornje granice primjenjivalo u cijeloj Italiji, a ne samo na nekoj posebnoj zemljopisnoj lokaciji.
They also noted that, according to Article 2(5) of Regulation (EEC) No 1191/69, this was a measure of price policy, but did not constitute a tariff obligation subject to mandatory compensation within the meaning of that Regulation.
Navela su i da se, u skladu s člankom 2. stavkom 5. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, radilo o mjeri politike cijena, koja nije predstavljala tarifnu obvezu podložnu obveznoj naknadi u smislu te Uredbe.
Furthermore, according to the Italian authorities, as of July 1992 [19], unilateral public service impositions for inter-regional bus services were not even allowed under Regulation (EEC) No 1191/69.
Nadalje, prema tvrdnjama talijanskih tijela, od srpnja 1992. [19], u skladu s Uredbom (EEZ) br. 1191/69, uopće nije bilo dopušteno jednostrano uvođenje obveze pružanja javne usluge za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza.
Article 1(5) of that Regulation allows unilateral impositions only for urban, suburban and regional services.
Člankom 1. stavkom 5. te Uredbe jednostrana su uvođenja obveze dopuštena samo za usluge gradskog, prigradskog i regionalnog prijevoza.
In any event, the Italian authorities noted that Simet never applied for the termination of public service obligations as required by Article 4 of Regulation (EEC) No 1191/69, which it considers a prerequisite for maintaining that the obligations in question existed.
U svakom slučaju, talijanska su tijela naznačila da se društvo Simet nikada nije prijavilo za prekid obveze pružanja javne usluge, kao što je propisano u članku 4. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, što je po njihovu mišljenju preduvjet za tvrdnju da su dotične obveze uopće postojale.
Simet’s 1999 request addressed to the Ministry [20] was a generic request for compensation for public service obligations allegedly imposed by the concessions issued from 1987 onwards.
Zahtjev koji je društvo Simet uputilo Ministarstvu [20] 1999. bio je opći zahtjev za naknadu za obveze pružanja javne usluge koje su navodno bile uvedene koncesijama izdanim od 1987. nadalje.
The Italian authorities pointed out that that request did not indicate which public service obligations were to be terminated to ensure appropriate profitability of the inter-regional scheduled bus services.
Talijanska su tijela istaknula da se u tom zahtjevu nije naznačilo koje su obveze pružanja javne usluge trebale biti ukinute kako bi se osigurala profitabilnost usluga međuregionalnog linijskog autobusnog prijevoza.
Consequently, the Italian authorities concluded that Simet had not shown that it took responsibility for public service obligations (as defined in Article 2(2) of Regulation (EEC) No 1191/69) and had, in particular, not shown to which specific and precise obligations to operate or to carry, and to which fare obligations, it had been subject.
Kao posljedica toga, talijanska su tijela zaključila da društvo nije pokazalo da je preuzelo odgovornost za obveze pružanja javne usluge (kao što je određeno u članku 2. stavku 2. Uredbe (EEZ) br. 1191/69) te da, posebice, nije pokazalo kojim je to točno određenim, precizno navedenim obvezama poslovanja i prijevoza, i kojim to cjenovnim obvezama, bio podvrgnut.
According to Italy, Simet had demonstrated only that it carried out various universal transport services on the basis of state concessions granted by the responsible authorities, issued at the company’s request.
Prema stavu talijanskih tijela, društvo je jedino pokazalo da je obavljalo različite univerzalne prijevozne usluge na temelju državnih koncesija koje su mu odobrila ovlaštena tijela i koje su izdane na zahtjev društva.
The entrusting of universal transport services to Simet did not in itself show that Simet took on any public service obligation within the meaning of Regulation (EEC) No 1191/69.
Povjeravanje univerzalnih transportnih usluga društvu Simet nije samo po sebi znak da je društvo preuzelo bilo kakvu obvezu pružanja javne usluge u smislu Uredbe (EEZ) br. 1191/69.
The Italian authorities further noted that, for the largest part of the period under review (1987-2001), Simet did not implement proper accounting separation as required by Article 1(5) of Regulation (EEC) No 1191/69 [21].
Talijanska su tijela nadalje navela da tijekom najvećeg dijela razdoblja koje je bilo predmet pregleda (1987.-2001.) društvo Simet nije provodilo pravilno računovodstveno odvajanje kako je propisano člankom 1. stavkom 5. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 [21].
It was therefore not possible to calculate the additional net costs resulting from the fulfilment of the public service obligations, which meant that the conditions as laid down in Article 10 of Regulation (EEC) No 1191/69 were not met.
Stoga nije bilo moguće izračunati dodatne neto troškove koji su proizašli iz ispunjavanja obveza pružanja javne usluge, što je značilo da nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni člankom 10. Uredbe (EEZ) br. 1191/69.
Finally, the Italian authorities pointed out that the Ministry did not establish any compensation amounts in advance, as required by Article 13 of Regulation (EEC) No 1191/69, since it did not impose any public service obligations on Simet.
Konačno, talijanska su tijela istaknula da Ministarstvo nije unaprijed utvrdilo nikakav iznos naknade, kako je propisano člankom 13. Uredbe (EEZ) br. 1191/69, jer ono nije uvelo društvu Simet obvezu pružanja javne usluge.
In the present case, the compensation owed to Simet had been exclusively calculated on the basis of an ex post assessment.
U predmetnom je slučaju naknada dugovana društvu Simet izračunata isključivo na temelju ex post procjene.
The Italian authorities considered that an assessment under Regulation (EC) No 1370/2007 raised largely the same issues as an assessment under Regulation (EEC) No 1191/69 (including absence of a clearly defined public service obligations, absence of the objective compensation parameters decided in advance, absence of account separation, etc.) With regard to the concept of ‘reasonable profit’, as set out in the Annex to Regulation (EC) No 1370/2007, the Italian authorities considered the rate of return proposed by Simet in the initial report to be inflated for a situation where compensation was determined ex post and eliminated the risk of unforeseen costs/losses.
Talijanska su tijela iznijela mišljenje da se kod procjene u skladu s Uredbom (EZ) br. 1370/2007 postavljaju uglavnom ista pitanja kao i kod procjene u skladu s Uredbom (EEZ) br. 1191/69 (uključujući nepostojanje jasno utvrđenih obveza pružanja javne usluge, nepostojanje unaprijed određenih objektivnih parametara naknade, nepostojanje računovodstvenog odvajanja itd.). U pogledu koncepta „razumne dobiti”, kako je utvrđen u Prilogu Uredbi (EZ) br. 1370/2007, talijanska su tijela navela da je stopa povrata koju je društvo Simet predložilo u početnom izvješću napuhana da bi se dobila situacija u kojoj je naknada utvrđena ex post i u kojoj je uklonjen rizik od nepredviđenih troškova/gubitaka.
The Italian authorities fully endorsed the findings of the minority report, which concluded that the amount of the compensation could not be calculated.
Talijanska su tijela u potpunosti podržala nalaze iz izvješća manjine članova, u kojem je zaključeno da se iznos naknade ne može izračunati.
At the same time, they considered that the majority report contained certain material and methodological errors.
Istodobno su smatrala da izvješće većine članova sadrži određene materijalne i metodološke greške.
For example, the Italian authorities doubted the appropriateness of the assumption-based method used in that report for estimating the net operating costs of the alleged public service obligations.
Na primjer, talijanska su tijela dvojila o prikladnosti metode temeljene na pretpostavci koja je korištena u izvješću za procjenu neto operativnih troškova navodnih obveza pružanja javnih usluga.
They also contested the fact that that report:
Osporavala su i činjenicu da navedeno izvješće:
does not limit the sum of capital employed to the capital attributable to the public service obligations, but takes the entire capital employed for the purposes of calculating the compensation; that is, the capital used for other business activities of the company, such as travel agencies, international services, bus hire with driver, is not excluded from those calculations;
ne ograničava iznos angažiranog kapitala na kapital koji se može pripisati obvezama pružanja javne usluge, već uzima cjelokupni angažirani kapital u svrhu izračuna naknade; to jest, kapital korišten za druge poslovne djelatnosti trgovačkoga društva, kao što su djelatnosti putničke agencije, međunarodne usluge, iznajmljivanje autobusa s vozačem, nije isključen iz tih izračuna,
includes a risk premium going beyond 100 basis points when determining the required return on capital; this does not appear appropriate for a compensation calculated ex post; and
uključuje premiju rizika koja nadmašuje 100 baznih bodova prilikom utvrđivanja zahtijevanog povrata kapitala, što se ne čini prikladnim za naknadu koja se računa ex post, i
does not properly calculate the interest related to the fact that compensation amounts were not paid in the years for which they were determined.
ne izračunava pravilno kamatu koja se odnosi na činjenicu da iznosi naknade nisu bili plaćeni u godinama za koje su bili utvrđeni.
The experts appointed by the Council of State applied legal interest on amounts totally re-valued in 2012 and not on the original amounts, as would have been appropriate.
Stručnjaci koje je Državno vijeće imenovalo primijenili su zakonsku kamatu na iznose koji su potpuno revalorizirani 2012., a ne na izvorne iznose, kao što bi bilo primjereno.
COMMENTS FROM THIRD PARTIES
PRIMJEDBE TREĆIH STRANA
The only third party to submit observations in response to the opening decision was Simet, the potential beneficiary of the notified measure.
Jedina treća strana koja je podnijela opažanja kao odgovor na odluku o pokretanju postupka bilo je društvo Simet, mogući korisnik prijavljene mjere.
In its submissions, Simet disagreed with the preliminary positions taken by the Commission in the opening decision.
U svojim podnescima društvo se nije složilo s preliminarnim stajalištima koja je zauzela Komisija u odluci o pokretanju postupka.
To substantiate its claim that obligations were imposed on it, Simet submitted the concessions awarded to it for the routes covered by the court proceedings.
Kako bi potkrijepilo tvrdnju da su mu obveze bile uvedene, društvo Simet dostavilo je koncesije koje su mu dodijeljene za relacije obuhvaćene sudskim postupcima.
According to Simet, the requirements stipulated in those concessions included, inter alia, the fares, stability of the itinerary, stops, frequency and timing of the service.
Prema tvrdnjama društva Simet, zahtjevi propisani u tim koncesijama uključivali su, među ostalim, cijene putnih karata, pridržavanje reda vožnje, autobusna stajališta, učestalost i tempiranje usluga.
They also included the conditions regulating the transportation of passengers’ luggage, and the free carriage of ordinary letters for the postal service and of other mail against payment of the fee laid down by the provisions governing such carriage.
Uključivali su i uvjete kojima se uređuje prijevoz putničke prtljage, besplatno prenošenje običnih pisama za poštansku službu i druge pošte uz plaćanje pristojbe propisane odredbama kojima se uređuje takvo prenošenje.
Those concessions also required the company to report all interruptions, accidents and changes to the service and contained obligations to issue tickets for the transportation of passengers, luggage and agricultural packages and to keep the relevant records for five years.
Navedenim se koncesijama od društva tražilo i da izvijesti o svim prekidima, nezgodama i promjenama u uslugama, a one su sadržavale i obvezu izdavanja putnih karata za prijevoz putnika, prtljage i poljoprivrednih paketa te obvezu čuvanja odgovarajuće evidencije pet godina.
Also, Simet had to obtain prior authorisation from the Ministry’s Provincial Motor Vehicle Offices concerning the type and characteristics of buses to be used for services covered by concessions as well as for providing other services.
Osim toga, društvo Simet moralo je prethodno ishoditi odobrenje pokrajinskih ureda za motorna vozila Ministarstva u pogledu tipa i osobina autobusa koji će se koristiti za pružanje usluga obuhvaćenih koncesijama te za pružanje ostalih usluga.
Simet also submitted what it claimed were full or partial refusals of the Ministry to grant changes to the details of the services provided by it.
Društvo Simet dostavilo je i dokumente za koje je tvrdilo da su potpune ili djelomične odbijenice Ministarstva u pogledu odobrenja promjena pojedinosti usluga koje je pružalo.
For the period under review, Simet submitted (partial) refusals with respect to [22]:
Za razdoblje koje je bilo predmet pregleda, društvo Simet dostavilo je (djelomične) odbijenice s obzirom na [22]:
applications to operate new stops in addition to those of its existing scheduled services on the Rossano-Naples link (1992), on the Cariati-Milan link (1995), on the Cosenza-Florence link (1999), on the Cosenza-Florence and Cosenza-Pisa link (2000), and on the San Giovanni-Milan link (2003);
zahtjeve da posluje na novim stajalištima osim onih na kojima već posluje na linijama Rossano-Napulj (1992.), Cariati-Milano (1995.), Cosenza-Firenca (1999.), Cosenza-Firenca i Cosenza-Pisa(2000.)te San Giovanni-Milano (2003.),
an application for authorisation to operate new scheduled services on the Cosenza-Naples link (2000).
zahtjev za odobrenje pružanja nove usluge linijskog prijevoza na liniji Cosenza-Napulj (2000.).
Simet considers that these refusals demonstrate the unilateral nature of the imposition of public service obligations by the Italian authorities.
Društvo Simet smatra da ove odbijenice pokazuju jednostranu prirodu uvođenja obveza javne usluge od strane talijanskih tijela.
Simet further claims that the authorities did not allow for the ‘optimisation’ of transport links through expansion and diversification of supply.
Društvo nadalje tvrdi da tijela nisu dopuštala „optimizaciju” prijevoznih linija širenjem i povećanjem raznolikosti ponude.
Transport links have in fact been ‘frozen’ and, therefore, remained tied to ministerial decisions, although formally classified as ‘business activity’.
Putničke linije su zapravo bile „zamrznute” te su stoga ostale vezane za ministarske odluke, premda su formalno bile klasificirane kao „poslovne djelatnosti”.
Simet disagrees with the claim in recital 16 of the opening decision that the fares proposed by the company were reflected in the annual concession specifications.
Društvo se ne slaže s tvrdnjom iz uvodne izjave16. odluke o pokretanju postupka da su se cijene putnih karata koje je to društvo predložilo odrazile u specifikacijama godišnjih koncesija.
Initially, the fares for long-distance routes had to be similar to those for second-class rail travel.
U početku su cijene putnih karata za duge relacije morale biti slične onima za putovanje željeznicom u drugom razredu.
The Ministry’s circular No A/7302 of 3 July 1992 stipulated that for that year the fare should be increased by 6,1 % for bus lines under state responsibility.
Okružnicom Ministarstva br. A/7302 od 3. srpnja 1992. propisano je da se cijena putnih karata za tu godinu treba povećati za 6,1 % za autobusne linije pod nadležnošću države.
According to Simet, this circular, by which the Ministry authorised fare increases merely to align them with ISTAT figures, confirms that it was impossible for the company to charge the fares it thought appropriate on its own initiative.
Prema tvrdnjama društva Simet, navedena okružnica, kojom je Ministarstvo odobrilo povećanje cijena putnih karata samo u onoj mjeri da se poravnaju s iznosima ISTAT-a, potvrđuje da društvo nije moglo na vlastitu inicijativu naplatiti putne karte po cijenama koje je smatralo primjerenim.
Simet further notes that the Ministry’s circular No 3/02 of 5 April 2002, which lays down how the fares should be converted from lire to euros, states (in point (2) that the fares in question are ‘regulated fares and prices’.
Društvo Simet nadalje napominje da se okružnicom Ministarstva br. 3/02 od 5. travnja 2002., kojom se utvrđuje da cijene putnih karata treba pretvoriti iz lira u eure, navodi (u točki 2.) da su cijene predmetnih putnih karata „regulirane cijene putnih karata”.
Finally, the concessions issued by the Ministry state that the fare is ‘laid down’ (stabilita), i.e. decisively fixed by the administration.
Konačno, za koncesije koje izdalo Ministarstvo navodi se da je cijena putnih karata „utvrđena” (stabilita), tj. da ju je upravno tijelo čvrsto odredilo.
Not being a simple ‘authorisation’ but a ‘concession’, the corresponding specifications expressly state that the provision of services is ‘governed by the clauses laid down, and those which may be subsequently laid down’ and that ‘the administration may withdraw the concession at any time and the operator may make no claim of any kind’.
Kako nije riječ o jednostavnom „odobrenju” nego o „koncesiji”, odgovarajućim specifikacijama izričito se tvrdi da se pružanje usluga „uređuje klauzulama koje su utvrđene i onima koje će možda biti naknadno utvrđene” te da „upravno tijelo može povući koncesiju u bilo kojem trenutku, a operater nema pravo na tražbinu bilo kakve vrste”.
Point 6 of each of the concession specifications states clearly that the timetables and the fares are to be those approved by the Provincial Motor Vehicle Office of the Ministry.
U točki 6. specifikacija svake koncesije jasno se navodi da red vožnje i cijene putnih karata mora odobriti pokrajinski ured za motorna vozila Ministarstva.
Simet argues that since fixed fares preclude any flexibility in the services that can be offered to users, it was not allowed to react to the demands of the market or its own needs as it saw fit.
Simet tvrdi da kako čvrsto utvrđene cijene putnih karata isključuju bilo kakvu fleksibilnost usluga koje se mogu ponuditi korisnicima, društvu nije bilo dozvoljeno reagirati na zahtjeve tržišta ili na vlastite potrebe na način koji joj se činio prikladnim.
By being obliged to charge the fares imposed upon it, Simet claims it was prevented from implementing pricing policies that would usually be practised by an undertaking in a modern, free and competitive market.
S obzirom da su morali naplaćivati putne karte po cijenama koje su im bile određene, Simet tvrdi da su bili spriječeni provoditi cjenovnu politiku koju bi inače primjenjivalo poduzeće na modernom, slobodnom i konkurentnom tržištu.
On the one hand, Simet stresses that the level of the fares imposed by the Ministry (equivalence to the second-class rail fares charged by Ferrovie dello Stato) were so low that the company was unable to cover the costs of operating the bus services.
S jedne strane, Simet naglašava da je razina cijena putnih karata koju je uvelo Ministarstvo (istovjetna s cijenom željezničkih putnih karata za drugu klasu koje naplaćuje Ferrovie dello Stato) bila toliko niska da društvo nije moglo pokriti troškove obavljanja autobusnog prijevoza.
On the other hand, these measures have enabled the state to provide unjustified support to its rail company, Ferrovie dello Stato, since concession holders of inter-regional bus service such as Simet were prevented from applying fares lower than the fares charged by that company for a second-class ticket with express train supplement.
S druge strane, navedene su mjere omogućile državi da pruži neopravdanu potporu vlastitom željezničkom trgovačkom društvu, Ferrovie dello Stato, jer je spriječila nositelje koncesije za usluge međuregionalnog autobusnog prijevoza poput društva Simet da primjene cijene putnih karata niže od onih koje je naplaćivalo to državno trgovačko društvo za kartu drugog razreda s nadoplatom za ekspresni vlak.
Ferrovie dello Stato was further favoured by the fact that subsidies were refused to Simet and other companies providing similar services.
Osim toga, društvo Ferrovie dello Stato bilo je u povlaštenom položaju i zahvaljujući činjenici da je država odbila dati subvencije društvu Simet i drugim trgovačkim društvima koja pružaju slične usluge.
In light of the above, Simet considers that the concessions issued by the Ministry and subsequent decisions rejecting the requests for changes to the routes show that those concessions fulfil the criteria of a service contract within the meaning of Article 14 of Regulation (EEC) No 1191/69 in providing for obligations with respect to routes, stops, fares, free carriage of ordinary letters for the postal services and of other mail against payment of the fee laid down by the provisions governing such carriage.
S obzirom na gore navedeno, Simet smatra da koncesije koje je izdalo Ministarstvo te naknadne odluke kojima se odbijaju zahtjevi za promjenom relacija pokazuju da navedene koncesije ispunjavaju kriterije iz ugovora o pružanju usluga u smislu članka 14. Uredbe (EEZ) br. 1191/69 kada se radi o ispunjavanju obveza s obzirom na linije, stajališta, cijene putnih karata, besplatno prenošenje običnih pisama za poštansku službu i druge pošte uz plaćanje pristojbe propisane odredbama kojima se uređuje takvo prenošenje.
Even assuming Regulation (EEC) No 1191/69 did not provide for any right to compensation for holders of inter-regional concessions, as argued by the Ministry, Simet contends that this would mean that the service had been liberalised and, as such, the administration could not impose any obligations, in particular those concerning fares, on the undertaking.
Čak i kad bi se pretpostavilo da se Uredbom (EEZ) br. 1191/69 ne predviđa pravo na naknadu nositeljima međuregionalnih koncesija, kao što je iznijelo Ministarstvo, društvo Simet tvrdi da bi to značilo da se usluga liberalizirala te da stoga upravno tijelo ne može trgovačkom društvu uvoditi nikakve obveze, a pogotovo ne u odnosu na cijene putnih karata.
Simet therefore considers that the Ministry acted in breach of the law and that under national law (i.e. Article 35 of Legislative Decree No 80/1998 applied by the Council of State) compensation for damages is due.
Simet stoga smatra da je Ministarstvo povrijedilo zakon te da u skladu s nacionalnim pravom (odnosno člankom 35. Zakonodavne uredbe br. 80/1998 koju primjenjuje Državno vijeće) treba isplatiti naknadu za štetu.