natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Older citizens should have access to effective healthcare services where they will be catered for with dignity and sensitivity.
Ikääntyvien kansalaisten saatavilla olisi oltava tehokkaita terveydenhoitopalveluja, joita tarjotaan arvokkaasti ja tahdikkaasti.
This may require developing a wider range and alternatives to current treatment.
Tämä saattaa edellyttää nykyisten hoitomuotojen laajentamista ja vaihtoehtoisten hoitomuotojen kehittämistä.
Drugs in focus is a series of policy briefings published by the European Monitoring Centre for Drugs and Drug Addiction (EMCDDA) in Lisbon.
Teemana huumeet on tilannekatsausten sarja, jota julkaisee Lissabonissa toimiva Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskus (EMCDDA).
The briefings are produced three times a year in the 23 official languages of the European Union plus Norwegian and Turkish.
Tilannekatsaukset julkaistaan kolme kertaa vuodessa Euroopan unionin 23 virallisella kielellä sekä norjaksi ja turkiksi.
Any item may be reproduced provided the source is acknowledged.
Katsausten kaikkia osia voidaan lainata edellyttäen, että lähde mainitaan.
For free subscriptions, please specify your requirements via e-mail: publications@emcdda.europa.eu
Ilmoita, mitä haluat, kun tilaat viraston maksuttomia julkaisuja (publications@emcdda.europa.eu).
OFFICIAL PUBLISHER: Office for Official Publications of the European Communitiesnull
VIRALLINEN JULKAISIJA: Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimistonull
Centre for Drugs and Drug Addiction
Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskuksen tilannekatsaus
Neurobiological research on drugs: ethical and policyimplications
Huumeidenkäytön neurobiologinen tutkimus: eettiset ja poliittisetvaikutukset
Drug addiction is a behaviour characterised by the individual exhibiting a loss of control over their consumption.
Huumeriippuvuus tarkoittaa käyttäytymismallia, jossa käyttö on muuttunut hallitsemattomaksi.
Addicts may wish to stop, but find it difficult to do so, despite often experiencing negative consequences.
Huumeriippuvainen voi haluta käytön lopettamista mutta pitää sitä vaikeana käytön kielteisistä seurauksista huolimatta.
Modern developments in neurobiology help us to better understand this process.
Neurobiologiassa tapahtunut kehitys auttaa ymmärtämään paremmin prosessia.
Moreover, such developments now provide strong scientific grounds for viewing drug addiction as a psychiatric disorder, usually classified as a ‘chronic and relapsing brain disease’.
Uusin tutkimus tarjoaa nykyisin myös vankat tieteelliset perusteet päihderiippuvuuden luokittelemiseksi psykiatriseksi häiriöksi – yleensä päihderiippuvuutta on pidetty kroonisena ja uusiutuvana aivosairautena.
psychological and pharmacological treatments and prevention strategies.
psykologisille ja farmaseuttisille hoidoille ja ennaltaehkäisystrategioille.
The findings so far are encouraging, but their implications can easily be overstated or misunderstood, and also raise a number of important ethical issues that require careful consideration.
Tähänastiset tulokset ovat lupaavia, mutta niiden merkitystä voidaan helposti yliarvioida tai ne voidaan käsittää väärin. Niihin liittyy myös joitakin merkittäviä eettisiä kysymyksiä, jotka vaativat huolellista pohdintaa.
This paper provides a summary of the key developments in this area and underlines the fact that any potential new approaches will require rigorous evaluation for safety and efficacy before being introduced into routine practice.
Samalla on syytä tuoda esiin se tosiasia, että kaikkien potentiaalisten uusien lähestymistapojen turvallisuutta ja tehokkuutta on arvioitava huolellisesti ennen niiden ottamista rutiininomaiseen käyttöön.
Most neurobiological research on addiction has focused on the role a drug-released neurotransmitter called dopamine has on the repeated activation of the ‘reward system’– circuitry made up of a complex set of cerebral structures which act as a barometer, indicating a person’s physical and psychological state.
Useimmissa väärinkäytön neurobiologisissa tutkimuksissa on keskitytty huumausaineiden vapauttaman välittäjäaineen, dopamiinin, osuuteen palkitsemisjärjestelmän toistuvassa aktivoinnissa. Kyseessä on ilmapuntarin tavoin toimiva monimutkaisten aivorakenteiden kytkentäjärjestelmä, joka ilmaisee henkilön fyysistä ja psyykkistä tilaa.
Spurred on by recent technological developments occurring rapidly in this field, newmodels have arisen which take into account the implication of other neurotransmitters in the process, also exploring the role of genetic differences between individuals.
Alan nopea teknologinen kehitys viime aikoina on poikinut uusia lähestymistapoja, joissa otetaan huomioon muidenkin välittäjäaineiden osuus prosessissa. Niin ikään tutkitaan yksilöiden välisiä geneettisiä eroja.
By providing a better understanding of how addiction develops, this research may provide the basis for new
Parantamalla tietämystä riippuvuuden kehittymisestä tutkimus voi luoda perustan uusille
Neurotransmitter: a chemical produced and released by neurons.
Välittäjäaine: hermosolujen tuottama ja erittämä kemikaali.
Some of these molecules (GABA, glutamic acid) participate in the communication between neurons; some others (dopamine, noradrenaline, serotonin) modulate (amplify or attenuate) the information.
Jotkin näistä molekyyleistä (gamma-aminovoihappo, glutamiinihappo) osallistuvat hermosolujen väliseen viestintään; toiset (dopamiini, noradrenaliini, serotoniini) puolestaan moduloivat (voimistavat tai heikentävät) tiedonkulkua.
Reward system: this brain circuit reinforces behaviour when activated.
Palkitsemisjärjestelmä: järjestelmä aivoissa, joka aktivoituessaan vahvistaa käyttäytymistä.
Data indicate that drugs of abuse are pleasurable because they activate this system.
Tutkimustietojen mukaan huumeiden väärinkäytön aikaansaama mielihyvä johtuu tämän järjestelmän aktivoitumisesta.
Key issues at a glance
Avainkohdat yhdellä silmäyksellä
Neurobiological research tries to understand how addictive drugs produce neurochemical changes in the brain’s reward pathway, making their use appealing and producing a drive to use them repeatedly.
Neurobiologinen tutkimus yrittää selvittää, miten riippuvuudelle altistavat aineet muuttavat neurokemiallisesti aivojen palkitsevuuteen liittyvää reititystä, mikä tekee aineista houkuttelevampia ja yllyttää käyttämään niitä toistuvasti.
Novel pharmacotherapies targeted at specific neurotransmitter systems, pharmacological drug implants, drug vaccines or neurological treatments may have the potential to ameliorate addictive behaviours.
Tulevaisuudessa riippuvuuskäyttäytymistä voidaan ehkä lievittää tiettyihin välittäjäainejärjestelmiin kohdennetuilla uusilla lääkehoidoilla, lääkeistutteilla, lääkerokotteilla tai neurologisilla hoidoilla.
A growing body of research suggests that chronic drug use can produce long-term disruptions in the modulation of neurocognitive circuits involved in motivation and attention, decision-making and the ability to inhibit impulses.
Yhä useammat tutkimukset viittaavat siihen, että jatkuva huumeidenkäyttö voi aiheuttaa pitkäaikaisia häiriöitä motivaation ja tarkkaavaisuuden, päätöksenteon ja impulssinestokyvyn säätelyyn osallistuvien neurokognitiivisten toimintojen moduloinnissa.
Neuroscience and genetic research promise to provide a detailed causal explanation in terms of brain processes.
Neurotieteellisen ja geneettisen tutkimuksen avulla pyritään selittämään riippuvuuden syitä mahdollisimman tarkasti aivoprosessien perusteella.
There is a pressing need to explore the ethical and policyimplications of addiction neuroscience research to ensure that developments are taken forward in ways that adequately safeguard human rights and protect the ethical values of consent, liberty, equality and privacy.
Riippuvuuden neurotieteellisen tutkimuksen eettiset ja poliittisetvaikutukset vaativat kiireellistä tarkastelemista kehityksen varmistamiseksi siten, että turvataan ihmisoikeudet ja suojellaan itsemääräämisoikeuden, vapauden, tasa-arvon ja yksityisyyden kaltaisia eettisiä arvoja.
1st issue 2009
Nro 1, 2009
‘Developments in neuroscience are transforming our understanding of how people become addicted to drugs while opening-up avenues of investigation for new approaches to treatment.
”Neurotieteiden kehitys on muuttamassa käsitystämme päihderiippuvuuden syntytavoista ja avaamassa näkymiä uusien hoitomallien tutkimukseen.
We must, however, ensure that such beneficial new approaches are rigorously evaluated prior to implementation to ensure maximum success and financial efficiency.’
Näitä lupaavia lähestymistapoja on kuitenkin arvioitava tarkasti ennen niiden käyttöönottoa, jotta varmistetaan paras mahdollinen lopputulos ja taloudellinen tehokkuus.”
Almost all drugs known to induce abuse or addiction in humans increase the release of a neurotransmitter called dopamine in a sub-cortical structure, the nucleus accumbens.
Lähes kaikki huumausaineet, joiden tiedetään aiheuttavan riippuvuutta tai altistavan ihmisen väärinkäytölle, lisäävät dopamiini-nimisen välittäjäaineen vapautumista aivokuoren alla sijaitsevassa rakenteessa, accumbenstumakkeessa.
The cell bodies of neurons which release dopamine are located in the ventral tegmental area and the substantia nigra (see figure).
Dopamiinia vapauttavien hermosolujen soluruumiit sijaitsevat ventraalisella keskiaivojen peitealueella ja mustatumakkeessa (ks. kuva).
These dopaminergic neurons form the meso-corticolimbic pathway.
Nämä dopaminergiset hermosolut muodostavat ns. mesokortikolimbisen radan.
They stimulate different cerebral structures, such as the prefrontal cortex, the amygdala and the hippocampus, which are part of a circuitry called the ‘reward system’.
Ne stimuloivat eri aivorakenteita, kuten otsalohkon etuosan aivokuorta, mantelitumaketta ja aivotursoa, jotka kaikki ovat aivojen ”mielihyväkeskukseksi” kutsutun järjestelmän osia.
Animal studies and other evidence suggest great variability in vulnerability to addiction.
Eläinkokeiden ja muiden tutkimustulosten mukaan riippuvuusalttius vaihtelee huomattavasti.
New technologies mean that neurobiological research can start to identify neuropsychological and genetic differences in individuals that may influence their chances of developing addiction if they use drugs.
Neurobiologisessa tutkimuksessa käytettävien uusien tekniikoiden avulla pystytään jo tunnistamaan yksilöllisiä neuropsykologisia ja geneettisiä eroja, jotka saattavat vaikuttaa yksilöiden alttiuteen huumeriippuvuuden kehittymiselle.
Traditional and newtreatments of addiction
Riippuvuuden perinteiset jauudet hoitomallit
Most neurobiological models of addiction argue that, because drugs of abuse release dopamine and activate the reward system, addiction is due to a modification of kinetic reactions and increased dopamine release.
Useimmissa neurobiologisissa malleissa riippuvuuden selitetään aiheutuvan kineettisten reaktioiden muutoksista ja lisääntyneestä dopamiinin erityksestä, koska huumausaineet vapauttavat dopamiinia ja aktivoivat palkitsemisjärjestelmän.
This dysregulation would correspond either to an increased reactivity of dopaminergic neurons to specific stimuli linked to the pleasurable and addictive product or to a down-regulation of dopamine signalling and a dampening of activity in the reward pathway.
Näiden teorioiden mukaan tämä aivojen säätelyhäiriö johtuu joko dopaminergisten hermosolujen lisääntyneestä reaktiivisuudesta mielihyvää ja riippuvuutta aiheuttavan aineen tuottamille ärsykkeille tai dopamiinisignaalien vaimenemisesta ja palkitsevuuteen liittyvän reitin aktiivisuuden heikentymisestä.
In natural situations, dopamine is released when a rewarding experience is new, better than expected or unanticipated.
Dopamiinia erittyy luonnollisesti, kun mielihyvän kokemus on uusi, odottamaton tai odotettua parempi.
This release of dopamine helps the individual to memorise signals announcing a reward.
Dopamiinin eritys auttaa ihmistä muistamaan mielihyvää ennakoivat signaalit.
Hence, when the dopamine system becomes over-aroused by drug use, pursuit of the repetition of these effects can dominate other important, goal-directed activities.
Huumeidenkäyttö saa dopamiinijärjestelmän toimimaan ylikierroksilla, jolloin toistuvan mielihyvän kokemuksen tavoittelu voi syrjäyttää muut tärkeät tavoitehakuiset toiminnot.
Newmodels in theneurobiology of addiction
Neurobiologian uudetlähestymistavatriippuvuuteen
In humans, genetic studies have tried to identify specific addiction susceptibility genes. Large-scale linkage and association studies have identified numerous promising candidate genes that confer vulnerability to addiction but, to date, few of these alleles have been consistently replicated and many of the associations are modest.
Geeni- ja molekyylibiologian edistysaskeleet, kuten reseptorialatyyppien, kuljettajien ja endogeenisten agonistien kloonaus ja sekvensointi, ovat auttaneet tutkijoita tunnistamaan kyseisten reseptorien tai kuljettajien vaikutuskohtia ja kohdistamaan niihin joko toimintaa hillitseviä (antagonistit) tai toimintaa stimuloivia aineita (agonistit tai osittaisagonistit).
Usual pharmacological treatments include: (i) drugs that either block the addictive drug from working (e.g. naltrexone as a relapse prevention of heroin dependence) or make it unpleasant (e.g. disulfiram for alcohol dependence) or (ii) drugs that replace the addictive drug with a less harmful version of the drug (e.g. opioid substitution treatment using methadone).
Geneettisen muuntelun tekniikoilla on onnistuttu lisäämään (esim. yliekspressoituvat mutantit) tai estämään (esim. siirtogeeniset tai poistogeeniset vallitsevat negatiiviset mutantit) tietyn analysoitavana olevan molekyylin toimintaa eläinmalleilla.
Some treatments may also be used for a short period to help wean individuals off all drugs.
Ihmisillä riippuvuuden altistusgeenejä on yritetty tunnistaa geenitutkimuksilla.
Psychosocial interventions include cognitive behavioural therapy, motivational interviewing, drug counselling or 12-step support groups. These therapies provide an important adjunct to pharmacological and medical treatments in achieving a long-term successful outcome.
Laajoilla kytkentä- ja assosiaatiotutkimuksilla on tunnistettu useita lupaavia riippuvuudelle altistavia geeniehdokkaita, mutta tähän mennessä vain harvoja näistä alleeleista on pystytty monistamaan johdonmukaisesti, ja monet assosiaatioista ovat heikkoja.
Some recent studies suggest that, despite the critical and unquestionable role dopamine plays in reward, drugs of abuse may not necessarily induce addiction via a direct effect on dopaminergic neurons.
Vaikka dopamiinilla on keskeinen ja kiistaton rooli palkitsevuuden tuottamisessa, joidenkin viimeaikaisten tutkimusten mukaan huumausaineiden aiheuttama riippuvuus ei välttämättä johdu suoraan niiden vaikutuksesta dopaminergisiin hermosoluihin.
There is some evidence that dopamine acts downstream to two other neuromodulators, noradrenaline and serotonin, responsible for vigilance and for the control of impulsivity, respectively.
On olemassa jonkin verran viitteitä siitä, että dopamiini vaikuttaa ketjun lopussa kahteen muuhunkin neuromodulaattoriin, nimittäin noradrenaliiniin
Progress in neurobiological research on addiction has led to the use of drugs which target the dopaminergic system.
Riippuvuutta on perinteisesti hoidettu lääkehoidon ja psykososiaalisten hoitojen yhdistelmällä.
However, this strategy has not yet proven effective in
Nikotiinikorvaushoito on yleinen tupakoinnin lopettamisessa käytettävä korvaushoito, mutta se ei ole erityisen tehokas.
Neuroimaging, using technologies such as functional magnetic resonance imaging (fMRI), positron tomography (PET), single photon emission computed tomography (SPECT), magnetoencephalograph (MEG), and electroencephalograph (EEG), has provided insight into the way in which druginduced changes in the brain can produce the type of cognitive deficits seen in people addicted to drugs. These are
Psykososiaalisiin hoitoihin kuuluvat kognitiivinen käyttäytymisterapia, motivoivat haastattelut, huumeneuvonta tai 12 askeleen tukiryhmät. Ne ovat hyödyllinen lisä lääke- ja lääkärinhoitoon onnistuneen hoitovasteen saamiseksi pitkällä aikavälillä.
proven and all bring with them potential costs as well as possible benefits.
varmaksi osoitettu, ja niillä kaikilla on omat potentiaaliset kustannuksensa ja hyötynsä.
Causal models of addiction treating addiction, possibly because the wrong dopamine receptor has been targeted (i.e. D2) or because other modulatory neurotransmitter systems also require consideration.
Tämä strategia ei kuitenkaan ole vielä osoittautunut tehokkaaksi riippuvuushoidossa, mahdollisesti siksi että lääke on kohdennettu väärään dopamiinireseptoriin (esim. D2) tai siksi että myös muut moduloivat välittäjäainejärjestelmät on huomioitava.
choices or act upon them.
itsenäisiä, tietoisia valintoja eivätkä toimimaan niiden mukaan.
Drug use encompasses a complex set of behaviours and even the autonomy of dependent individuals is variable.
Huumeidenkäyttö käsittää monitahoisen yhdistelmän erilaisia käyttäytymismuotoja, ja jopa huumeriippuvaisten itseohjautuvuudessa on yksilöllisiä eroja.
One risk of an overly simplified interpretation of the emerging neurobiological evidence is that it could be inappropriately used to justify coerced, highly invasive or even damaging treatments, by proponents overly optimistic about their ability to cure addiction and without showing sufficient concern for broader human rights and ethical implications.
Uusien neurobiologisten tutkimustulosten liian yksinkertaistetun tulkinnan vaarana on, että riippuvuuden hoidossa tarjoamiin mahdollisuuksiin suhtaudutaan turhan optimisesti ja niitä käytetään vääränä perusteena pakotetuille, hyvin invasiivisille tai jopa vahingollisille hoidoille ottamatta riittävästi huomioon laajempia ihmisoikeuksiin liittyviä ja eettisiä seurauksia.
Ethical and policyimplications
Eettiset ja poliittisetvaikutukset
How addiction is understood by society is important for deciding which responses are appropriate.
Parhaillaan kehitetään tai tutkitaan useita muita uusia hoitomalleja, jotka voivat tarjota toisenlaisia näkökulmia joidenkin huumeriippuvuuden muotojen hoitoon.
The definition of addiction as a disorder in which an individual’s control over their drug use is impaired can be contrasted with a historical perspective where drug users were seen as autonomous individuals who voluntarily engaged in illegal activities.
Näihin kuuluvat immunoterapiat sellaisten nikotiinin, kokaiinin ja heroiinin vaikutukset neutraloivien ”rokotteiden” muodossa, jotka sitovat kohdeaineen itseensä verenkierrossa ja estävät sen pääsyn aivoihin.
Even today, some authors remain sceptical about the existence of addiction, and the extent to which dependent individuals have autonomy over their actions remains a question of fundamental importance.
Neurokirurgia on kokeilevan hoidon invasiivisin ja pysyvin muoto, mutta siihen liittyy merkittäviä eettisiä ongelmia.
The brain disease model of addiction challenges the view that drug use is always a voluntary choice by arguing that prolonged drug use results in long-lasting changes in the brain structure that undermine voluntary control.
Hieman maltillisempi mutta silti eettisesti kyseenalainen hoitomuoto on aivojen syvien osien sähköstimulaatio, jossa riippuvuuteen vaikuttaville aivoalueille, kuten aivosaareen, istutetaan stimuloivia sähköelektrodeja.
Although these brain changes may explain why addicts continue to use drugs despite tolerance to their pleasurable effects and serious adverse consequences, this model may also be used to argue that addicts may lack the autonomy to make informed
Vähemmän invasiivisiin menetelmiin kuuluu transkraniaalinen magneettinen stimulaatio, jossa hermotoimintaa tasapainotetaan tai aktivoidaan kallon ulkopuolelta pienen magneettikelan avulla. Mikään näistä lähestymistavoista ei ole tällä hetkellä täysin
A number of other novel treatment approaches are in development or are being researched which may provide new approaches to treating some forms of drug dependence.
Asianmukaisista hoitotoimenpiteistä tehtäviin päätöksiin vaikuttaa merkittävästi se, miten riippuvuus ymmärretään yhteiskunnassa.
These include immunotherapies in the form of ‘vaccines’ against the effects of nicotine, cocaine and heroin that act by binding to the target drug in the bloodstream, thus preventing it from reaching the brain.
Riippuvuuden määritteleminen häiriöksi, jonka seurauksena käyttäjä ei pysty hallitsemaan huumeidenkäyttöään, on vastoin aiemmin vallinnutta käsitystä huumeidenkäyttäjistä itsenäisinä yksilöinä, jotka harjoittavat vapaaehtoisesti laitonta toimintaa.
Neurosurgery is the most invasive and permanent form of experimental treatment, but there exist strong ethical objections to this approach.
Vielä nykyisinkin jotkut tutkijat suhtautuvat epäilevästi riippuvuuden olemassaoloon. Onkin tärkeää selvittää, missä määrin huumeriippuvaiset pystyvät itse päättämään omista teoistaan.
Less extreme but still raising ethical concerns is deep brain stimulation which involves the insertion of electrical stimulating electrodes into the regions of the brain involved in addiction, such as the insula.
Aivosairauteen pohjautuvassa riippuvuuden selitysmallissa kyseenalaistetaan näkemys huumeidenkäytöstä vapaaehtoisena valintana sillä perusteella, että pitkittynyt huumeidenkäyttö aiheuttaa pitkäaikaisia muutoksia tahtoa säätelevissä aivojen osissa.
A less invasive approach is transcranial magnetic stimulation that involves placing a small magnetic coil against an individual’s skull in order to block or enhance neural activity.
Nämä aivomuutokset voivat selittää, miksi huumeriippuvaiset jatkavat huumeidenkäyttöä mielihyvän kokemusten asteittaisesta heikkenemisestä ja vakavista haittavaikutuksista huolimatta.
None of these approaches are currently
Sama malli voisi myös puolustaa teoriaa siitä, etteivät huumeriippuvaiset kykene tekemään
Dopaminergic projections from midbrain to forebrain
Dopaminergiset projektiot keskiaivoista otsalohkon etuosaan
Ventral tegmental area
Ventraalinen keskiaivojen peitealue
Note: Meso-corticolimbic dopaminergic neurons from the ventral tegmental area and substantia nigra project to an important structure of the reward circuitry, the nucleus accumbens, and to the cortical areas primarily responsible for making decisions, such as whether to use drugs (e.g. the prefrontal cortex, and the cingulate gyrus).
Huom: Mesokortikolimbiset dopaminergiset hermosolut ventraaliselta keskiaivojen peitealueelta ja mustatumakkeesta projisoituvat palkitsemisjärjestelmän keskeiseen rakenteeseen, accumbens-tumakkeeseen, sekä niille aivokuoren alueille, jotka ohjaavat valintoja, kuten esimerkiksi sitä, käyttääkö henkilö huumeita (esim. otsalohkon etuosan aivokuori ja pihtipoimu).
Projections from the midbrain also make connections with the caudate and the putamen (labelled Striatum in the figure). Source: Hyman et al., 2006.
Projektioissa keskiaivoista syntyy yhteyksiä myös stiratumiin.
Neurobiological research can make a significant contribution to our understanding of the extent to which addicts are autonomous, and therefore responsible for their actions.
Neurobiologinen tutkimus voi lisätä merkittävästi tietämystä siitä, miten itseohjautuvia huumeriippuvaiset ovat ja missä määrin he ovat itse vastuussa teoistaan.
The autonomy of addicts in making choices about their drug use is undoubtedly impaired when they are acutely intoxicated or experiencing severe withdrawal symptoms.
Huumeriippuvaisten kyky päättää itsenäisesti huumeidenkäytöstään on kiistatta heikentynyt silloin, kun he ovat akuutisti huumeiden vaikutuksen alaisia tai heillä on vakavia vieroitusoireita.
However, the extent of impairment varies greatly and informed consent, i.e. the process by which individuals agree to treatment in the full knowledge of its possible risks and benefits, and without coercion, can and should be obtained after patient stabilisation.
Tämä kyky vaihtelee kuitenkin merkittävästi, ja potilaan tilan vakauduttua häneltä voidaan – ja pitäisi – pyytää tietoinen suostumus niin, että hän suostuu sitoutumaan hoitoon pakottamatta ja täysin tietoisena sen mahdollisista riskeistä ja hyödyistä.