natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The recast also modifies the regulation regarding the Scientific Committee.
Uudelleenlaaditussa asetuksessa on muutettu myös tiedekomiteaa koskevia säännöksiä.
This will provide the agency with a cohesive, independent body of eminent scientists.
Näin seurantakeskuksella on käytössään johtavista tutkijoista koostuva yhtenäinen, riippumaton elin.
In addition to helping to ensure the quality of the work of the EMCDDA, it will also provide a bridge to the wider scientific and research community.
Tiedekomitea auttaa varmistamaan EMCDDA:n työn laadun ja toimii siltana muuhun tiede- ja tutkimusyhteisöön.
one for alcohol and one for illicit drugs.
asiakirjoissa.
Moves towards the integration of licit and illicit drugs policies have been evident in some countries for several years (e.g. Germany,
Ruotsissa on samanaikaisesti hyväksytty kaksi toisiinsa liittyvää toimintasuunnitelmaa, joista toinen koskee alkoholia ja toinen laittomia huumeita.
to know if their policies are implemented and if the expected outcomes are achieved.
Hallitukset haluavat tietää, onko politiikka pantu täytäntöön ja onko toivotut tulokset saavutettu.
In two Member States (Belgium, Slovenia), the scope of the evaluation has been limited to a number of selected projects.
Kahdessa jäsenvaltiossa (Belgia, Slovenia) arviointi on rajattu koskemaan valikoituja hankkeita.
In most other countries, and at EU level, the implementation of the actions set out in the national drug strategy is systematically monitored.
Useimmissa muissa maissa ja EU:n tasolla seurataan järjestelmällisesti kansallisessa huumestrategiassa mainittujen toimien toteutusta.
This enables progress reviews to be carried out, the findings of which may be used to improve or renew existing drug strategies or action plans.
Näin voidaan tehdä tilannekatsauksia, joiden tuloksia voidaan hyödyntää nykyisten huumestrategioiden tai toimintasuunnitelmien parantamisessa tai uudistamisessa.
National drug strategies and action plans generally include interventions in the areas of prevention, treatment and rehabilitation, harm reduction and supply reduction.
Kokonaisvaltaiset arvioinnit, jotka kattavat prosessin, tuotoksen, tulokset ja vaikutukset, eivät ole Euroopassa yhtä yleisiä.
2 to each of them varies, however, between countries (
Muutamissa tapauksissa (Luxemburg, Portugali) tällaisen arvioinnin suorittaa ulkopuolinen taho.
Some countries (Estonia, Greece, Spain, Poland, Sweden) report on the planning of an internal evaluation based on implementation progress reviews and other available epidemiological and criminological data.
Kansallisiin huumestrategioihin ja toimintasuunnitelmiin sisältyy yleensä toimia, jotka liittyvät ehkäisevään huumetyöhön, hoitoon ja kuntoutukseen, haittojen vähentämiseen ja tarjonnan vähentämiseen.
In some cases (Luxembourg, Portugal) such an evaluation will be performed by an external body.
Erilaisten toimien laajuus ja niiden merkittävyys vaihtelevat kuitenkin eri maissa (2).
can be explained by differences regarding the size and characteristics of the drug problem but also by the diversity of social and health policies in Europe.
Tämä selittyy paitsi huumeongelman laajuuden ja ominaispiirteiden eroilla myös sosiaali- ja terveyspolitiikan sisällöllisillä eroilla.
Financial resources, public opinion and political culture are also important factors, and it can be shown that countries having certain common features adopt similar drug policies (Kouvonen et al., 2006).
Määrärahat, yleinen mielipide ja poliittinen kulttuuri ovat niin ikään tärkeitä tekijöitä, ja voidaan osoittaa, että maissa, joilla on tiettyjä yhteisiä piirteitä, sovelletaan samantapaista huumepolitiikkaa (Kouvonen et al., 2006).
Having in the EU a diversity of national drug strategies with common objectives can be viewed as a strength because it allows comparative analysis of different types of approach.
EU:ssa on monenlaisia kansallisia huumestrategioita, joilla on kuitenkin yhteisiä tavoitteita.
Almost all European countries mention the objective of evaluating their national drug strategy. Governments want
Tätä voidaan pitää vahvuutena, sillä näin on mahdollista vertailla erilaisia lähestymistapoja.
In summary, progress reviews on the implementation of national drug strategies and action plans are becoming standard in Europe.
Yhteenvetona voidaan todeta, että kansallisten huumestrategioiden ja toimintasuunnitelmien toteutusta koskevat tilannekatsaukset ovat yleistymässä Euroopassa.
Both the United Kingdom and the United Nations Office on Drugs and Crime (UNODC) have invested considerable effort in this field.
Seuraava vaihe eli tulosten ja vaikutusten arvioinnin kehittäminen on vielä aluillaan, ja tuleva EU:n vuosien
See the 2006 selected issue ‘European drug policies: extended beyond illicit drugs?’.See Chapter 2.
Ks. vuoden 2006 erityiskysymys ”Huumepolitiikka Euroopassa: kattaako se muutakin kuin laittomat huumausaineet?”. Ks. luku 2.
Annual report 2007: the state of the drugs problem in Europe
Alue- tai paikallistasolla useimmissa maissa on huumekoordinointivirastoja ja/tai huumekoordinoijia.
Drug policy indexes countries (e.g. Finland, Portugal), coordination at regional or local level is directly supervised by the national coordination bodies.
Muissa maissa (esim. Portugali, Suomi) kansalliset koordinointielimet valvovat suoraan alue- tai paikallistason koordinointia.
Comparative analysis of drug coordination mechanisms in the EU is made difficult by the diversity of existing systems.
EU:n huumekoordinointimekanismien vertaileva analyysi on vaikeaa järjestelmien erilaisuuden vuoksi.
However, a study commissioned by the EMCDDA has shown that it is possible to assess coordination systems by focusing on their ‘implementation quality’, a concept for studying their capacity to produce coordination outcomes (Kenis, 2006).
EMCDDA:n teettämän tutkimuksen mukaan koordinointijärjestelmiä voidaan kuitenkin arvioida keskittymällä niiden ”toteutuksen laatuun”, sillä tämän käsitteen avulla voidaan tutkia niiden kykyä tuottaa koordinointituloksia (Kenis, 2006).
This approach will be further developed to enable it to be used in the evaluation of national drug coordination systems.
Tätä lähestymistapaa kehitetään edelleen, jotta sitä voitaisiin käyttää kansallisten huumekoordinointijärjestelmien arvioinnissa.
Drug-related public expenditure
Huumausaineisiin liittyvät julkiset menot
The United Kingdom’s drug harm index (DHI) is designed to capture the social costs of harms generated by the problematic use of any illegal drug.
Yhdistyneen kuningaskunnan huumehaittaindeksin (DHI) tarkoituksena on kuvata kaikkien laittomien huumeiden ongelmakäytön yhteiskunnalle aiheuttamien haittojen kustannukset.
It covers four types of harms: health impacts, community harms, domestic drug-related crime and commercial drug-related crime.
Se kattaa neljä haittatyyppiä: vaikutukset terveyteen, yhteiskunnalle aiheutuneet haitat, kotitalouksiin kohdistuvat huumausainerikokset ja yrityksiin kohdistuvat huumausainerikokset.
However, it is not intended to be a full summary of the country’s drug situation, as the indicators are limited to those for which robust data already exist, and the outcome figures and trends are being used as a baseline against which to assess future progress (MacDonald et al., 2005).
Sitä ei kuitenkaan ole tarkoitettu kattavaksi yhteenvedoksi maan huumetilanteesta, sillä se sisältää vain ne indikaattorit, joista on jo olemassa vankkaa tietoa, ja saatuja lukuja ja suuntauksia käytetään vertailukohtana tulevan kehityksen arvioimiseksi (MacDonald et al., 2005).
The UNODC’s illicit drug index (IDI) combines three dimensions of the drug phenomenon: drug production, drug trafficking and drug abuse.
UNODC:n laittomien huumeiden indeksiin (IDI) on yhdistetty huumeilmiön kolme ulottuvuutta: huumeiden tuotanto, huumekauppa ja huumeiden väärinkäyttö.
The outcome is an overall score, based on a ‘harm/risk factor per capita’, which should reflect the magnitude of all drug problems which arise in a given country (UNODC, 2005).
Tuloksena on kokonaispistemäärä, joka perustuu haitta- tai riskikertoimeen henkeä kohti ja jonka pitäisi kuvastaa kaikkien tietyssä maassa ilmenevien huumeongelmien koko laajuutta (UNODC, 2005).
The conceptualisation of both instruments has involved interesting methodological developments and has allowed a first insight into the use of overall indexes to evaluate drug strategies and monitor overall drug situations.
Kummankin välineen hahmottelu on ollut metodologisesti kiinnostavaa, ja siinä on alustavasti huomattu, että kokonaisindeksejä voidaan käyttää huumestrategioiden arvioinnissa ja yleisen huumetilanteen seurannassa.
A first observation is that such instruments can be useful for a longitudinal follow-up of the national situation but that, to understand what is really going on, the result should be contextualised with the analysis of individual indicators within the indexes.
Alustavan havainnon mukaan tällaisista välineistä voi olla hyötyä kansallisen tilanteen pitkäaikaisessa seurannassa, mutta todellisen tilanteen hahmottamiseksi tulokset pitäisi käsitellä indekseihin sisältyvien yksittäisten indikaattoreiden analyysin yhteydessä.
The use of an overall index for inter-country comparison could be more difficult given the limitations of existing data sets and the absence of contextual variables (e.g. geographical situation) from the analysis.
Kokonaisindeksin käyttö maiden välisessä vertailussa saattaa olla hankalaa, koska nykyisissä tietosarjoissa on rajoituksensa ja analyysistä puuttuvat kontekstuaaliset muuttujat (esim. maantieteellinen sijainti).
Public expenditure on the drug problem reported by the European countries ranges from EUR 200 000 to EUR 2 290 million (3).
Euroopan maiden ilmoittamat huumeongelmasta johtuvat julkiset menot vaihtelevat 200 000 eurosta 2,29 miljardiin euroon (3).
The high variability is partly explained by the different sizes of the Member States and partly by differences between countries in the types of expenditure reported and the completeness of the data.
Suuri vaihtelu selittyy osittain jäsenvaltioiden erilaisella koolla ja osittain maiden välisillä eroilla ilmoitetuissa menolajeissa ja tiedon kattavuudessa.
Most countries reported only expenditures incurred in connection with the implementation of national drug policy programmes, and did not detail other expenditures in the field of supply and demand reduction.
Useimmat maat ilmoittivat vain kansallisten huumepoliittisten ohjelmien täytäntöönpanon yhteydessä syntyneet menot eivätkä muita kysynnän ja tarjonnan vähentämiseen liittyviä menoja.
Furthermore, not all the main areas of State spending on the drug phenomenon were always included, with only 15 out of 23 countries providing detailed information on expenditure on ‘health and social care’ activities (treatment, harm reduction, health research, educational, prevention and social activities) and only 14 countries reporting on ‘law enforcement’ expenditure (police, army, law courts, prisons, customs and finance guard activities).
Kaikki huumeilmiöön liittyvien julkisten menojen pääalueet eivät myöskään aina olleet mukana, sillä 15 maata 23:sta antoi yksityiskohtaisia tietoja terveys- ja sosiaalimenoista (hoito, haittojen vähentäminen, terveysalan tutkimus, valistus-, ehkäisy- ja sosiaalitoiminta) ja vain 14 maata ilmoitti lainvalvontamenot (poliisin, asevoimien, tuomioistuinten, vankiloiden, tullin ja valtiovarainhallinnon toiminta).
Information about expenditure in other areas (e.g. administration, coordination, monitoring and international cooperation) was even more scarce (seven countries), as was information on regional and municipal budgets (six countries).
Tiedot menoista muilla alueilla (esim. hallinto, koordinointi, seuranta ja kansainvälinen yhteistyö) olivat vieläkin niukempia (seitsemän maata), samoin kuin tiedot alueellisista ja kunnallisista määrärahoista (kuusi maata).
While formal drug coordination mechanisms now exist in almost all EU Member States and Norway, there is considerable diversity in the existing systems, reflecting differences in the political structures between countries.
Lähes kaikissa EU:n jäsenvaltioissa ja Norjassa on nykyisin virallisia huumepolitiikan koordinointimekanismeja, mutta näissä järjestelmissä on huomattavia eroja maiden poliittisten rakenteiden erojen vuoksi.
Nevertheless, some general features can be described.
Joitakin yleisiä piirteitä voidaan kuitenkin ottaa esille.
Six countries provided detailed information of expenditure associated with tackling drugs (Table 1).
Kuusi maata antoi yksityiskohtaisia tietoja huumeongelman torjuntaan liittyvistä menoista (taulukko 1).
In these countries, drug-related public expenditure represented between 0.11 % and 0.96 % of the total general government expenditure in the year (median 0.32%) or between 0.05 % and 0.46 % of the national gross domestic product (GDP) (median 0.15%).
Näissä maissa huumausaineisiin liittyvien julkisten menojen osuus oli 0,11–0,96 prosenttia julkisyhteisöjen vuotuisista kokonaismenoista (mediaani 0,32 %) tai
European countries differ in how coordination mechanisms at the national level are linked to those at regional or local level.
Useimmissa maissa on huumepolitiikan koordinointimekanismeja sekä kansallisella että alue- tai paikallistasolla.
This figure is likely to underestimate the full extent of drug-related public expenditure, given the high level of under-reporting.
Kansallisella tasolla on yleensä
Overall figures on drug-related public expenditures in 2005 in the EU Member States and Norway were identified by the corresponding national focal points.
Kansalliset yhteyspisteet ilmoittivat kokonaisluvut, jotka koskivat huumausaineisiin liittyviä julkisia menoja vuonna 2005 EU:n jäsenvaltioissa ja Norjassa.
The public expenditure perspective
Julkisten menojen näkökulma
Studies on the costs of drug use can be an important source of information for the development and management of drug policies.
Huumeidenkäytön kustannuksia koskevat tutkimukset voivat olla huumepolitiikan kehittämisen ja hallinnan kannalta tärkeä tiedonlähde.
The term ‘public expenditure’ refers to the value of goods and services bought by the government of the State (i.e. central, regional, local) in order to execute each of its functions (i.e. healthcare, justice, public order, education, social services).
”Julkisilla menoilla” tarkoitetaan niiden valtionhallinnon (keskus-, alue- ja paikallishallinnon) hankkimien tavaroiden ja palvelujen arvoa, joilla se huolehtii sille kuuluvista tehtävistä (terveydenhuolto, oikeuslaitos, yleinen järjestys, koulutus, sosiaalipalvelut).
The analysis of a State’s public expenditure provides useful information regarding the ability of its government to spend effectively and efficiently. ciently.
Valtion julkisia menoja analysoimalla saadaan hyödyllistä tietoa siitä, miten tehokkaasti hallinnossa pystytään käyttämään varoja.
Drug-related costs can be divided into two major categories: direct and indirect.
Huumeisiin liittyvät kustannukset voidaan jakaa kahteen pääryhmään: välittömiin ja välillisiin kustannuksiin.
Direct costs are those for which payments are made, and typically include expenditure in the areas of prevention, treatment, harm reduction and law enforcement.
Välittömät kustannukset ovat maksujen muodossa, ja niihin kuuluvat yleensä ehkäisystä, hoidosta, haittojen vähentämisestä ja lainvalvonnasta aiheutuneet menot.
Indirect costs are the value of productive services not performed because of drug use, and typically consist of lost productivity due to drug-related morbidity and mortality.
Välillisillä kustannuksilla tarkoitetaan sellaisten tuottavien palvelujen arvoa, jotka jäävät huumeidenkäytön takia suorittamatta, ja niihin luetaan yleensä huumeisiin liittyvän sairastuvuuden ja kuolleisuuden aiheuttama tuottavuuden menetys.
Drug-related costs may also include the intangible costs of pain and suffering, usually in the form of quality of life measures, but this category of costs is often omitted because of the difficulty in accurately quantifying it in monetary terms.
Huumeisiin liittyvät kustannukset voivat sisältää myös kivusta ja kärsimyksestä aiheutuneita aineettomia kustannuksia yleensä elämänlaatuun liittyvinä, mutta tämä kustannusryhmä jätetään usein pois siksi, että sitä on vaikea mitata täsmällisesti rahassa.
A cost study may be conducted from several different perspectives, each of which might include different costs, for example costs to society as a whole, the government, the healthcare system, third-party payers, and drug users and their families.
Kustannuksia voidaan tutkia monesta eri näkökulmasta, joista kuhunkin voi sisältyä erilaisia kustannuksia, esimerkiksi koko yhteiskunnalle, hallinnolle, terveydenhuoltojärjestelmälle, ulkopuolisille maksajille sekä huumeidenkäyttäjille ja heidän perheilleen aiheutuvat kustannukset.
The estimation of drug-related public expenditure is a different exercise from that of estimating social costs.
Huumeisiin liittyvät julkiset menot arvioidaan eri tavalla kuin sosiaaliset kustannukset.
Public expenditure represents only a proportion of social costs, mainly in the form of direct costs; indirect costs are explicitly excluded, as there are costs from private stakeholders (e.g. private health insurance companies).
Julkiset menot muodostavat vain osan sosiaalisista kustannuksista, lähinnä välittömien kustannusten muodossa; välilliset kustannukset jäävät pois, sillä kustannuksia syntyy myös yksityisellä sektorilla (esim. yksityiset sairausvakuutusyhtiöt).
Direct public expenditures explicitly labelled as ‘drug-related’ can be initially traced back by exhaustively reviewing official financial reporting documents (e.g. budgets or year-end reports).
Nimenomaisesti ”huumeisiin liittyviksi” luokitellut välittömät julkiset menot saadaan alustavasti selville pelkästään tutkimalla virallisia tilinpäätösasiakirjoja (esim. talousarviot tai vuosikertomukset).
Estimations are complicated when drug-related expenditures are not labelled as such but embedded in programmes with broader goals (e.g. overall police operations budget).
Laskelmien tekeminen vaikeutuu silloin, kun huumeisiin liittyviä menoja ei ole luokiteltu suoraan, vaan ne sisältyvät laaja-alaisiin ohjelmiin (esim. poliisitoimen kokonaistalousarvio).
In this case, direct non-labelled drug-related expenses must be calculated through modelling approaches.
Tässä tapauksessa välittömät luokittelemattomat huumeisiin liittyvät menot on laskettava mallinnuksen avulla.
Drug-related social costs are the total of all the costs to society, direct and indirect, caused by drug use.
Huumeisiin liittyvät sosiaaliset kustannukset ovat kaikkien huumeidenkäytöstä yhteiskunnalle aiheutuvien välittömien ja välillisten kustannusten summa.
The output, expressed inmonetary terms, is an estimate of the total burden that drug use places on society (Single et al., 2001).
Rahamääräisesti arvioitu lopputulos on arvio huumeidenkäytön yhteiskunnalle aiheuttamasta kokonaistaakasta (Single et al., 2001).
Determining the social cost of drug use has several benefits.
Huumeidenkäytön sosiaalisten kustannusten määrittämisestä on monenlaista hyötyä.
First, it reveals how much society is spending on drug-related issues and, implicitly, the amount that would be saved if drug use were completely abolished.
Ensiksikin se paljastaa, miten paljon yhteiskunta käyttää varoja huumeisiin liittyviin asioihin, ja epäsuorasti se osoittaa, miten paljon rahaa säästyisi, jos huumeidenkäyttö loppuisi kokonaan.
Second, it identifies the different components of cost and thesize of the contribution of each sector in society.
Toiseksi siitä saadaan selville erilaiset kustannustekijät ja kunkin yhteiskuntasektorin osuus.
The primary aim of social cost calculations is to weigh the burden that drug problems pose on society against the cost to society of addressing these problems (including possible indirect effects).
Sosiaalisia kustannuksia koskevien laskelmien päätavoitteena on verrata huumeongelmien yhteiskunnalle aiheuttamaa taakkaa niihin kustannuksiin, joita yhteiskunnalle aiheutuu näiden ongelmien ratkaisemisesta (mukaan luettuina mahdolliset välilliset vaikutukset).
Ultimately, this leads to the question of effectiveness and efficiency: do governments spend their money wisely on the right problems?
Kyse on loppujen lopuksi vaikuttavuudesta ja tehokkuudesta: käytetäänkö valtion varat järkevästi todellisten ongelmien ratkaisemiseen?
However, some authors (Reuter, 2006) have proposed that, for policy purposes, public expenditures are more relevant than social costs.
Jotkut tutkijat (Reuter, 2006) ovat kuitenkin arvioineet, että politiikan kannalta julkiset menot ovat tärkeämpiä kuin sosiaaliset kustannukset.
The drugs budget helps to describe what policies a government is using to reduce drug use and related problems, which is the first step towards deciding whether the level and content of such policies is adequate.
Huumemäärärahojen avulla voidaan kuvata, millaista politiikkaa valtiossa harjoitetaan huumeidenkäytön ja siihen liittyvien ongelmien vähentämiseksi, jolloin on mahdollista selvittää, onko tällainen politiikka tasoltaan ja sisällöltään riittävää.
and Norway. Based on the data supplied by these six countries, the total drug-related public expenditure by European countries is calculated to lie somewhere between
kuuden maan toimittamien tietojen perusteella Euroopan maiden huumausaineisiin liittyvien julkisten kokonaismenojen arvellaan olevan 13–36 miljardia euroa (4).
the public health programme 2007–13 and the seventh RTD framework programme 2007–13, also provide funding opportunities for organisations working in different aspects of the drugs field.
Lainvalvonnan osuus kokonaismenoista oli 24–77 prosenttia, ja loppuosa käytettiin terveys- ja sosiaalipalveluihin.
In addition, as of 2005, the EC and the Member States had co-financed drug-related assistance projects in third countries to the value of over EUR 750 million.
siten 0,12–0,33 prosenttia EU:n (25 maata) BKT:stä vuonna 2005.
At EU level, considerable funding will be provided by the European Commission to tackle the drugs issue under the new 2007–13 budget.
Euroopan maiden antamien ilmoitusten mukaan huumausaineisiin liittyvät julkiset menot olivat yhteensä 8,1 miljardia euroa.
A new funding instrument for drugs prevention and information of EUR 21 million is under negotiation and may be adopted by the end of 2007, making EUR 3 million available for transnational projects this year.
Tämä luku ei todennäköisesti sisällä kaikkia huumausaineisiin liittyviä julkisia menoja, sillä paljon tietoja jätettiin ilmoittamatta.
Other new financial instruments, such as the prevention of and fight against crime programme,
Taulukon 1 kuuden maan osuus EU:n jäsenvaltioiden ja Norjan ilmoittamista julkisista kokonaismenoista on 76 prosenttia. Näiden
In response to the EU drugs action plan 2005–08, the EMCDDA is currently working towards developing a methodology that will enable the Member States, candidate countries and Norway to compile standardised data on drug-related expenditure.
EU-tasolla Euroopan komissio antaa huomattavasti rahoitusta huumeongelman ratkaisemiseen uudessa vuosien 2007–2013 talousarviossa.
This will help the EMCDDA to estimate both the total public expenditure allocated to drugs and how this is divided between different activities.
Parhaillaan neuvotellaan uudesta 21 miljoonan euron rahoitusvälineestä huumeiden torjuntaan ja huumetiedotukseen.
Of the six countries, four (Hungary, the Netherlands, Finland and Sweden) provided detailed modelled approaches of their figures.
Kuudesta maasta neljä (Unkari, Alankomaat, Suomi ja Ruotsi) esitti yksityiskohtaisesti mallinnettuja lukuja.