natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The object of the main proceedings is to determine whether, in accordance with Article 22 of Directive 97/13, a fee which is contrary to Article 11 of that directive may continue to be levied until 31 December 1998, in other words beyond the timelimit set by Article 25 for the transposition of the directive (31 December 1997). 21
Pääasian kannalta on nimittäin tarpeellista vastata kysymykseen siitä, voidaanko direktiivin 97/13 11 artiklan kanssa ristiriidassa oleva maksuvelvoite pitää kyseisen direktiivin 22 artiklan nojalla voimassa 31.12.1998 saakka, eli yli direktiivin 25 artiklassa tarkoitetun, direktiivin täytäntöönpanoa varten varatun ajanjakson (joka päättyi 31.12.1997). 21
An analysis of the conflict between the fee paid by Telecom Italia (and the national measures which provide for that fee) and the scheme of Directive 97/13, and in particular
Asiassa on ennen tällaisen kysymyksen esittämistä kuitenkin aiheellista tarkastella sitä eroa, joka vallitsee Telecom Italian suorittaman maksun (samoin kuin niiden kansallisten sääntöjen, joiden nojalla sitä
21 — That date is consistent with the aim of the Community legislature to complete the liberalisation of the telecommunications market by 1 January 1998, as set out in Article 2 of Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p.
21 – Kyseinen päivämäärä vastaa yhteisön lainsäätäjän halua vapauttaa telemarkkinat 1.1.1998 alkaen. Tämä tahto on ilmaistu kilpailusta telepalvelumarkkinoilla 28.6.1990 annetun komission direktiivin 90/388/ETY (EYVL L 192, s.
10), in the version of Commission Directive 96/19/EC of 13 March 1996 (OJ 1996 L 74, p. 13).
10) – sellaisena kuin se on muutettuna 13.3.1996 annetulla komission direktiivillä 96/19/EY (EYVL L 74, s.
Recital 1 in the preamble to Directive 97/13 reflects that objective, to which the Court (judgment in Albacom and Infostrada, paragraph 35) and I myself (Opinion in Nuova Società di Telecomunicazioni, points 45 and 46) have also drawn attention.
Direktiivin 97/13 ensimmäisessä perustelukappaleessa viitataan tähän pyrkimykseen, mitä yhteisöjen tuomioistuin (yhdistetyissä asioissa Albacom ja Infostrada annetun tuomion 35 kohta) ja minä (asiassa Nuova società di telecomunicazioni esittämäni ratkaisuehdotuksen 45 ja 46 kohta) olemme korostaneet.
In any event, it is easy to predict the outcome since, pursuant to the caselaw cited, pecuniary charges which, in accordance with Article 11 of the directive, are imposed on undertakings holding individual telecommunications licences are intended to cover the administrative costs incurred in the issue and enforcement of those licences, unless they concern scarce resources, in which case a fee may be charged to ensure the optimal use of such resources.
Lopputulos on joka tapauksessa helppo havaita, koska kyseisen oikeuskäytännön mukaan sallittuja ovat sellaiset maksut, joita kyseisen 11 artiklan nojalla vaadittiin televiestintää koskevien yksittäisten toimilupien haltijayrityksiltä sellaisten hallintokulujen kattamiseksi, jotka liittyvät kyseisten lupien myöntämiseen ja luovuttamiseen, paitsi jos kyse on niukoista voimavaroista, jolloin sallittuna pidetään myös voimavarojen tehokkaan käytön varmistavaa maksua.
In line with that approach, the following do not comply with that scheme: a fee calculated by taking into account the forecast of the general costs, over a period of 30 years, of the body which issues the licences (i-21 Germany and Arcor); charges which are based on the turnover of the licence holders (Albacom and Infostrada); and an additional charge levied in respect of the private use of the public telecommunications network allocated to the licence holder, fixed in accordance with criteria other than those laid down in Article 11 (Nuova Società di Telecomunicazioni).
Kyseisen näkemyksen mukaisesti tähän järjestelmään ei kuulu maksu, jonka suuruus perustuu sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevaan ennusteeseen 30 vuoden ajalta (yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor annettu tuomio), eivätkä maksut, joiden määrät lasketaan teleyhtiöiden liikevaihdon perusteella (yhdistetyissä asioissa Albacom ja Infostrada annettu tuomio), tai vaatimus, joka koskee lisämaksua, joka toimiluvan haltijoiden on maksettava niiden käyttöön osoitetun yleisen televerkon yksityiskäytöstä ja joka lasketaan sellaisten perusteiden mukaisesti, jotka eivät vastaa direktiivin 11 artiklassa säädettyjä perusteita (asiassa Nuova società di telecomunicazioni annettu tuomio).
OPINION OF MR RUIZ-JARABO — CASE C-296/06
JULKISASIAMIES RUIZ-JARABON RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-296/06 yksinomaisia toimilupia, jotka vielä ovat voimassa yhdenmukaistetussa järjestelmässä, jotta voitaisiin suojata kaikkien oikeusyhteisöjen osana olevia arvoja, eli oikeudellisten suhteiden vakautta ja jatkuvuutta.
It is certain (at least in the minds of the referring court and the parties to these preliminary-ruling proceedings) that the same outcome is warranted by the charge levied on Telecom Italia for its licence in 1998, the amount of which was proportional to the gross revenue from its activity.
Epäilyksiä ei voi olla (eikä ainakaan en -nakkoratkaisupyynnön esittäneellä tuomio -istuimella ja tämän asian asianosaisilla tunnu olevan) siitä, että edellä esitetty koskee myös sitä maksua, jota Telecom Italialta on vaadittu sille myönnetystä toimiluvasta vuodelta 1998 ja jonka määrä on laskettu sen toiminnastaan saamien bruttotulojen perusteella.
However, once that finding has been made, the question arises whether, notwithstanding that the fee is contrary to Directive 97/13, it was appropriate to extend that fee for one year pursuant to Article 22, the wording of which is anticipated in recitals 26 and 27 in the preamble to the directive.
Kyseisestä toteamuksesta huolimatta tulee kuitenkin esille kysymys siitä, että vaikka kyseinen maksu ei olekaan direktiivin 97/13 mukainen, onko sen voimassaoloa kuitenkin mahdollista jatkaa vuoden ajan 22 artiklan nojalla, jonka sanamuoto sisältyy myös direktiivin 26 ja 27 perustelukappaleeseen.
Nevertheless, that desire to preserve the past 24is not without limits.
Tämä huoli menneen säilyttämisestä on kuitenkin rajallinen.
At the outset, Article 22(1) lays down a time-limit, 25
24 Ensinnäkin 22 artiklan 1 kohdassa asetetaan aikaraja 25ja velvoitetaan kansalliset lainsäätäjät saattamaan valtuutukset direktiivin mukaisiksi ennen 1.1.1999.
B — The aim of Article 22 of Directive 97/13 requiring national legislatures to bring such authorisations into line with the provisions of the Directive before 1 January 1999, a timelimit which is repeated in the first subparagraph of Article 22(3), pursuant to which any obligations in such authorisations which have not been brought into line by that date are rendered inoperative.
Kyseinen päivämäärä toistetaan 22 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, ja mainittuna ajankohtana näihin valtuutuksiin perustuvat sellaiset velvoitteet, joita ei ole saatettu direktiivin mukaisiksi, lakkaavat olemasta voimassa.
However, Article 22 refers also to substantive restric-
Direktiivin 22 artiklassa säädetään myös muista aineellisista rajoituksista: sen 2 kohta on tältä osin hyvin
The heading of that article (‘Authorisations existing at the date of entry into force of this Directive’), read in conjunction with the beginning of Recital 26, 22provides the
Kun kyseisen artiklan otsikkoa (”Direktiivin voimaantulopäivänä voimassa olevat
24 — That yearning for times past reminds me of the sentence with which Thomas Mann opens his monumental tetralogy Joseph and His Brothers: ‘Deep is the well of the past.
valtuutukset”) tarkastellaan yhdessä 26 perustelukappaleen 22 kanssa, voidaan havaita ensimmäinen viite siitä, että kyseisen artiklan tarkoituksena on suojata sellaisia vanhoja
Indeed, we could call it bottomless … when our attention is directed solely and exclusively towards the past of humankind, that enigmatic creature and receptacle of our existence that is at once natural and joyful, supernatural and wretched, whose mystery is the centre around which our words revolve, and which gives urgency and passion to what we say and emphasis to all our questions’.
24 – Tämä jano menneitä aikoja kohtaan tuo mieleeni Thomas Mannin virkkeen, jolla hän aloittaa neliosaisen eepoksensa ”Joosef ja hänen veljensä”: ”Syvä on menneisyyden kaivo. – – Voisi jopa sanoa, että se on pohjaton, kun kerran katseemme suuntautuu vain ja ainoastaan ihmisen menneeseen, joka täyttää yhtäaikaisesti niin luonnollisen ja miellyttävän kuin yliluonnollisen ja kurjankin olemassaolomme ja jonka salaperäisyys on se ydin, jota sanamme piirittävät, joka antaa sanoillemme voiman ja intohimon ja joka korostaa kysymyksiemme merkittävyyttä” [lainaus suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa].
22 — ‘… this Directive applies to both existing and future authorisations; … certain licences have been granted for periods which go beyond 1 January 1999 …’
22 – ”– – tätä direktiiviä sovelletaan sekä nykyisiin että tuleviin valtuutuksiin; tiettyjä toimilupia on myönnetty määräajoiksi, jotka jatkuvat vielä 1 päivän tammikuuta 1999 jälkeen – –”.
25 — Which may be deferred pursuant to the second subparagraph of Article 22(3).
25 – Jota on mahdollista lykätä 22 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan nojalla.
TELECOM ITALIA tions and paragraph 2 is particularly informative in that regard in that it precludes the extension of terms which confer special or exclusive rights and those which would affect third parties.
TELECOM ITALIA selkeä, kun siinä estetään sellaisten ehtojen säilyttäminen, joilla annetaan erityis- tai yksinoikeuksia, ja sellaisten ehtojen säilyttäminen, joiden säilyttäminen loukkaisi kolmansia osapuolia.
although it was possible to extend for one year existing authorisations which were contrary to the directive, provided that those authorisations did not grant exclusive rights or prejudice the legal rights of third parties, in which case 31 December 1998 was the absolute time-limit.
valtuutusten voimassaoloa voitiin kuitenkin jatkaa vuodella, vaikka ne olisivatkin olleet kyseisen direktiivin vastaisia, kunhan niillä ei annettu erityis- tai yksinoikeuksia tai loukattu kolmansien osapuolien oikeuksia. Tässä tapauksessa takaraja oli 31.12.1998.
That view is confirmed by Recital 26 in the preamble to the directive, which states that ‘clauses in such authorisations contrary to Community law, in particular those conferring on the licensees special or exclusive rights, are … inoperative from the date indicated in the relevant Community measures; … regarding other rights which do not affect the interests of other undertakings …, Member States could extend their validity in order to avoid claims for compensation’.
Direktiivin 97/13 26 perustelukappaleessa vahvistetaan tämä näkemys, koska siinä todetaan pätemättömiksi ”yhteisön oikeuden vastaiset määräykset, erityisesti ne, joissa annetaan luvanhaltijoille erityis- tai yksinoikeuksia, – – asiaa koskevissa yhteisön säädöksissä ilmoitetuista päivämääristä alkaen; muiden oikeuksien osalta, jotka eivät vaikuta muiden yritysten etuihin – –, jäsenvaltiot voivat pidentää niiden voimassaoloa korvausvaatimusten välttämiseksi”.
Article 22(2) refers to the ‘terms’ of authorisations already in existence, which could be extended unless they gave ‘special or exclusive rights’, in which case they had to be terminated on 31 December 1997.
Direktiivin 22 artiklan 2 kohdassa nimittäin viitataan vanhoihin valtuutuksiin sovellettaviin ”ehtoihin”, joiden voimassaoloaikaa voidaan jatkaa, lukuun ottamatta sellaisia ehtoja, joilla annetaan erityis- tai yksinoikeuksia, joiden voimassaolon on päätyttävä 31.12.1997.
Article 22(3) refers to ‘obligations’ in such authorisations, which could remain in force until 31 December 1998.
Kyseisen artiklan 3 kohdassa viitataan tällaisia valtuutuksia koskeviin ”velvoitteisiin”, jotka oli mahdollista pitää voimassa 31.12.1998 saakka.
Those ‘obligations’ are a subgroup of the ‘terms’, a concept which is capable of including rights and obligations.
Nämä ”velvoitteet” ovat edellä mainittujen ehtojen alalaji, ja tämä käsite voi sisältää erityyppiset maksut.
Since Article 22(3) begins with the phrase ‘[w]ithout prejudice to the provisions of paragraph 2’, it is not appropriate to extend until 31 December 1998 ‘obligations’ linked to ‘special or exclusive rights’.
Koska kyseinen 3 kohta päättyy lauseeseen ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 kohdan säännösten soveltamista”, on katsottava, ettei ”erityis- tai yksinoikeuksiin” liittyvien ”velvoitteiden” voimassaoloa voida jatkaa 31.12.1998 saakka.
That systematic approach to the wording of Article 22 undermines the argument put forward at the hearing in these preliminary ruling proceedings by the representative of the Italian Government, who proposed that the two provisions be interpreted independently of one another, as though they were watertight compartments.
Tämä systemaattinen pitäytyminen 22 artiklan tekstiin kumoaa näkemyksen, jonka Italian hallituksen asiamies esitti ennakkoratkaisumenettelyn suullisessa käsittelyssä ja jonka mukaan kyseisiä kahta säännöstä olisi mahdollista tulkita erikseen, aivan kuin kyse olisi kahdesta erillisestä ryhmästä.
Accordingly, the Member States were obliged to bring their rules into line with Directive 97/13 before 31 December 1997,
Jäsenvaltioiden tehtävänä oli näin ollen saattaa oikeusjärjestyksensä direktiivin 97/13 mukaiseksi ennen 31.12.1997. Aikaisempien
Therefore, as the representative of Telecom Italia has suggested, it is clear that the legislature wished to set a longer timelimit for bringing into line with Community law concessions and authorisations which, since they did not jeopardise the objectives of harmonisation in the Community, were not detrimental to freedom of competition.
Näin ollen vaikuttaa selvältä, että kuten Telecom Italian edustaja esittää, lainsäätäjä on halunnut myöntää pitemmän määräajan sellaisten toimilupien ja valtuutusten mukauttamiseksi, jotka eivät olleet kilpailun kannalta haitallisia, sillä perusteella, ettei niillä vaarannettu yhteisön yhdenmukaistamisen tavoitteita.
In other words, Article 22 prohibits the extension, after 31 December 1997, of the provision of telecommunications services by a single undertaking or by a number of undertakings with special rights, and that prohibition automatically affects the fees paid in those circumstances.
C Entisen yksinomaisen toimiluvan hinta useampi erityisoikeuksia hallitseva yritys tekee näin, ja kyseinen kielto koskee välttämättä myös mainittujen yritysten maksamia vastasuorituksia.
An examination of the fee paid by Telecom Italia, of which it claims reimbursement in the main proceedings, is the next step in the analysis since, if it were concluded that it created special or exclusive rights or that its continuation prejudiced the interests of third parties, the fee should not have continued to be imposed during 1998.
Telecom Italian suorittamaa maksua – jonka takaisinmaksua se pääasian oikeudenkäynnissä vaatii – on tarkasteltava seuraavassa järjestyksessä, koska jos katsotaan, että sillä luodaan erityis- tai yksinoikeuksia tai että sen voimassaolon jatkaminen loukkaa kolmansien osapuolten etuja, sitä ei enää olisi vuonna 1998 voinut soveltaa.
Therefore, Telecom Italia is right to assert that, since it ceased to be the sole provider of telecommunications services in Italy on 1 January 1998, its obligation to pay the licence fee to the Italian Treasury ended on that date, and there are no grounds de lege lata or delege ferenda which would justify the extension of that fee.
Näin ollen Telecom Italia katsoo perustellusti, että koska se lakkasi 1.1.1998 ole -masta ainoa telepalvelujen tarjoaja Italiassa, samalla hetkellä lakkasi sen velvollisuus maksaa valtiolle määrä, joka vastasi toimiluvasta suoritettavaa maksua, koska ei ole olemassa mitään seikkaa, jolla de lege lata tai de lege ferenda voitaisiin perustella maksun voimassaolon jatkaminen.
Neither the wording nor the spirit of the provision support any exemptions.
Vastakkaiseen näkemykseen ei saa tukea direktiivin sanamuodosta eikä sen hengestä.
First of all, the second possibility should be discounted because, far from ‘affecting the rights of other undertakings’, the temporary extension of the payment by the former monopoly assists the activities of such undertakings because it imposes an additional charge on the former concession holder.
Heti aluksi on torjuttava jälkimmäinen mahdollisuus, koska lakkautetun monopolin haltijalle asetetun maksuvelvollisuuden väliaikaisella jatkamisella ei suinkaan ”vaikuteta muiden yritysten oikeuksiin” vaan helpotetaan niiden asemaa, koska entisen yksinomaisen toimiluvan haltijan on suoritettava ylimääräinen maksu.
Directive 97/13 forms part of the Community’s efforts to liberalise the market for electronic communications, through the promotion of competition by means of not imposing on operators more restrictions or charges than are necessary, 26thereby limiting the power of the Member States to impose financial charges and prohibiting
Direktiivi 97/13 on osa yhteisön pyrkimystä vapauttaa kilpailua sähköisen viestinnän markkinoilla edistämällä kilpailua siten, ettei yrityksille aseteta enempää rajoituksia tai maksuja kuin on välttämätöntä, 26ja rajoittamalla jäsenvaltioiden maksujen perimiseen liittyvää valtaa siten, että näiden täytyy pidättäytyä perimästä muita maksuja kuin yhteisön lainsäätäjän hyväk-
26 — Opinions in Nuova Società di Telecomunicazioni (point 11), ISIS Multimedia and Firma 02 (point 9), and i-21 Germany and Arcor (point 10).
26 – Asiassa Nuova società di telecomunicazioni esitetty ratkaisuehdotus (11 kohta); yhdistetyissä asioissa ISIS Multimedia ja Firma 02 esitetty ratkaisuehdotus (9 kohta) ja yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor esitetty ratkaisuehdotus (10 kohta).
It might be argued that the first possibility should also be discounted because the contested measure does not give ‘special or exclusive rights’ but merely provides for payment in respect of such rights.
Ensimmäinen mahdollisuus johtaisi samaan tulokseen, koska riidanalaisella toimenpiteellä ei anneta ”erityis- tai yksinoikeuksia” vaan sillä tyydytään ainoastaan perimään niistä korvaus.
However, it would be absurd to conclude the analysis at that point since the payment is closely linked to that situation of privilege which
Olisi kuitenkin absurdia käsitellä tätä aihetta pitemmälle, koska maksun periminen liittyy läheisesti sellaiseen etuoikeutta koskevaan tilanteeseen, joka uudella lainsäädännöllä on tarkoitus päättää.
For the purposes of ensuring, in accordance with the principles of transparency, nondiscrimination and proportionality, that all competitors were treated equally in the most sensitive stage, that is, at the time they entered the sector, and with a view to overturning the status quo inherited from the past, 28it would have been possible to impose on Telecom Italia in 1998 the fee corresponding to the former concession only if it enjoyed an advantage which needed to be counteracted and that payment was the only method capable of offsetting it.
27Koska täytäntöönpanossa pyritään yhdistämään avoimuus, syrjimättömyys- ja suhteellisuusperiaatteet erityisen herkässä vaiheessa olevien – eli kyseiselle sektorille juuri tulevien – yritysten yhdenvertaisuuden kanssa, jotta aiemmin vallinnut status quo voidaan murtaa, 28Telecom Italialta oli vuonna 1998 mahdollista vaatia entisestä yksinomaisesta toimiluvasta maksettavaa maksua vastaavaa maksua sillä edellytyksellä, että kyseinen yritys sai tiettyä etua, joka oli tasapainotettava, ja että kyseinen maksu oli ainoa keino sen tasapainottamiseksi.
elements (the payment of a fee) of an institution (the exclusive concession) which the Community legislation abolishes 29 but rather to rely on other methods created by that legislation to achieve equality, by imposing specific (‘asymmetrical’ to quote the representative of Italia Telecom at the hearing in the present proceedings) obligations on dominant undertakings.
järjestelmää (yksinomaista toimilupaa), 29vaan päinvastoin turvauduttaisiin muihin kyseisessä oikeusjärjestyksessä luotuihin keinoihin tasapainon saavuttamiseksi asettamalla määräävässä asemassa oleville yrityksille erityisiä velvoitteita (”epäsymmetrisiä”, käyttääkseni samaa ilmaisua kuin Telecom Italian edustaja tässä ennakkoratkaisumenettelyssä järjestetyssä istunnossa).
One useful example is Article 4a of Directive 90/388, inserted by Directive 96/19, which requires the Member States to ensure that undertakings which hold special or exclusive rights provide interconnection to their public network and their voice telephony services to other undertakings authorised to provide such networks or services. 30
Hyvä esimerkki tästä on direktiivin 90/388 4 a artikla, joka on lisätty kyseiseen direktiiviin direktiivillä 96/19 ja jossa jäsenvaltiot velvoitetaan huolehtimaan siitä, että yritykset, jotka ovat erityisten yksinoikeuksien haltijoita, tarjoavat yhdysliikennettä puhelintoimintaverkkoihinsa ja yleisen kytkentäisen televerkon käyttömahdollisuutta sellai- sille muille yrityksille, joilla on lupa tarjota tällaisia palveluita tai verkkoja. 30
29 — For that reason, the Commission’s concerns are unnecessary, since it argues in favour of disregarding cases where the national court finds that an undertaking which enjoyed special or exclusive rights before Directive 97/13 now has a dominant position.
29 – Tämän takia komissio ei voi menestyä väitteissään siitä, että olisi jätettävä ottamatta huomioon sellaiset tapaukset, joissa kansallinen tuomioistuin toteaa sellaisen yrityksen määräävän markkina-aseman olemassaolon, jolla ennen direktiiviä 97/13 oli erityis- tai yksinoikeuksia.
59), whereas, in the present case, the Court must give a ruling on a fee which is manifestly contrary to the law of the European Union.
59) – kanssa, kun taas nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tuomioistuimella on käsiteltävänään maksu, joka on selvästi ristiriidassa Euroopan unionin oikeuden kanssa.
Although it is a point which the referring court must clarify, it has not been proved that, at the relevant time (1 January 1998), the undertaking which held the former Italian monopoly enjoyed a position of superiority vis-à-vis its competitors.
Vaikka kyse onkin aiheesta, jonka käsittely on ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävä, voidaan kuitenkin todeta, ettei ole näytetty toteen, että entisen monopolin haltija olisi kyseisenä ajankohtana (1.1.1998) ollut ylivoimaisessa asemassa kilpailijoihinsa nähden.
Furthermore, in my opinion, if that were the case, the most appropriate method of ensuring that competitors are on an equal footing at the outset would not be to retain one of the
Lisäksi on nähdäkseni ajateltava, että jos näin olisi, paras keino voimasuhteiden tasapainottamiseksi ei olisi se, että yhden yrityksen osalta säilytettäisiin sellainen osatekijä (maksuvelvoite), joka on osa yhteisön oikeusjärjestyksessä kiellettyä
27 — Paragraph 38 of the judgment in Albacom and Infostrada and point 52 of my Opinion in that case.
27 – Yhdistetyissä asioissa Albacom ja Infostrada annetun tuomion 38 kohta ja mainituissa yhdistetyissä asioissa esittämäni ratkaisuehdotuksen 52 kohta.