natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The EU has already established the principle of partnership which requires the involvement of regional and local authorities and economic and social players in the preparation and implementation of regional policies.
EU on jo vakiinnuttanut kumppanuusperiaatteen, jonka mukaan alue- ja paikallisviranomaiset ja taloudelliset ja sosiaaliset toimijat on otettava mukaan aluepolitiikan valmistelu- ja täytäntöönpanoprosesseihin.
However, this principle has been largely subjected to the discretion of the Member States since the reforms of 1999.
Vuoden 1999 uudistusten jälkeen kyseisen periaatteen noudattaminen on kuitenkin ollut pääasiassa jäsenvaltioiden oman harkinnan varassa.
Furthermore, it cannot be taken for granted that a representative coalition of local interests will be involved in the regional decision-making process.
Aina ei myöskään voida olla varmoja siitä, osallistuuko aluetason päätöksentekoon varmasti paikallisia etuja ajava edustuksellinen yhteenliittymä.
Economically more resourceful groups are better informed and better organised than economically deprived or socially excluded groups.
Varakkaammat ryhmät saavat paremmin tietoa, ja ne ovat järjestäytyneempiä kuin köyhemmät tai sosiaalisesti syrjäytyneet ryhmät.
There is, therefore, substantial scope for the EU to play a role in facilitating the formulation of all-inclusive policies.
EU voi siis selvästi auttaa kokonaisvaltaisen politiikan määrittelyssä.
In sum, the EU can play three roles in the formulation of bottom up policies:
EU voi toimia alhaalta ylös -menettelyjen määrittelyprosessissa kolmella tavalla:
2) Topdown approach: An overemphasis on a bottom-up approach, however, can deny or underestimate the importance of linking local conditions with broader structural tendencies.
- Se voi antaa alueiden käyttöön taloudellisia voimavaroja ja luoda institutionaalisia periaatteita instituutioiden ja valmiuksien kehittämiseksi aluetasolla.
changes and to direct regional and local levels accordingly.
Paikalliset olosuhteet ovat melko muuttumattomia, mutta rakenteelliset suuntaukset ovat maailmanlaajuisia prosesseja.
Hence, the topdown approach should be aimed at the structural politico-economic changes.
Jäsenvaltioilla ja EU:lla on paremmat valmiudet arvioida ja ennakoida laajempien rakennemuutosten suuntaaja ohjata alue-ja paikallistason toimintaa sen mukaisesti.
The policies that are formulated through bottom-up processes should be conceived within the directions and restrictions set out in topdown policies.
Alhaalta ylös -menettelyiden avulla määritellyt toimintaperiaatteet tulisi suunnitella ylhäältä alas -menettelyissä määriteltyjen suuntausten ja rajoitusten mukaan.
The key dimensions of structural change is access to:
Rakennemuutoksen keskeisiin ulottuvuuksiin kuuluu mahdollisuus käyttää
- networks of infrastructure (physical transport and energy infrastructure) - networks of production (presence of and linkages between MNCs and
- infrastruktuuriverkkoja (fyysinen liikenne-ja energiainfrastruktuuri)
SMEs7) - networks of information (IT & T8 infrastructure, intermediary organisations)
- tuotantoverkkoja (monikansalliset yritykset ja pk-yritykset ja niiden väliset sidokset) - tietoverkkoja (IT
- networks of images (floating around by media, Internet, etc)
8-ja tietoliikenneinfrastruktuuri, välittäjäorganisaatiot)
Therefore, territorial imbalances are not just the cause of the free working of the market, but also a product of these power relationships.
- kuvaverkkoja (tiedotusvälineet, Internet jne.)
The role the EU can play on its own in topdown policies geared to structural change is limited compared to the Member States.
Pienet ja keskisuuret yritykset.
Multinational corporations and Small and Medium sized enterprises.
Tietotekniikka.
as influencing the direction of investment and capital flows.
Mitä kauempana alueet ja yksilöt ovat näistä verkoista, sitä heikommat mahdollisuudet niillä on edistää taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta.
Member State policy, for example through public procurement and state aids on specific industrial sectors, does have significant regional effects.
On tärkeää huomata, että kyseisiä verkkoja hallitsevat toimielimet, yritykset ja eturyhmät, jotka käyttävät valtaa politiikan, talouden ja kulttuurin saralla.
In addition, the EU has extraordinarily weak fiscal policy powers as compared to a federal country such as the United States.
Alueellinen epätasapaino ei siis johdu vain markkinoiden vapaasta toiminnasta, vaan myös yhteiskunnan valtasuhteista.
Added to that is the limited nature of central employment and social programmes in the EU (despite recent developments), which almost always favour disadvantaged regions.
Toimet sen varmistamiseksi, että kaikilla on mahdollisuus käyttää näitä verkkoja, on tärkeä näkökohta yhteenkuuluvuutta edistävissä ylhäältä alas -menettelyissä.
An effective regional policy at EU level, therefore, cannot be conceived without close cooperation between Member State policies and the EU policies.
EU:lla on rakennemuutokseen tähtäävien ylhäältä alas -menettelyjen toteuttamisessa rajallisempi rooli kuin jäsenvaltioilla.
However, close cooperation between the EU and the Member States in regional policy is a complicated and difficult matter.
Jäsenvaltioilla on käytössään huomattavasti laajemmat toimivaltuudet ja apuvälineitä, joiden avulla ne voivat vaikuttaa rakennemuutostekijöihin, esimerkiksi sijoitusten ja pääomavirtojen suuntaan.
It is foremost a political process which requires political commitment by each Member State to the reduction of regional imbalances.
Jäsenvaltioiden politiikoilla, esimerkiksi julkisilla hankinnoilla ja tietyille teollisuudenaloille suunnatuilla valtiontuilla, on merkittäviä alueellisia vaikutuksia.
This may be difficult to achieve because, as stated at the beginning, support for cohesion varies with political ideology.
USA:n kaltaiseen liittovaltioon verrattuna EU:lla on erittäin vähän valtaa verotuksen suhteen.
Secondly, there may be a conflict between the priorities of the EU which concern the European territory as a whole and the preferences of individual Member States. Member States may want to concentrate on domestic (non-European) imbalances (Thielemann, 2002).
Koska EU ei pysty kovinkaan tehokkaasti kontrolloimaan verotusta ja menoja, se ei voi kehittää sellaisten henkilökohtaisten etujen kuin eläkkeiden tai työttömyyskorvausten siirtoja eikä sellaisia hallitustenvälisiä siirtoja kuin köyhemmille valtioille suunnattavat yhdenvertai stami seen tarkoitetut avustukset, joita liittovaltioissa tehdään jatkuvasti.
Despite these difficulties, it is essential to achieve close cooperation with an integrated regional policy component to each and every other policy domain, both at the EU level and at the national level.
Lisäksi EU:n keskeiset työllisyys- ja sosiaalialan ohjelmat, joilla lähes aina tuetaan juuri epäsuotuisassa asemassa olevia alueita, ovat (viimeaikaisista edistysaskeleista huolimatta) edelleen melko rajallisia.
2.1) Regional policy cannot be an independent policy domain.
Tehokasta EU:n aluepolitiikkaa ei pystytä luomaan ilman jäsenvaltioiden ja EU:n tiivistä yhteistyötä.
Regional programmes need to be supported by all relevant policy sectors.
Ennen kaikkea se on poliittinen prosessi, joka edellyttää, että jokainen jäsenvaltio sitoutuu vähentämään alueellista epätasapainoa.
Despite the fact that this need is well recognised by policy-makers, various sectoral policies of the EU, in particular such as R & D policy, may be working against the objective of territorial cohesion.
Tämä voi olla vaikeaa, koska yhteenkuuluvuuden idean kannatus riippuu (kuten edellä mainittiin) päätöksentekijöiden poliittisesta ideologiasta.
With an emphasis on increasing the competitiveness of the European economy, R & D funding is biased toward the core regions and large firms.
Lisäksi EU:n koko aluetta koskevat ensisijaiset tavoitteet ja yksittäisten jäsenvaltioiden tavoitteet voivat olla ristiriidassa keskenään.
It is therefore necessary to incorporate regional programmes in various departments and to closely monitor the direction of investment flows.
Jäsenvaltiot haluavat ehkä keskittyä sisäistä (ei-eurooppalaista) epätasapainoa koskevien ongelmien ratkaisemiseen (Thielemann, 2002).
The EU is the level at which to address the changing structural patterns of multilocational investment strategies.
2.1) Aluepolitiikka ei voi olla itsenäinen politiikan ala.
That is because the spatial scale within which the state exercises sovereign power does not conform to the spatial scale of transnational corporation decisionmaking.
Alueellisten ohjelmien tulee saada tukea kaikilta asiaankuuluvilta politiikan aloilta.
EU policy can attract and orient both the nature and location of these flows with a joint effort to extract concessions from MNCs.
Vaikka päätöksentekijät tietävät tämän, monet EU:n sektoripolitiikat, erityisesti tutkimus- ja kehitysalan politiikat, voivat jopa vaikeuttaa alueellisen yhteenkuuluvuuden tavoitteiden saavuttamista.
The EU can prevent one and the same firm from playing off different regions against one another.
Tutkimus- ja kehitystyön rahoituksella tähdätään Euroopan talouden kilpailukyvyn parantamiseen, joten rahoja suunnataan ydinalueille ja suurille yrityksille.
The EU level is also suitable for influencing infrastructure and information networks through policies on transport, energy and R & D.
Tästä syystä on erittäin tärkeää, että alueohjelmat ulottuvat eri aloille ja sijoitusvirtojen suuntaa valvotaan tarkasti.
In formulating regional policy at this level, a deep comprehension of the structural macro conditions that determine the contours of the problem is a pre requisite.
Monelle alueelle suuntautuneiden sijoitusstrategioiden muuttuvia rakenne malleja tulisi käsitellä EU:n tasolla.
Regional development policy must create conditions in least developed areas that will promote new economic initiatives and stimulate optimal use of regional resources. The financial implications of such action should be considered at an early stage.
Tämä johtuu siitä, että valtion ylimmän vallankäytön alue ei vastaa kansainvälisten yritysten päätöksenteon aluetta.
2.2) At the national level, the regional programmes agreed with the El) should similarly have to be incorporated into various national policy domains.
EU:n politiikoilla voidaan vaikuttaa sekä pääomavirtojen luonteeseen että suuntautumiseen poistamalla monikansallisilta yrityksiltä etuuksia.
The division and compartmentalisation of various national policies is a major obstacle in regional development.
EU voi estää yhtä yritystä kilpailuttamasta eri alueita keskenään.
Therefore, coordination, cooperation, coherence and comprehensiveness between them are required.
EU:n tasolla voidaan vaikuttaa hyvin myös infrastruktuuri- ja tietoverkkoihin liikenne, energia- sekä tutkimus-ja kehityspolitiikkojen avulla.
Action taken at the national level should be aligned with local conditions and potentials.
Aluepolitiikan määrittely EU:n tasolla on mahdotonta, jos päätöksentekijät eivät tunne läpikotaisin ongelmien taustalla olevia rakenteellisia olosuhteita.
The role of the state is limited but crucial and should guarantee flexibility to adapt to rapid social changes.
Aluekehityspolitiikan on luotava heikommin kehittyneille alueille olosuhteet, jotka edistävät uusien talousaloitteiden syntyä ja tehostavat alueellisten voimavarojen hyödyntämistä.
The regional plan then horizontally integrates the various sectoral departments that will be in charge of implementation.
Kansallisten politiikkojen jakautuminen ja lokeroituminen vaikeuttavat aluekehitystä.
Thus, the state has to make sure that the necessary financial resources are incorporated into the budgets of various departments.
Siksi eri alojen koordinaatio, yhteistyö, yhtenäisyys ja kattavuus ovat tärkeitä asioita.
Specific regional policy plays a marginal role when compared to the overall state activity with policies, for example, in public works, education, aids etc.
Kansallisen tason toiminnan tulee olla sopusoinnussa paikallisten olosuhteiden ja mahdollisuuksien kanssa.
The spatial ramifications of such policies are immense and therefore should be openly discussed.
Valtion toimintamahdollisuudet ovat rajoitetut, mutta sillä on kuitenkin erittäin tärkeä rooli päätöksenteossa.
The danger is that, with the shift to post-Fordist growth, state intervention has been shifting to those activities where a competitive advantage can be gained with little or no consideration of regional balance and related social developments.
Valtion tulisi taata toiminnan joustavuus, jotta nopeisiin sosiaalisiin muutoksiin pystyttäisiin sopeutumaan mahdollisimman hyvin.
The state can closely monitor national flows of productive and finance capital along the lines of a master plan so that investment decisions are based on social rationality, taking into account the objectives of regional development planning.
Alueellinen suunnitelma yhdistää horisontaalisesti politiikan täytäntöönpanosta vastaavat alat.
Similarly, state aids to industrial sectors, funds created by labour unions, publicinsurance associations, etc., long-term procurement contracts, computerisation
Valtion on siis varmistettava, että tarvittavat taloudelliset voimavarat on sisällytetty politiikan eri alojen talousarvioihin.
of state activities, R & D, education equipment, public works, etc., can be aligned with the demands of regional development.
Valtion yleiseen toimintaan (esimerkiksi julkisia urakoita, koulutusta ja tukia koskevat politiikat) verrattuna erityisellä aluepolitiikalla ei ole yhtä suurta merkitystä.
The state can use incentives to increase the attractiveness of localities: It can negotiate contractual agreements concerning location, investments, innovation and employment in exchange for financial, infrastructural and logistical state support and the imposition of local production quotas.
Valtion politiikkojen alueelliset vaikutukset ovat huomattavia, ja niistä tulisi keskustella avoimesti.
It can actively promote joint ventures, technology agreements and transfers, cross-licensing and R & D support, procurement policies (guaranteed market outlets) and mixed stateprivate participations.
Valtion tukitoimet on kohdistettu postfordistisen kasvun myötä niihin toimiin, joista saadaan kilpailuetua.
The incorporation of these investments into the local social and economic structure can be promoted.
Tällöin ei oteta huomioon alueellista tasapainoa tai siihen liittyvää sosiaalista kehitystä.
Equally important is that the negative effects on the labour market of such policies should be addressed and integrated into the overall industrial policy.
Valtio voi valvoa, että tuotanto- ja rahoituspääoman kansalliset virrat kulkevat yleissuunnitelman mukaan, jotta investointipäätökset tehtäisiin sosiaaliselta kannalta rationaalisesti ottaen huomioon aluekehityssuunnittelun tavoitteet.
Through its enterprise policy the EU can play a role in this field as well by facilitating joint ventures between, for example, less promising industries or activities which in the medium term may be viable and create substantial employment.
Valtio voi lisätä alueiden houkuttelevuutta erilaisilla kannustimilla: se voi neuvotella sopimusjärjestelyistä, jotka koskevat sijoituspaikkaa, investointeja, innovaatiota ja työllisyyttä, ja antaa vastineeksi tukea rahoitukseen, infrastruktuuriin ja logistiikkaan ja asettaa paikallisia tuotantokiintiöitä.
Both the Member State and the EU can be involved in favouring financial institutions that lend capital to the SMEs and local employment initiatives.
Valtio voi edistää aktiivisesti yhteisyrityksiä, teknologiasopimuksia ja -siirtoja, ristiinlisensointeja, tutkimus- ja kehitystyön tukemista, hankintapolitiikkoja (taatut markkinat) ja valtion ja yksityisten yrittäjien yhteishankkeita.
In the final analysis, unequal territorial development is the result of a historic process and policies.
Näiden investointien liittäminen paikalliseen sosiaalis-taloudelliseen rakenteeseen on toivottavaa.
Social and economic development should be related to a territorial setting, not for limiting their impact, but, on the contrary, for linking them to spatial policies and enhancing the opportunities for the participation of
On myös tärkeää käsitellä kielteisiä vaikutuksia, joita kyseiset politiikat aiheuttavat työmarkkinoilla, ja liittää ne yleiseen teollisuuspolitiikkaan.
public and private actors in a consistent area for collective action and creating an equilibrium between topdown and bottom-up dynamism.
Loppujen lopuksi epätasa-arvoinen alueellinen kehitys on historiallisen kehitysprosessin ja politiikkojen seurausta.
In this territorial perspective, all sectoral policies, notwithstanding their community - national, regional or local competence base, should join in a single strategy, new forms of mutual consultation and flexible 'concertation' will have to be introduced for facilitating the integration of policies as diverse as those for agriculture, industry, transport, infrastructure, education or welfare.
Tässä alueellisessa näkemyksessä kaikki sektoripolitiikat - riippumatta siitä, kuuluvatko ne yhteisön, valtioiden, alueiden vai paikallistason vastuulle - tulisi liittää osaksi samaa strategiaa. On otettava käyttöön uusia keskinäisen neuvottelun ja joustavan yhteistyön muotoja, jotta pystyttäisiin yhdistämään niinkin erilaiset politiikan alat kuin maatalous, teollisuus, liikenne, infrastruktuuri, koulutus ja hyvinvointi.
The structural conditions determining uneven development will have to be addressed according to the recommendations laid down in chapter 4.
Epätasaiseen kehitykseen vaikuttavia rakenteellisia olosuhteita on käsiteltävä 4 luvussa määriteltyjen suositusten mukaisesti.
PRESENT DEGREE OF DISPARITIES IN THE EU
EU:N NYKYISET ALUEELLISET EROT
1.1 DISTRIBUTION OF POPULATION
VÄESTÖN JAKA UTUMINEN
To illustrate the geographical distribution of the population we have made use of five sources: 'The Regions of Europe' (periodic reports), Eurostat's 'Regions Statistical Yearbook', European Spatial Development Perspective Report (1999),The second report on Economic and Social Cohesion and the new progress report on economic and social cohesion published in January 2002.
Tässä tutkimuksessa väestön maantieteellisen jakautumisen tarkasteluun on käytetty viittä eri lähdettä: "Alueiden Eurooppa" (kausikertomukset), Eurostatin "Alueiden tilastollinen vuosikirja", Euroopan aluesuunnittelun ja aluekehityksen suuntaviivat (1999), toinen taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevä kertomus ja tammikuussa 2002 julkaistu taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevä väliraportti.
The European Union has a population of 377 million inhabitants (1999) and an
EU-alueen väkiluku on 377 miljoonaa (1999) ja keskimääräinen väestöntiheys
2 average density of 118 habitants per km
118 asukasta/km
Map 1. illustrates population density.
Kartta 1 kuvaa väestöntiheyttä.
From the abovementioned sources the main geographical characteristics, and demographic trends can be summarised in six points.
Yllä mainittujen lähteiden perusteella keskeiset maantieteelliset perusominaisuudet ja väestörakenteen suuntaukset voidaan tiivistää kuuteen pääkohtaan.
Concentrations of population
Väestökeskittymät
Population is concentrated in a number of areas.
Väestökeskittymiä on monilla eri alueilla.
The largest population concentration area, occupying a central position and consisting of adjacent regions, includes the English regions of the North-West, Yorkshire-Humberside, East Midlands, West Midlands and the South-East, and on the continent the French region 'Nord', Belgium, the West, South and East of the Netherlands and the Länder regions Nordrhein-Westfalen, Hessen, Baden-
Suurin väestökeskittymä sijaitsee keskeisellä paikalla ja muodostuu vierekkäisistä alueista. Siihen kuuluvat Englannin alueista North-West, Yorkshire-Humberside, East Midlands, West Midlands ja South-East, Manner-Euroopan puolelta Ranskan departementti Nord, Belgia, Alankomaiden länsi-, etelä- ja itäosat sekä Saksan osavaltiot
It is generally known as 'The North western European megalopolis'.
Kyseistä väestökeskittymää kutsutaan "Luoteis-Euroopan megalopoliksi".
This whole area accommodates about 100 million inhabitants, representing more than a quarter of the total population.
Tällä alueella asuu noin 100 miljoonaa ihmistä, mikä on yli neljäsosa EU-alueen koko väkiluvusta.
Map 1 shows three other, smaller concentration areas, where the population density is not only high but also several times higher than that of neighbouring regions.
Kartassa 1 näkyy myös kolme pienempää väestökeskittymää, joiden väestön tiheys on huomattavasti lähialueita suurempi.
They are the Paris region, the zone Lombardia Veneto-Liguria in northern Italy and the zone Lazio-Campania in central Italy.
Ne ovat Pariisin ympäristö, Lombardian, Veneton ja Ligurian alueet Pohjois-Italiassa sekä Lazion ja Campanian alueet Keski-Italiassa.
Each of the three zones has a population of about 10 to 15 million.
Kullakin alueella asuu noin 10-15 miljoonaa ihmistä.
In Spain, Madrid and Catalonia are two other concentration areas.
Kaksi muuta väestökeskittymää ovat Madrid ja Katalonia Espanjassa.
In general, the most densely populated regions at the national level are those containing the capital of the country; Examples in the EU are London, Brussels, Paris, Madrid, Vienna, Berlin, Stockholm and Uusimaa (including Helsinki).
Pääkaupunkiseudut ovat yleensä maiden tiheimmin asuttuja alueita. EU:ssa tällaisia alueita ovat esimerkiksi Lontoo, Bryssel, Pariisi, Madrid, Wien, Berliini, Tukholma ja Uusimaa (johon Helsinki kuuluu).
Population density, NUTS level 2 regions
Väestöntiheys, NUTS 2 -alueet
Sparsely populated areas
Harvaan asutut alueet
Map 1 shows six sparsely populated areas.
Kartassa 1 näkyy kuusi harvaan asuttua aluetta.
First, the strip of territory which runs obliquely across France and consists of regions with a population density of
Ensimmäinen näistä on viistosti Ranskan poikki kulkeva kaistale, johon kuuluvat Champagne, Bourgogne, Centre, Auvergne, Limousin ja Midi-Pyrénées. Näiden alueiden väestöntiheys
2 about 50 to 60 per km
2 on noin 50-60 asukasta/km
density is Greece (the main region Eastern Continental Greece or the Athens area excepted).
Neljäs harvaan asuttu alue on Kreikka (manner-Kreikan itäosia ja Ateenan aluetta lukuun ottamatta).
The fifth area is situated in central and southern Spain (Madrid excepted) and the eastern and southern regions of Portugal (Algarve, Alentejo and Centro).
Viides alue sijaitsee Keski- ja Etelä-Espanjassa (Madridia ei lasketa mukaan) ja Itä- ja Etelä-Portugal issa (Algarve, Alentejo ja Centro).
The sixth area comprises Finland (except Uusimaa) and Sweden (except Stockholm and Sydsverige).
Kuudennen alueen muodostavat Suomi (Uusimaata lukuun ottamatta) ja Ruotsi (Tukholmaa ja Etelä-Ruotsia lukuun ottamatta).
Low rate of population growth
Alhainen väestönkasvu
During the period 1995-1999 the overall population increase for the EU was not more than 1.3 %.
EU-alueen väestönkasvu oli vuosina 1995-1999 korkeimmillaan vain 1,3 prosenttia.
The relative total population increase was negative in one quarter of the regions of the EU (55 out of 211).
Suhteellinen väestönkasvu oli negatiivista 25 prosentilla EU:n alueista (55/211).
The regions where population increases most each year are often those which are already more densely populated than average.
Väestönkasvua tapahtuu eniten alueilla, joilla on jo ennestään keskimääräistä suurempi väestöntiheys.
Similarly, the regions whose population is shrinking are those which are already thinly populated (progress report on economic and social cohesion, 2002).
Samaan tapaan väestön määrä pienenee alueilla, jotka ovat jo ennestään harvaan asuttuja (taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevä väliraportti, 2002).
At the level of the Union, patterns of regional demographic concentration appear to be becoming more unbalanced, cf. the Second Cohesion Report on unbalanced territorial development.
Väestön alueellisen keskittymisen mallit näyttävät muuttuvan EU:n tasolla epätasapainoisemmiksi (vrt. toisen koheesiokertomuksen arvio alueellisen kehityksen epätasapainosta).
Increase in the average age of the population
Väestön keskimääräinen ikääntyminen