natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 220(2)(b) of the CCC provides that subsequent entry in the accounts of duty resulting from a customs debt is not to occur where the amount of duty legally owed failed to be entered in the accounts as a result of an error on the part of the customs
Yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei kirjata tileihin jälkikäteen, jos lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen
The appellant is a company incorporated under Italian law and a 95.1% subsidiary of Steinhauser GmbH, established in Ravensburg.
Valittaja on Italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, josta Steinhauser GmbH -yhtiö, jonka kotipaikkana on Ravensburg, omistaa 95,1 prosenttia.
The appellant’s core business consists in processing imported fruit juice concentrates and it is also an importer of such products in Italy.
Valittajan pää -asiallisena toimintana on maahantuotujen hedelmämehutiivisteiden jalostaminen, minkä lisäksi se tuo kyseisiä tuotteita Italiaan.
According to the facts as stated by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and originating in Turkey.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan valittaja toi yhteisöön ja saattoi siellä vapaaseen liikkeeseen 5.4.1995–20.11.1997 omenamehu- ja päärynämehutiivisteitä, joiden ilmoitettiin olevan peräisin Turkista.
That type of product was imported into the Community using A.TR.1 certificates with the effect that those products qualified for the exemption from customs duties provided for by the Association Agreement and the Additional Protocol to that agreement, signed at Brussels on 23 November 1970 and concluded, approved and confirmed on behalf of the Community by Council Regulation (EEC) No 2760/72 of 19 December 1972 (JO 1972 L 293, p. 1).
Tällaisten tuotteiden tuonti yhteisöön tapahtui A.TR.1-todistusten avulla, joten tuotteet vapautettiin tulleista assosiaatiosopimuksen ja sen Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun ja yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (EYVL L 293, s.
The customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the abovementioned period.
Ravennan (Italia) tullitoimipaikka tarkasti jälkikäteen valittajan erään edellä mainitun ajanjakson aikana toteutetun tuontitoimen yhteydessä esittämän A.TR.1-todistuksen D 141591 aitouden.
In accordance with the relevant provisions, the request for verification of the authenticity of that certificate was sent to the Turkish authorities.
Asianomaisen todistuksen aitouden tarkastamista koskeva pyyntö oli sovellettavien säännösten mukaisesti osoitettu Turkin viranomaisille.
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs ser -vices that the checks carried out showed that that certificate was not authentic since it had not been issued by the Turkish customs authorities.
Turkin viranomaiset ilmoittivat 15.5.1998 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle tarkastuksen osoittaneen, että kyseinen todistus ei ollut aito, koska se ei ollut Turkin tulliviranomaisten antama.
They stated, moreover, that further checks were to be carried out.
Kyseiset Turkin viranomaiset ilmoittivat lisäksi suorittavansa muita tarkastuksia.
Consequently, the Italian authorities carried out postclearance checks on 103 A.TR.1 certificates submitted by the appellant in the course of various import operations.
Tämän seurauksena Italian viranomaiset tarkastivat jälkikäteen 103 valittajan eri tuontitoimien yhteydessä esittämää A.TR.1-todistusta.
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Permanent Representation’) notified the Commission that 22 A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
Turkin tasavallan pysyvä edustusto Euroopan unionissa (jäljempänä Turkin pysyvä edustusto) ilmoitti 10.7.1998 päivätyllä kirjeellä komissiolle, että 22 valittajan esittämää A.TR.1-todistusta, jotka lueteltiin kyseisen kirjeen liitteessä ja jotka koskivat turkkilaisen Akman-yhtiön toteuttamaa vientiä Italiaan, olivat vääriä.
Following that letter, between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention (UCLAF), the predecessor to the European Anti-Fraud Office (OLAF), carried out checks in Turkey.
Tämän kirjeen seurauksena komission petostentorjunnan koordinointiyksikkö (UCLAF), joka oli Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) edeltäjä, suoritti 12.–15.10.1998 ja 30.11.–2.12.1998 tarkastuksia Turkissa.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, were not in order and had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Turkin pysyvä edustusto ilmoitti 8.3.1999 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle, että 32 valittajan esittämistä A.TR.1-todistuksista (jäljempänä riidanalaiset todistukset), joiden joukossa oli 18 sellaista todistusta, jotka oli mainittu 10.7.1998 päivätyn kirjeen liitteessä, eivät olleet sääntöjenmukaisia eivätkä Turkin viranomaisten antamia tai vahvistamia.
Those certificates were identified in the annex to that letter.
Kyseiset todistukset on lueteltu kirjeen liitteessä.
Thereafter, the inauthentic or irregular nature of a significant number of A.TR.1 certificates was the subjectmatter of a large amount of correspondence between the Commission, the Turkish authorities and the Italian authorities, correspondence which included, inter alia, the Turkish authorities’ letters of 22 April 1999 and 16 July 1999.
Tämän jälkeen komissio sekä Turkin ja Italian viranomaiset kävivät laajaa kirjeenvaihtoa, joka koski sitä, että huomattava määrä A.TR.1-todistuksia ei ollut aitoja tai sääntöjenmukaisia, ja Turkin viranomaiset lähettivät tässä yhteydessä muun muassa 22.4.1999 ja 16.7.1999 päiväämänsä kirjeet.
The Italian authorities took the view that it was clear from all the correspondence that the Turkish authorities considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, to be either inauthentic or irregular.
Italian viranomaiset katsoivat, että kirjeenvaihdosta kokonaisuudessaan ilmeni, että Turkin viranomaisten mukaan 48 A.TR.1-todistusta, joiden joukossa ovat riidanalaiset todistukset, joko eivät olleet aitoja tai eivät olleet sääntöjenmukaisia.
In the present case, the certificates at issue were considered to be ‘forged’, given that they had been neither issued nor validated by Turkish customs offices.
Nyt kyseessä olevat riidanalaiset todistukset katsottiin ”vääriksi”, koska Turkin tullitoimipaikat eivät olleet antaneet eivätkä vahvistaneet niitä.
On the other hand, the 16 other certificates (corresponding to customs duties totalling ITL 1 904 763 758 or EUR 983 728.38) were classified as invalid, given that, whilst they had been issued by the Turkish customs authorities, the goods concerned did not originate in Turkey.
Loput 16 todistusta (joita vastaavien tullien yhteismäärä oli 1 904 763 758 Italian liiraa (ITL) eli 983 728,38 euroa) sitä vastoin luokiteltiin ”pätemättömiksi”, koska vaikka ne olivatkin Turkin tulliviranomaisten antamia, kyseessä olleet tavarat eivät olleet peräisin Turkista.
Since all 48 certificates had been classified as either ‘forged’ or ‘invalid’, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
Koska kaikki 48 todistusta oli luokiteltu joko ”vääriksi” tai ”pätemättömiksi”, niiden kattamiin tavaroihin ei voitu soveltaa turkkilaisten maataloustuotteiden maahantuonnille myönnettävää etuuskohtelua.
By letter of 28 March 2000 to the Ravenna customs services, the appellant, relying on Articles 220(2)(b), 236 and 239 of the CCC, claimed that import duties should not have been entered in the accounts postclearance and that the import duties claimed should be ‘repaid’.
Valittaja esitti 28.3.2000 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan sekä 236 ja 239 artiklan nojalla hakemuksen, jossa se vaati, ettei vaadittuja tuontitulleja kirjata tileihin jälkikäteen ja että ne ”palautetaan”.
In support of its claim, the appellant pleaded its good faith, errors on the part of the competent authorities that could not have been detected and deficiencies attributable to those authorities.
Valittaja vetosi hakemuksensa tueksi vilpittömään mieleensä, toimivaltaisten viranomaisten tekemiin erehdyksiin, jotka eivät olleet havaittavissa, sekä kyseisten viranomaisten laiminlyönteihin.
Following the appellant’s claim, the Italian Republic asked the Commission to decide whether it was appropriate to waive subsequent entry in the accounts of the import duties claimed from the appellant pursuant to Article 220(2)(b) of the CCC, or to ‘repay’ those duties under Article 239 of the CCC.
Valittajan hakemuksen seurauksena Italian viranomaiset pyysivät komissiota tekemään päätöksen siitä, oliko perusteltua yhtäältä jättää valittajalta vaaditut tuontitullit kirjaamatta jälkikäteen tileihin yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti ja toisaalta ”palauttaa” ne yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan nojalla.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities, which replied by letter of 7 June 2002.
Komissio pyysi 3.6.2002 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta tiettyjä lisätietoja, ja kyseiset viranomaiset vastasivat pyyntöön 7.6.2002 päivätyllä kirjeellä.
By letter of 25 July 2002, the Commission informed the appellant of its intention not to consent to its claim.
Komissio ilmoitti 25.7.2002 päivätyllä kirjeellä valittajalle aikomuksestaan olla hyväksymättä sen hakemusta.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it could inspect the non-confidential documents.
Ennen lopullisen päätöksen tekemistä komissio kuitenkin kehotti valittajaa esittämään sille mahdolliset huomautuksensa ja tutustumaan asia-kirja-aineistoon saadakseen tietoonsa ne asiakirjat, jotka eivät olleet luottamuksellisia.
On 6 August 2002, the appellant’s representatives consulted the administrative file at the Commission’s offices.
Valittajan edustajat tutustuivat hallinnollisen menettelyn asiakirjoihin komission toimitiloissa 6.8.2002.
They also signed a declaration confirming that they had had access to the documents listed in an annex to that declaration.
Samalla he allekirjoittivat lausuman, jossa he vahvistivat saaneensa tutustua lausuman liitteessä mainittuihin asiakirjoihin.
Firstly, the Commission concluded that it was appropriate to enter in the accounts the import duties that were the subjectmatter of the claim.
Komission mukaan oli ensinnäkin perusteltua, että hakemuksen kohteena olevat tuontitullit kirjataan tileihin.
Secondly, the Commission concluded that it was appropriate to ‘repay’ import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Toiseksi komissio katsoi, että tuontitullien ”palauttaminen” on perusteltua siltä osin kuin hakemus koskee 16:ta ”pätemätöntä” todistusta, koska valittaja on näiden osalta yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitetussa erityistilanteessa.
Thirdly, with regard to the certificates at issue, the Commission concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation for the purposes of Article 239 of the CCC.
Kolmanneksi komissio sitä vastoin totesi riidanalaisten todistusten osalta, että olosuhteet, joihin valittaja vetoaa, eivät muodostaneet yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitettua erityistilannetta.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to ‘repay’ the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Näin ollen komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa, että kyseisiin todistuksiin liittyvien tuontitullien, joiden määrä on 1 702 340,25 euroa, ”palauttaminen” ei ole perusteltua.
The proceedings before the Court of First Instance and the judgment under appeal
Kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the applicant sought the annulment of Article 2 of the contested decision.
Valittaja vaati riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 29.1.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä.
In support of its action, the applicant put forward three pleas in law, alleging infringement of its rights of defence, of Article 239 of the CCC and of Article 220(2)(b) of the CCC respectively.
Valittaja esitti vaatimustensa tueksi kolme kanneperustetta, jotka koskivat valittajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista sekä yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan ja 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan rikkomista.
The Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
By it first plea, the applicant maintained that its rights of defence were infringed during the administrative procedure in that, although it had access to the file containing the documents on which the Commission had based the contested decision, it did not have access to documents which had a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
Ensimmäisessä kanneperusteessa valittaja väitti puolustautumisoikeuksiaan loukatun hallinnollisen menettelyn aikana, sillä vaikka se saikin tutustua ne asiakirjat sisältävään asiakirja-aineistoon, joiden perusteella komissio teki riidanalaisen päätöksen, se ei saanut tutustua niihin asiakirjoihin, joiden merkitys oli komission tilanteesta tekemän kokonaisarvioinnin kannalta ratkaiseva.
However, the Court of First Instance dismissed that plea on the grounds set out in paragraphs 87 to 102 of the judgment under appeal.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi tämän kanneperusteen valituksenalaisen tuomion 87–102 kohdassa mainituin perustein.
The second plea, alleging infringement of Article 239 of the CCC, is composed of four parts.
Yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan rikkomista koskevassa toisessa kanneperusteessa on neljä osaa.
The first part concerns incorrect classification of A.TR.1 movement of goods certificate D 437214.
Ensimmäinen osa koskee A.TR.1-todistuksen D 437214 virheellistä luonnehdintaa.
The second and third parts set out, respectively, serious deficiencies attributable to the Turkish authorities and to the Commission in order to establish that there was a special situation for the purposes of that article.
Toisessa ja kolmannessa osassa esitetään ne vakavat laiminlyönnit, joihin Turkin viranomaisten ja komission väitetään syyllistyneen, sen osoittamiseksi, että kyseessä on edellä mainitussa artiklassa tarkoitettu erityistilanne.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the applicant and the assessment of commercial risks.
Neljäs osa koskee sitä, että valittaja ei ole toiminut ilmeisen huolimattomasti, sekä liiketoiminnan riskien arviointia.
As regards the first part of that plea, after pointing out that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, inasmuch as origin is established by the authorities of the exporting country, the Court of First Instance first examined the correspondence exchanged between the Commission and the Italian and Turkish authorities.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti tämän kanneperusteen ensimmäisen osan osalta aluksi, että tavaroiden alkuperän määrittäminen perustuu toimivallan jakoon viejävaltion viranomaisten ja tuojavaltion viranomaisten välillä siten, että alkuperän määrittävät sen valtion viranomaiset, josta tavarat viedään, ja tarkasteli sitten ensinnäkin komission sekä Italian ja Turkin viranomaisten välistä kirjeenvaihtoa.
In this connection, the Court of First Instance noted, in paragraph 122 of the judgment under appeal, that, with regard to the part of the contested decision concerning the certificates at issue, the Commission based its decision essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, että komissio tukeutui kyseisiä todistuksia koskevassa riidanalaisen päätöksen osassa pääosin kirjeeseen, jonka Turkin viranomaiset olivat osoittaneet Ravennan tullitoimipaikalle 8.3.1999.
However, in comparing the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities, the Court of First Instance pointed out, in paragraphs 124 to 128 of the judgment under appeal, that there were ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission had not been in a position properly to conclude that that certificate had been forged prior to the adoption of the contested decision.
Verrattuaan tämän kirjeen sisältöä ja Turkin viranomaisten myöhempien kirjeiden sisältöä keskenään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin totesi valituksenalaisen tuomion 124–128 kohdassa, että todistuksen D 437214 luonnehdintaan liittyi epäselvyyksiä ja että komissio ei voinut ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä pätevästi katsoa, että kyseinen todistus olisi väärennetty.
However, on the basis of a letter of 22 August 2003, and thus subsequent to the contested decision, in which the Turkish authorities confirmed the conclusions set out in their letter of 8 March 1999, the Court of First Instance held that that
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että tämä ei sinällään voinut johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen sen 22.8.2003 – eli riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen – päivätyn kirjeen perusteella, jossa Turkin
Next, the Court of First Instance examined the second part of the second plea relating to various claims that there were deficiencies attributable to the Turkish authorities which are essentially based on the proposition that those authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli seuraavaksi toisen kanneperusteen toista osaa, joka koskee Turkin viranomaisten laiminlyönneistä esitettyjä väitteitä, jotka perustuvat lähinnä siihen, että mainitut viranomaiset olisivat tosiasiallisesti antaneet ja vahvistaneet riidanalaiset todistukset.
In that regard, the Court of First Instance, after observing, in paragraphs 150 to 152 of the judgment under appeal that, firstly, it lay within the exclusive competence of the Turkish authorities to determine whether documents they had issued were original or forged and that, secondly, those authorities had concluded that the certificates at issue were forged, rejected the applicant’s argument that the impressions of the stamps and signatures applied to the certificates at issue demonstrate that they were in all likelihood issued and authenticated by the Turkish authorities.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 150–152 kohdassa ensin, että yhtäältä sen toteaminen, ovatko Turkin viranomaisten antamat asiakirjat aitoja vai väärennettyjä, kuului näiden viranomaisten yksinomaiseen toimivaltaan ja että toisaalta kyseiset viranomaiset olivat katsoneet, että riidanalaiset todistukset olivat väärennettyjä, ja se hylkäsi sitten valittajan väitteen, jonka mukaan riidanalaisissa todistuksissa olevat leimat ja allekirjoitukset osoittavat, että kyseiset todistukset todennäköisesti ovat Turkin viranomaisten antamia ja vahvistamia.
Lastly, the Court of First Instance also observed that neither the Association Agreement nor the implementation provisions expressly provide that registers of certificates issued by the Turkish authorities are to be kept.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että Turkin viranomaisten antamia todistuksia koskevien rekisterien pitämisestä ei nimenomaisesti määrätä assosiaatiosopimuksessa eikä sen soveltamismääräyksissä.
The Court of First Instance did in fact acknowledge that paragraph 12 of Point II of Annex II to Decision No 1/96 requires the document number to be entered in Box 12 of A.TR.1 certificates and that Article 13 of that decision provides that, where a certificate is divided, Box 12 of the extract is to show, inter alia, the registration number of the initial certificate.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi kuitenkin myös, että päätöksen N:o 1/96 liitteessä II olevan II kohdan 12 alakohdassa määrätään asiakirjan numeron merkitsemisestä A.TR.1-todistusten 12 kohtaan ja että saman päätöksen 13 artiklan mukaan silloin, kun todistukset jaetaan, niiden otteen 12 kohdassa on ilmoitettava erityisesti alkuperäisen todistuksen rekisteröintinumero.
However, it considered that that did not mean that the certificates were authentic because forgers would have every interest in using on forged certificates a registration number which corresponded with a lawful certificate.
Tuomioistuin katsoi kuitenkin, että tämä ei merkitse sitä, että kyse on aidoista todistuksista, sillä väärentäjien intressissä olisi käyttää väärennetyissä todistuksissa rekisteröintinumeroa, joka vastaa sääntöjenmukaista todistusta.
As regards the third part of the second plea, relating to a raft of claims in respect of failings attributable to the European Commission, the Court of First Instance relied on investigations carried out by UCLAF in Turkey to come to the conclusion that the Commission had in fact ensured that the Association Agreement was properly implemented.
Toisen kanneperusteen kolmannen, erinäisiä komission väitettyjä laiminlyöntejä koskevan osan osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutui UCLAFin Turkissa suorittamiin tutkimuksiin ja totesi, että komissio on tosiasiallisesti valvonut assosiaatiosopimuksen moitteetonta soveltamista.
The Court of First Instance also stated, in paragraph 240 of the judgment under appeal, that the applicant had not been able to establish that the Commission had encountered difficulties concerning the administrative assistance agreed upon with the Turkish authorities which would have justified bringing the matter before the Association Council or the EC-Turkey Customs Union Joint Committee (‘the Joint Committee’).
Lisäksi kyseinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 240 kohdassa, ettei valittaja ole kyennyt osoittamaan, että komissio olisi kohdannut Turkin tasavallan kanssa sovitun hallinnollisen avunannon yhteydessä sellaisia vaikeuksia, joiden takia olisi ollut perusteltua kääntyä assosiaationeuvoston tai EY-Turkki-tulliliiton sekakomitean (jäljempänä sekakomitea) puoleen.