natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission counters by stating, in its defence, that Article 11(2) of Law No 21/92 (see paragraph 56 above) merely confirms the applicability to RTP of a provision of general application, Article 1 of Decreto-Lei no 404/90 of 21 December 1990 (Portuguese Decree-Law No 404/90) (Diário da República I, Series I, No 293, of 21 December 1990; ‘Decree-Law No 404/90’) approving the system exempting from transfer tax (‘regime de isenção de sisa’) undertakings that carried out acts of cooperation or concentration (see, also, recital 130 of the contested decision).
Komissio väittää vastineessaan, että lain nro 21/92 11 §:n 2 momentissa (ks. edellä 56 kohta) pelkästään vahvistetaan, että RTP:hen sovelletaan yleisesti sovellettavaa säännöstä eli 21.12.1990 annetun Decreto-Lein nro 404/90 (Portugalin asetus nro 404/90; Diário da República I, osa I, nro 293, 21.12.1990; jäljempänä asetus nro 404/90) 1 §:ää, joka koskee yhtiömuodon muuttamismaksuja koskevan vapautusjärjestelmän (”regime de isenção de sisa”) hyväksymistä sellaisten yritysten osalta, jotka toteuttavat yhteistyö- tai sulautumistoimenpiteitä (ks. myös riidanalaisen päätöksen 130 perustelukappale).
Moreover, the Commission disputes that the exemption accorded by Article 11(2) of Law No 21/92 is ‘general’ in the sense of permanent in time.
Lisäksi komissio kiistää, että lain nro 21/92 11 §:n 2 momentissa myönnetty vapautus olisi ”yleinen” siten, että se olisi ajallisesti pysyvä.
The Commission contends that, on several occasions, RTP paid notarial and registration charges related to changes in the company after its transformation into a public limited company (see, also, recital 126 of the contested decision).
Se väittää, että RTP on maksanut useaan otteeseen yhtiöjärjestyksen muuttamiseen liittyviä notariaatti- ja rekisteröintimaksuja muututtuaan osakeyhtiöksi (ks. myös riidanalaisen päätöksen 126 perustelukappale).
The Court notes that the Commission’s argument consists, essentially, of the contention that Article 11(2) of Law No 21/92 is merely the application to a specific case of a general rule and that the requirement imposed by Article 87(1) EC that the aid should relate to a specific undertaking in order for it to be classified as State aid is thus not fulfilled in this case.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio väittää olennaisin osin, että lain nro 21/92 11 §:n 2 momentti merkitsee vain yleisen normin soveltamista erityistapaukseen ja että EY 87 artiklan 1 kohdassa vaadittu erityisyyden edellytys ei siis täyty nyt esillä olevassa asiassa.
That argument of the Commission is not convincing, in the light of the wording of Decree-Law No 404/90, Articles 1 and 2 of which state:
Tämä komission väite ei ole vakuuttava, jos nojaudutaan asetuksen nro 404/90 sanamuotoon, jonka 1 ja 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
It is possible to grant to undertakings that, up to 31 December 1993, carry out acts of cooperation or concentration, an exemption from transfer tax on the transfer of fixed assets necessary for that concentration or that cooperation as well as emoluments and other statutory charges payable in the context of the performance of those acts.
Yritykset, jotka tekevät yhteistyö- tai sulautumasopimuksen 31.12.1993 mennessä, voivat saada vapautuksen sellaisen kiinteän omaisuuden luovuttamisesta kannettavasta verosta, joka on tarpeen sulautuman tai yhteistyön toteuttamiseksi, sekä veroluonteisista maksuista ja muista oikeudellisista kuluista, jotka on lainsäädännön nojalla maksettava tämäntyyppisissä tilanteissa.
(b) The incorporation by an undertaking, by a transfer in its favour, of all or part of the assets of another undertaking even if that other undertaking is not wound up.
Tässä asetuksessa sulautumalla tarkoitetaan: a) kahden tai useamman yksittäisen yrityksen ja/tai yhtiön fuusiota uudeksi osake- tai rajavastuuyhtiöksi yhdistämällä mainittujen yritysten tai yhtiöiden koko varallisuus b) sitä, että yritykseen liitetään sen hyväksi tapahtuvalla siirrolla toisen yrityksen koko varallisuus tai osa siitä, vaikka tämä toinen yritys ei purkautuisikaan.
(a) The creation of additional groups of undertakings in accordance with legislation in force for the provision of joint services, joint or cooperative purchase or sale, specialisation or rationalisation of production, market research, sales promotion, the acquisition and transfer of technical knowledge or practical arrangements,
Tässä asetuksessa yhteistyöllä tarkoitetaan: a) Yrityksiä täydentävien ryhmittymien muodostamista voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti; näiden ryhmittymien tavoitteena on yhteisten palvelujen tarjoaminen, ostaminen tai myyminen yhdessä tai yhteistyönä, tuotannollinen erikoistuminen tai järkiperäistäminen, markkinatutkimus, myynninedistäminen, teknisen tietämyksen tai sovellettujen järjestelmien hankkiminen ja siirtäminen,
(b) The creation of legal persons governed by private law which are non-profit making through the association of public undertakings, of companies with public capital or mostly public capital or of companies and other persons governed by private law, with the object, in their respective sectors, of maintaining a technical assistance service, organising an information system, promoting standards and the quality of products and good technology of manufacturing processes and researching the prospects for the development of the sector.’
b) Voittoa tavoittelemattomien yksityisoikeudellisten oikeushenkilöiden perustamista yhdistämällä julkisia yrityksiä, julkisia pääomayhtiöitä tai pääosin julkisia pääomayhtiöitä, yhtiöitä ja muita yksityisoikeudellisia henkilöitä, tavoitteena niiden kulloisellakin sektorilla teknisten palvelujen ylläpito, tiedonvälitysjärjestelmän organisointi, tuotteiden standardisoinnin ja laadun sekä valmistusmenetelmien hyvän teknologian edistäminen ja yleisesti alan kehitysnäkymien tutkiminen.”
That decree-law, which is indeed, on first analysis, a rule of general application, does not appear to cover the present case at all, namely the transformation of a company governed by public law into a public limited company.
Asetus, joka on ensi tarkastelun perusteella yleisesti sovellettava normi, ei näytä mitenkään kattavan nyt esillä olevaa asiaa, eli julkisoikeudellisen yhtiön muuttamista osakeyhtiöksi.
It concerns the case of a concentration or cooperation between two or more undertakings.
Se koskee kahden tai useamman yrityksen sulautumista tai yhteistyötä.
At the hearing, in answer to a question from the Court, the applicant moreover explained, without being seriously challenged by the Commission, that that decree-law was in no way intended to apply to the present case.
Kantaja selitti istunnossa vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen, että asetusta ei mitenkään voida soveltaa nyt esillä olevassa asiassa, eikä komissio kiistänyt tätä vakavasti.
It does not therefore appear that a private undertaking which limits itself to changing its corporate form to that of a public limited company can rely on that text in order to obtain exemption from the statutory fees and charges relating to that transformation.
Ei siis näytä olevan niin, että yksityinen yritys, joka vain muuttaa yhtiömuotonsa osakeyhtiöksi, voisi vedota tähän säädökseen saadakseen vapautuksen tähän muuttamiseen liittyvistä lakisääteisistä maksuista ja kuluista.
It follows that the contested decision, in recital 130, does not prove to the requisite legal standard that the exemption introduced by Article 11(2) of Law No 21/92 is merely the specific application to RTP of a general rule.
Tästä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 130 perustelukappaleessa ei riittävän perustellusti osoiteta, että lain nro 21/92 11 §:n 2 momentissa käyttöön otettu vapautus merkitsee vain yleisen säännön erityistä soveltamista RTP:hen.
Once again, as in the case of the ad hoc advantage, the Court notes that the Commission has not proved to the requisite legal standard that the measure at issue did not confer a specific advantage on RTP and that, accordingly, it did not constitute State aid.
Tässäkin, kuten tapauskohtaisen edun osalta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio ei ole riittävän perustellusti osoittanut, että kyseessä oleva toimenpide ei anna RTP:lle erityistä etua ja ettei se näin ollen ole valtiontukea.
With regard to the Commission’s argument that the exemption is not permanent (see paragraph 73 above), it is probably well founded, but in no way alters the finding that the general nature of that exemption had not been proved to the requisite legal standard and, that being so, that it was thus not possible to conclude that that exemption did not constitute State aid.
Komission väite siitä, että vapautus ei ole luonteeltaan pysyvä (ks. edellä 73 kohta), on tosin luultavasti perusteltu, mutta se ei muuta sitä toteamusta, että tämän vapautuksen yleistä luonnetta ei ole osoitettu riittävän perustellusti ja ettei siis ollut mahdollista päätellä, että vapautus ei ole valtiontukea.
In the defence, the Commission puts forward the argument that, even if the Court were to find that RTP should bear the notarial, registration and publication charges which apply to private undertakings, the costs arising will be paid by the State itself and that it will not be possible for that ‘aid’ to be found to be unlawful, since, as it is indispensable for the creation of the undertaking, it is directly linked to the fulfilment of the public service remit.
Komissio vetoaa vastineessaan siihen, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuo -mioistuin katsoisikin, että RTP:n pitäisi maksaa yksityisiin yrityksiin sovellettavat notariaatti-, rekisteröinti- ja julkaisukulut, valtio itse vastaa näistä kuluista ilman, että näitä ”tukia” voitaisiin pitää lainvastaisina, koska yrityksen perustamiselle välttämättöminä ne liittyvät suoraan julkisen palvelun tehtävän täyttämiseen.
If the Commission’s contention is correct — that RTP was transformed into a public limited company because the Portuguese Government considered that to be necessary for the proper performance, by RTP, of its public service remit — then it is logical, inasmuch as a notarial deed and the classic formalities may be necessary for that transformation and that transformation was not in itself advantageous for RTP, for the costs relating thereto to be borne in full by the State.
Jos komission väite siitä, että RTP on muutettu osakeyhtiöksi, koska Portugalin hallitus piti sitä tarpeellisena, jotta RTP voi suorittaa hyvin julkisen palvelun tehtävänsä, pitää paikkansa, on loogista, että valtio vastaa kokonaan tähän liittyvistä kuluista, jos tätä muutosta varten vaaditaan notaarin vahvistama asiakirja ja perinteiset muodollisuudet, eikä tämä muutos itsessään tuo RTP:lle etua.
Nevertheless, that contention by the Commission, which does not appear in the contested decision, is not accompanied by any evidence.
Tätä komission väitettä, joka ei sisälly riidanalaiseen päätökseen, ei ole kuitenkaan mitenkään näytetty toteen.
It cannot be ruled out that the Portuguese Government transformed RTP into a public limited company for reasons other than those connected with the proper performance of the public service remit.
Ei siis voida sulkea pois sitä, että Portugalin hallitus olisi muuttanut RTP:n osakeyhtiöksi muista syistä kuin julkisen palvelun tehtävän hyvään täyttämiseen liittyvistä syistä.
The Commission itself states in the defence that that transformation was not necessary.
Komissio itse katsoo vastineessaan, että tämä muutos ei ollut välttämätön.
Accordingly, that argument of the Commission should be dismissed.
Näin ollen komission tämä väite on hylättävä.
Having regard to all of the foregoing considerations, the Court of First Instance finds that the first part of this plea, concerning tax exemptions, is well founded in law and must, therefore, be upheld.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetyt näkökohdat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tämän kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee verovapautuksia, on perusteltu ja se on näin ollen hyväksyttävä.
The second part, alleging the failure to classify the payment facilities for the licence as State aid
Toinen osa, joka koskee sitä, että käyttömaksujärjestelyjä ei ole luokiteltu valtiontueksi
The applicant claims that, according to Article 13(1)(f) of Lei no 58/90 regime da actividade de televisão of 7 September 1990 (Portuguese Law No 58/90 on the regime for television activities) (Diário da República, Series I, No 207, of 7 September 1990; ‘Law No 58/90’), late payment of the network fee to Portugal Telecom by a private operator constitutes a ground for withdrawal of its licence.
Kantaja väittää, että 7.9.1990 annetun Lei no 58/90 regime da actividade de televisão -nimisen lain (Portugalin laki nro 58/90 televisiotoiminnan harjoittamisesta) (Diário da República, osa I, nro 207, 7.9.1990; jäljempänä laki nro 58/90) 13 §:n 1 momentin f alakohdan mukaan yksityiset toiminnanharjoittajat voivat menettää toimilupansa, jos ne eivät maksa ajoissa yleisradioverkon käyttömaksua Portugal Telecomille.
The seriousness of the penalty applicable contrasts with the leniency with which RTP was treated.
Tämän seuraamusten vakavuuden kanssa on ristiriidassa se hyväntahtoisuus, jolla RTP:tä on käsitelty.
That contradicts the Commission’s argument that there was no difference between the network fees which Portugal Telecom charged to RTP and those it charged to the private operators, to the extent that the decisive element was the reasonable timelimit for requiring payment.
Tämä on ristiriidassa sen komission väitteen kanssa, jonka mukaan Portugal Telecomin RTP:lle ja yksityisille toiminnanharjoittajille asettamien käyttömaksujen välillä ei ole ollut mitään eroa, koska ratkaiseva tekijä on maksun vaatimiseksi kohtuullisen ajan raja.
The acceptance by Portugal Telecom, whose majority shareholder from 1991 to 1997 was the Portuguese Republic, of late payments of the network fee by RTP thus constitutes State aid.
Se, että Portugal Telecom, jonka suurin osakkeenomistaja vuosina 1991–1997 oli Portugalin tasavalta, on hyväksynyt RTP:n käyttömaksujen maksuviivästykset, on siis valtiontukea.
The allegation that Portugal Telecom did not waive recovery of those debts or its claim for default interest is not in itself sufficient to call that assessment into question.
Väite siitä, että Portugal Telecom ei ole luopunut saataviensa perinnästä ja viivästyskorkojen vaatimisesta, ei yksinään riitä horjuttamaan tätä näkemystä.
In the reply, the applicant claims that the Portuguese Republic was in control of Portugal Telecom until at least 1997 and that the agreements concluded between Portugal Telecom and RTP relate to March 1996 and December 1997.
Kantaja toteaa vastauksessaan, että Portugal Telecom on ollut Portugalin tasavallan määräysvallassa ainakin vuoteen 1997 asti ja että Portugal Telecomin ja RTP:n välillä tehdyt sopimukset liittyvät vuoden 1996 maaliskuuhun ja vuoden 1997 joulukuuhun.
RTP was in a state of technical insolvency.
RTP oli käytännössä konkurssissa.
The Commission states that it examined that point, but the applicant notes that the contested decision does not answer the questions which it asked in the administrative procedure concerning the date on which the debt to Portugal Telecom was settled, if at all, the amounts of default interest actually settled and the amount of RTP’s debt to Portugal Telecom as at the date of the request.
Komissio väittää tutkineensa tämän kohdan, mutta kantaja toteaa, että riidanalaisessa päätöksessä ei vastata niihin kysymyksiin, joita se oli esittänyt hallinnollisessa menettelyssä ja jotka koskivat päivää, jona Portugal Telecomille auki ollut velka oli mahdollisesti maksettu, tosiasiallisesti maksettuja viivästyskorkoja ja RTP:n velan määrää Portugal Telecomille kysymyksen esittämispäivänä.
The fact that the Autoridade Nacional de Comunicações (Portuguese National Communications Authority; ‘Anacom’), responsible for ensuring respect for the pricing rules for the television broadcasting network, decided in 2003 to reduce the level of the network fee paid by television operators to Portugal Telecom in 2002 was not relevant to the examination of the period from 1992 to 1998.
Sillä, että Autoridade Nacional de Comunicações (Portugalin kansallinen viestintäviranomainen, jäljempänä Anacom), joka valvoo televisiolähetysverkon käytöstä perittävien hintasääntöjen soveltamista, päätti vuonna 2003 pienentää televisiotoiminnanharjoittajien Portugal Telecomille vuonna 2002 maksamien käyttömaksujen määrää, ei ole mitään merkitystä vuosien 1992–1998 tarkastelun kannalta.
The Commission contests the applicant’s position that the Portuguese Republic was not unconnected with Portugal Telecom’s acceptance of late payments and thus with the grant, allegedly, of terms of payment which were not available to RTP’s competitors.
Komissio kiistää kantajan näkemyksen, jonka mukaan Portugalin tasavalta on ollut hyvinkin osallinen siihen, että Portugal Telecom hyväksyy maksuviivästykset ja myöntää siten väitetysti maksuehtoja, joita RTP:n kilpailijat eivät voi saada.
The Commission did not exclude a priori the involvement of public resources.
Komissio ei ole ensi näkemältä sulkenut pois valtion varojen osuutta asiaan.
However, having noted the absence of evidence of actual participation by the Portuguese authorities in the adoption of the agreements concerning the acceptance of payment deferrals, it was unable to find that such resources were implicated for the purposes of Article 87 EC.
Todettuaan, että viitteet Portugalin viranomaisten tosiasiallisesta osallistumisesta maksuviivästysten hyväksymistä koskevien sopimusten tekemiseen puuttuivat, se ei voinut päätellä tällaisia varoja käytetyn EY 87 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
In addition, Portugal Telecom’s behaviour before and after its privatisation in 1997 did not change.
Lisäksi Portugal Telecomin menettely ennen ja jälkeen sen vuonna 1997 tapahtuneen yksityistämisen ei ollut muuttunut.
Portugal Telecom continued, after its privatisation, to conclude agreements with RTP accepting late payments of RTP’s network fee.
Portugal Telecom oli yksityistämisensä jälkeen jatkanut sopimusten tekemistä RTP:n kanssa hyväksyen käyttömaksuja koskevat RTP:n viivästykset.
The main reason for these agreements was a disagreement as to the level of the annual network fee, connected with the interdependence of the two undertakings.
Näiden sopimusten pääasiallinen syy on komission mukaan vuotuisen käyttömaksun suuruutta koskeva erimielisyys, joka liittyy näiden kahden yrityksen keskinäiseen riippuvuuteen.
That fact was moreover underlined by Anacom’s decision of 2003 pursuant to which Portugal Telecom was obliged to reduce its tariffs considerably.
Tätä tosiasiaa on korostettu Anacomin vuonna 2003 tekemässä päätöksessä, jonka mukaan Portugal Telecomin oli pienennettävä huomattavasti tariffejaan.
That shows that Portugal Telecom’s behaviour towards RTP was that of a private creditor.
Tämä osoittaa, että Portugal Telecomin menettely RTP:tä kohtaan on ollut yksityisen velkojan menettelyä.
In the rejoinder, the Commission indicates that the only reason for its reference to Anacom’s decision of 2003 was the fact that that decision stated that the main reason for the agreements between RTP and Portugal Telecom appeared to be a dispute over the level of the annual network fee and that that constituted additional evidence that Portugal Telecom’s behaviour was that which a private creditor would have adopted in the same situation.
Komissio toteaa vastauksessaan, että syynä sen viittaukseen vuonna 2003 tehtyyn Anacomin päätökseen on yksinomaan se, että tässä päätöksessä korostettiin sitä tosiseikkaa, että RTP:n ja Portugal Telecomin välisten sopimusten pääasiallisena syynä näytti olleen erimielisyys vuotuisen käyttömaksun määrästä ja että tämä oli lisäosoitus siitä, että Portugal Telecom oli menetellyt kuten yksityinen velkoja olisi menetellyt vastaavassa tilanteessa.
According to case-law, the imputability of a measure to the State cannot be inferred from the mere fact that the measure at issue was taken by a public undertaking (France v Commission, paragraph 43 above, paragraphs 51 and 57).
Oikeuskäytännön mukaan sitä, että toimenpide johtuu valtiosta, ei voida päätellä yksinomaan siitä, että toimenpiteen toteuttaa julkinen yritys (edellä 43 kohdassa mainittu asia Ranska v. komissio, tuomion 51 ja 57 kohta).
Therefore, the mere fact that a public undertaking is under State control is not sufficient for measures taken by that undertaking to be imputed to the State.
Näin ollen se, että julkinen yritys on valtion määräysvallassa, ei riitä osoittamaan, että yrityksen toteuttamat toimenpiteet johtuvat valtiosta.
It is also necessary to examine whether the public authorities must be regarded as having been involved, in one way or another, in the adoption of those measures (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 52).
Lisäksi on tutkittava, ovatko viranomaiset tavalla tai toisella olleet osallisia siihen, että kyseisistä toimenpiteistä päätettiin (edellä 43 kohdassa mainittu asia Ranska v. komissio, tuomion 52 kohta).
On that point, it cannot be demanded that it be demonstrated, on the basis of a precise inquiry, that in the particular case the public authorities specifically incited the public undertaking to take the aid measures in question.
Tältä osin ei voida vaatia, että osoitettaisiin, että viranomaiset ovat täsmällisellä määräyksellä konkreettisesti kannustaneet julkista yritystä toteuttamaan kyseessä olevat tukitoimenpiteet.
In the first place, having regard to the fact that relations between the State and public undertakings are close, there is a real risk that State aid may be granted through the intermediary of those undertakings in a non-transparent way and in breach of the rules on State aid laid down by the Treaty (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 53).
Kun otetaan huomioon valtion ja julkisten yritysten läheinen suhde, on olemassa todellinen vaara, että valtiontuki myönnetään julkisten yritysten kautta tavalla, joka ei ole avoin ja joka on perustamissopimuksessa määrätyn valtiontukia koskevan sääntelyn vastainen (edellä 43 kohdassa mainittu asia Ranska v. komissio, tuomion 53 kohta).
Moreover, it will, as a general rule, be very difficult for a third party, precisely because of the privileged relations existing between the State and a public undertaking, to demonstrate in a particular case that aid measures taken by such an undertaking were in fact adopted on the instructions of the public authorities (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 54).
Kolmansien henkilöiden on yleensä lisäksi hyvin vaikea osoittaa konkreettisessa tapauksessa nimenomaan valtion ja julkisen yrityksen välisen etuoikeutetun suhteen takia, että julkisen yrityksen toteuttamat tukitoimenpiteet johtuvat tosiasiassa viranomaisten määräyksestä (edellä 43 kohdassa mainittu asia Ranska v. komissio, tuomion 54 kohta).
For those reasons, the Court, in paragraph 55 of the judgment in France v Commission, paragraph 43 above, held that it must be accepted that the imputability to the State of an aid measure taken by a public undertaking may be inferred from a set of indicators arising from the circumstances of the case and the context in which that measure was taken.
Edellä esitettyjen syiden johdosta yhteisöjen tuomioistuin on edellä 43 kohdassa mainitussa asiassa Ranska vastaan komissio antamansa tuomion 55 kohdassa todennut, että julkisen yrityksen toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan päätellä johtuvan valtiosta kaikkien käsiteltävänä olevaa asiaa koskevien seikkojen ja kyseisen toimenpiteen toteuttamishetkellä vallinneiden olosuhteiden perusteella.