natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Court refused, however, to express a view on the precise manner in which that principle was to be implemented since this fell outside its jurisdiction in proceedings for a preliminary ruling.
Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin kieltäytyi ottamasta kantaa tämän periaatteen täytäntöönpanon konkreettisiin toteuttamistapoihin, jotka sen mukaan jäävät sillä ennakkoratkaisumenettelyssä olevan toimivallan ulkopuolelle.
It also refused to take a view on the standpoint to be adopted in the event of a decrease in pay since that question appeared hypothetical in the case in point.
Lisäksi se kieltäytyi lausumasta siitä asenteesta, joka on omaksuttava siinä tapauksessa, että palkkaa vähennettäisiin, koska tämä kysymys vaikutti nyt esillä olevassa tapauksessa hypoteettiselta.
This question therefore remains open.
Tähän kysymykseen kaivataan siis edelleen vastausta.
In the second judgment, namely the judgment of 5 October 2004 in Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others, not yet published in the ECR, which develops the judgment in Case C-151/02 Jaeger [2003] ECR I-8389 concerning time spent by doctors on call, the Court held that the maximum weekly working time for rescue workers in an emergency medical rescue service cannot exceed 48 hours.
Toisessa asiassa eli yhdistetyissä asioissa C-397/01–C-403/01, Pfeiffer ym. (tuomio 5.10.2004, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), jossa jatkettiin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-151/02, Jaeger (tuomio 9.9.2003, Kok. I-8389) – jossa oli kyse lääkäreiden päivystyksestä –, viitoittamaa linjaa, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ensiapuyksikössä työskentelevien ensihoitajien viikoittainen enimmäistyöaika ei saa ylittää 48:aa tuntia.
In Joined Cases C-397/01 to C-403/01, Mr Pfeiffer and the other claimants were, or had been, employed as emergency workers by the German Red Cross, a private-law body which operates a land-based rescue service using ambulances and emergency medical vehicles.
Yhdistetyissä asioissa C-397/01–C-403/01 Pfeiffer ja muut kantajat olivat tai olivat olleet ensihoitajina Saksan Punaisen Ristin palveluksessa.
In their various contracts of employment with their employer, it was agreed that a collective agreement was to apply, by virtue of which their average weekly working time was, when account was taken of their obligation to spend an average of at least three hours per day ‘on duty’, extended from 38.5 hours to 49 hours.
Saksan Punainen Risti on yksityisoikeudellinen elin, joka harjoittaa muun muassa maitse annettavaa ensiaputoimintaa, johon käytetään ambulansseja ja lääkäriambulansseja.
During those periods of duty time, the emergency workers concerned had to make themselves available to their employer at the place of employment and remain continuously attentive in order to be able to act immediately should the need arise.
Kantajien ja heidän työnantajansa välisissä eri työsopimuksissa oli sovittu, että sovellettiin työehtosopimusta, jonka mukaan keskimääräistä viikoittaista työaikaa pidennettiin 38,5
Council Directive 92/85/EEC of 19 October 1992 on the introduction of measures to encourage improvements in the safety and health at work of pregnant workers and workers who have recently given birth or are breastfeeding (tenth individual Directive within the meaning of Article 16(1) of Directive 89/391/EEC) (OJ 1992 L 348, p. 1).
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 19 päivänä lokakuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/85/ETY (EYVL L 348, s. 1).
Council Directive 75/117/EEC of 10 February 1975 on the approximation of the laws of the Member States relating to the application of the principle of equal pay for men and women (OJ 1975 L 45, p. 19).
Miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10 päivänä helmikuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/117/ETY (EYVL L 45, s. 19).
15 and for payment for the hours they the 48-hour limit laid down by Directive 93/104 worked in excess of that weekly limit.
Asianomaiset työntekijät vaativatArbeitsgericht Lörrachissa, että tämä pyytäisi yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että heidän keskimääräinen viikoittainen työaikansa ei saa ylittää direktiivissä 93/10415 säädettyä 48 tunnin rajaa, ja että tämä velvoittaisi työnantajan maksamaan tämän viikoittaisen työajan ylittäneistä ylityötunneista.
The German court requested guidance from the Court of Justice in this regard.
Saksalainen tuomioistuin pyysi yhteisöjen tuomioistuimelta selvennystä tähän.
The questions referred by it for a preliminary ruling relate to the interpretation of certain provisions of Directives 89/391 16 and 93/104.
Sen esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskivat tiettyjä direktiivien 89/39116 ja 93/104 säännöksiä.
The Court began by stating that the activity of emergency workers carried out in the framework of an emergency medical service falls within the scope of Directives 89/391 and 93/104.
Yhteisöjen tuomioistuin korosti ensiksi, että ensiaputehtävissä toimivien ensihoitajien toiminta kuuluu direktiivien 89/391 ja 93/104 soveltamisalaan.
None of the exceptions provided for is relevant in this instance.
Mikään säädetyistä poikkeuksista ei nimittäin sovellu nyt esillä olevaan tapaukseen.
Their activity does not involve services essential for the protection of public health, safety and order in cases, such as a catastrophe, the gravity and scale of which are exceptional and which, by their nature, do not lend themselves to planning as regards working time; nor does their activity involve road transport services, its main aim being to provide initial medical treatment to the sick or injured.
Ei nimittäin ole kyse turvallisuuden, terveyden ja yleisen järjestyksen ylläpitämisen kannalta välttämättömistä palveluista poikkeuksellisen vakavissa ja laajamittaisissa olosuhteissa – kuten suuronnettomuuksissa – joille on ominaista se, ettei ajankäyttöä voida suunnitella, eikä maantiekuljetuspalveluista, koska kyseessä olevan toiminnan ensisijainen tarkoitus oli antaa ensiapua loukkaantuneelle tai sairaalle henkilölle.
That being so, the Court held that an extension of the 48-hour maximum weekly period of working time can be valid only if consent has first been expressly and freely given by each worker individually and that it is therefore not sufficient that the relevant worker’s employment contract refers to a collective agreement permitting such an extension.
Tämän todettuaan yhteisöjen tuomioistuin esitti, että viikoittaisen 48 tunnin enimmäistyömäärän ylittämisen pätevyys edellyttää kunkin työntekijän henkilökohtaisesti antamaa nimenomaista ja vapaasta tahdosta esitettyä suostumusta ja että tältä osin ei siis riitä se, että kyseisen työntekijän työsopimuksessa viitataan sellaiseen työehtosopimukseen, jossa sallitaan mainittu ylittäminen.
Applying its decision in Jaeger, the Court, treating emergency workers’ periods of duty time in the same way as time spent by doctors on call, then held that such periods must be taken into account in their totality in the calculation of maximum daily and weekly working time.
Tapauksessa Jaeger omaksuttua linjaa noudattaen yhteisöjen tuomioistuin ensin rinnasti lääkärien suorittaman päivystyksen ja ensihoitajien päivystysjaksot toisiinsa ja tämän jälkeen totesi, että tällaiset päivystysjaksot on otettava kokonaisuudessaan huomioon määritettäessä päivittäistä ja viikoittaista enimmäistyöaikaa.
It stated that the 48-hour upper limit on average weekly working time, including overtime, constitutes a rule of Community social law of particular importance from which every worker must benefit, since it is a minimum requirement necessary to ensure protection of his safety and health.
Se täsmensi, että keskimääräiselle viikoittaiselle työajalle – ylityöt mukaan luettuna – asetettu 48 tunnin enimmäismäärä muodostaa yhteisön sosiaalioikeuden erityisen merkityksellisen säännön, jota on sovellettava jokaiseen työntekijään hänen turvallisuutensa ja terveytensä suojelua koskevana vähimmäisvaatimuksena.
Therefore, national legislation the effect of which, as regards periods of duty time completed by emergency workers, is to permit, including by means of a collective agreement or works agreement based on such an agreement, the 48-hour maximum period of weekly working time to be exceeded is incompatible with the requirements of Directive 93/104.
Niinpä kansallinen lainsäädäntö, jossa ensihoitajien päivystyksen osalta sallitaan viikoittaisen työajan 48 tunnin enimmäismäärän ylittäminen tarvittaessa työehtosopimuksin tai tällaisen työehtosopimuksen perusteella tehdyin yrityskohtaisin sopimuksin, on ristiriidassa direktiivissä 93/104 asetettujen vaatimusten kanssa.
Finally the Court found, in standard fashion, that Directive 93/104 fulfils, so far as the maximum period of weekly working time is concerned, the conditions necessary for it to have direct effect since, as regards its content, it is unconditional and sufficiently precise.
Täysin perinteiseen tapaan yhteisöjen tuomioistuin totesi vielä, että direktiivi 93/104 täyttää työajan viikoittaisen enimmäismäärän osalta kaikki edellytykset, jotta sillä voidaan katsoa olevan välitön oikeusvaikutus, sillä sisältönsä puolesta se vaikuttaa ehdottomalta ja riittävän täsmälliseltä.
Applied to the present instance, that principle had to lead the national court to do whatever lay within its jurisdiction to ensure that the maximum period of weekly working time set at 48 hours was not exceeded.
Vaikka on totta, että direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille eikä direktiivin säännökseen näin ollen
Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18).
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23 päivänä marraskuuta 1993 annettu neuvoston direktiivi 93/104/EY (EYVL L 307, s. 18).
Council Directive 89/391/EEC of 12 June 1989 on the introduction of measures to encourage improvements in the safety and health of workers at work (OJ 1989 L 183, p. 1).
Toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12 päivänä kesäkuuta 1989 annettu neuvoston direktiivi 89/391/ETY (EYVL L 183, s. 1).
Finally, the Court also had to act in the field of economic and monetary policy.
Yhteisöjen tuomioistuin joutui kuluneena vuonna tekemään ratkaisuja myös talous- ja rahapolitiikan alalla.
In its judgment of 13 July 2004 in Case C-27/04 Commission v Council, not yet published in the ECR, it was called on to address implementation of the Stability Pact.
Asiassa C-27/04, komissio vastaan neuvosto (tuomio 13.7.2004, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), yhteisöjen tuomioistuimen piti pohdiskella vakaussopimuksen täytäntöönpanoa.
It will be recalled that, in June 1997 in Amsterdam, the European Council, with a view to completing Economic and Monetary Union, adopted a resolution on the Stability and Growth Pact, the objective of which is to prevent excessive deficits from arising and to ensure sound management of public finances in the euro zone.
Muistutettakoon, että talous- ja rahaliiton viimeistelemiseksi Amsterdamin Eurooppa-neuvosto antoi kesäkuussa 1997 vakaus- ja kasvusopimuksesta päätöslauselman, jonka tavoitteena on estää liiallisen alijäämän esiintyminen ja varmistaa julkisten talouksien terve hoito euroalueella.
It was in this context that, in 2003, an excessive deficit procedure was initiated against France and against Germany.
Tähän liittyen vuonna 2003 aloitettiin liiallisia alijäämiä koskeva menettely Ranskaa ja Saksaa vastaan.
On a recommendation from the Commission, the Council found that an excessive deficit existed in both those States.
Neuvosto päätti komission suosituksesta, että näissä kahdessa jäsenvaltiossa oli liiallinen alijäämä.
It therefore adopted two recommendations asking them to reduce their deficits and setting a deadline for the adoption of corrective measures (on the basis of Article 104(7) EC).
Niinpä se antoi EY 104 artiklan 7 kohdan nojalla kaksi suositusta, joissa näitä jäsenvaltioita kehotettiin pienentämään alijäämiä ja joissa asetettiin takaraja, johon mennessä oikaisutoimet oli toteutettava.
After those periods had expired, the Commission recommended to the Council that it adopt decisions establishing that neither France nor Germany had taken adequate measures to reduce their deficit in response to the Council’s recommendations.
Näiden määräaikojen päätyttyä komissio suositteli neuvostolle, että tämä tekisi päätöksiä, joissa todettaisiin, että Saksa ja Ranska eivät ole ryhtyneet riittäviin toimiin alijäämiensä pienentämiseksi neuvoston suositusten johdosta.
The Commission thus requested the Council to give the two Member States concerned notice to take measures to reduce their deficit (Article 104(9) EC).
Niinpä komissio pyysi, että neuvosto vaatisi kyseisiä jäsenvaltioita ryhtymään toimenpiteisiin alijäämiensä pienentämiseksi (EY 104 artiklan 9 kohta).
However, on 25 November 2003 the Council, unable to achieve the majority required for taking that decision, merely adopted conclusions in which it decided to hold the excessive deficit procedures in abeyance and declared itself ready to take a decision under Article 104(9) EC should it appear that the relevant Member State was not complying with the commitments entered into by it.
Tästä huolimatta neuvosto, jossa ei saavutettu tämän päätöksen tekemiseksi vaadittua enemmistöä, tyytyi 25.11.2003 esittämään päätelmiä, joissa se päätti keskeyttää liiallista alijäämää koskevat menettelyt, ja ilmoitti olevansa valmis tekemään EY 104 artiklan 9 kohdan mukaisen päätöksen, jos ilmenee, että asianomainen jäsenvaltio ei noudata antamiaan sitoumuksia.
Faced with what it considered to be a breach of the Treaty rules, in January 2004 the Commission brought an action challenging both the Council’s failure to adopt a decision and its conclusions.
Koska komissio piti tätä menettelyä perustamissopimuksen määräysten rikkomisena, komissio nosti tammikuussa 2004 kanteen, joka koski sekä sitä, että neuvosto ei ollut tehnyt päätöstä, että neuvoston päätelmiä.
So far as concerns, first, the Council’s inability to adopt the decision recommended by the Commission, the Court declared this part of the action inadmissible.
Siltä osin kuin kanne koski sitä, että neuvoston oli mahdotonta tehdä komission suosittelema päätös, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei kannetta voida ottaa tutkittavaksi.
It held that failure by the Council to adopt acts provided for in Article 104(8) and (9) EC that are recommended by the Commission cannot be regarded as giving rise to acts open to challenge for the purposes of Article 230 EC.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että sitä, että neuvosto ei ole toteuttanut EY 104 artiklan 8 ja 9 kohdassa määrättyjä toimia, joita komissio oli suositellut, ei voida pitää EY 230 artiklassa tarkoitettuna kannekelpoisena toimena.
Where the Commission recommends to the Council that it adopt decisions under Article 104(8) and (9) EC and the required majority is not achieved within the Council, no decision is taken for the purpose of those provisions.
Kun komissio suosittelee neuvostolle, että tämä tekisi EY 104 artiklan 8 ja 9 kohdan nojalla päätöksiä, ja kun vaadittua määräenemmistöä ei saavuteta neuvostossa, ei nimittäin ole tehty näissä määräyksissä tarkoitettua päätöstä.
The Court stated that the Council had rendered any decision to be taken under Article 104(9) EC conditional on an assessment which would no longer have the content of the recommendations adopted under Article 104(7) EC as its frame of reference, but the unilateral commitments of the Member State concerned.
Toissijaisesti yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”siinä tapauksessa, että neuvosto ei ota käyttöön komission EY 104 artiklan 8 ja 9 kohdan
Court of Justice adopted by the Council under Article 104(7) EC, it constituted a breach of Article 104(7) and (13) EC, that is to say a breach of the Commission’s right of initiative and of the voting rules.
Yhteisöjen tuomioistuin nojalla suosittelemia varsinaisia keinoja, komissio voi turvautua EY 232 artiklassa määrättyyn oikeussuojakeinoon, kunhan se noudattaa kyseisessä artiklassa määrättyjä edellytyksiä” (tuomion 35 kohta).
Thus, it cannot have recourse to an alternative procedure, for example in order to adopt a measure which would not be the very decision envisaged at a given stage or which would be adopted in conditions different from those required by the applicable provisions.’
Näillä päätelmillä oli tosiasiassa tarkoitus olla oikeusvaikutuksia ainakin siltä osin kuin niissä keskeytettiin vireillä olleet liiallisia alijäämiä koskevat menettelyt ja tosiasiallisesti muutettiin suosituksia, jotka neuvosto oli aiemmin antanut EY 104 artiklan 7 kohdan nojalla.
In Case C-19/03 Verbraucher-Zentrale Hamburg (judgment of 14 September 2004, not yet published in the ECR), the Landgericht München (Regional Court, Munich) submitted a reference for a preliminary ruling on the interpretation of Regulation No 1103/97 17 to the Court of Justice in proceedings between a Germany association responsible for the taking of legal action with regard to breach of consumer protection laws (the Verbraucher-Zentrale) and O2, an undertaking which operates a mobile telephone network.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että neuvosto oli nimittäin asettanut EY 104 artiklan 9 kohdan nojalla mahdollisesti tehtävän päätöksen edellytykseksi arvioinnin, jossa ei enää käytettäisi viiteparametrinäEY 104 artiklan 7 kohdan nojalla annettuja suosituksia vaan jäsenvaltion, jota asia koski, yksipuolisia sitoumuksia.
The case involved determining whether the method applied by O2 for converting into euros amounts hitherto expressed in deutschmarks was compatible with that regulation.
Tämän jälkeen todettiin, että neuvosto ei ollut noudattanut menettelymääräyksiä.
O2 converted the price per minute of its various tariffs by rounding them to the nearest cent, and in fact rounded the relevant tariff up to the nearest cent.
Niinpä päätelmiin sisältyvä päätös, jolla muutettiin neuvoston EY 104 artiklan 7 kohdan nojalla antamia suosituksia, merkitsee EY 104 artiklan 7 ja 13 kohdan rikkomista eli komission aloiteoikeuden loukkaamista ja äänestyssääntöjen rikkomista.
Article 5 of Regulation No 1103/97 states that ‘monetary amounts to be paid or accounted for when a rounding takes place after a conversion into the euro unit … shall be rounded up or down to the nearest cent’.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että ”perustamissopimuksella käyttöönotetun järjestelmän sanamuodosta ja rakenteesta seuraa kuitenkin, että neuvosto ei voi jättää soveltamatta EY 104 artiklassa olevia oikeussääntöjä ja niitä oikeussääntöjä, joita se on itse itselleen asettanut asetuksessa N:o 1467/97.
The Court had to decide first whether a tariff, such as the per-minute price at which O2 invoiced its customers’ telephone calls, is a monetary amount to be paid or accounted for within the meaning of the first sentence of Article 5 of Regulation No 1103/97 or whether it is only the final sum for which the consumer is actually invoiced which may constitute such an amount.
Asiassa C-19/03, Verbraucher-Zentrale Hamburg (tuomio 14.9.2004, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), eli riidassa, jossa vastakkain oli saksalainen elin, jolla on toimivalta nostaa kanteita kuluttajansuojalakien rikkomisesta (Verbraucher-Zentrale), ja matkapuhelinoperaattori O2, Landgericht München esitti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä asetuksen N:o 1103/9717 tulkinnasta.
Since Community law does not define those concepts, the Court had recourse to the teleological method of interpretation and thus concerned itself with the aims of the measure in question.
Nyt kyseessä olevassa asiassa oli arvioitava sitä, oliko menetelmä, jolla O2 muutti tuohon asti Saksan markoissa ilmaistut rahamäärät euroiksi, yhteensopiva kyseisen asetuksen kanssa.
As the 12th recital in the preamble to the regulation suggests, that objective requires that ‘a high degree of accuracy in conversion operations’ be achieved.
Kyseisen asetuksen 5 artiklan mukaan ”rahamäärät, jotka maksetaan tai tilitetään – – euroyksiköksi muuntamisen jälkeisen pyöristämisen yhteydessä, pyöristetään ylös- tai alaspäin lähimpään senttiin”.
Having regard to those objectives, the Court interpreted Regulation No 1103/97 restrictively and ruled that ‘a tariff, such as the per-minute price at issue in the main proceedings, does not constitute a monetary amount to be paid or accounted for within
Ensiksi yhteisöjen tuomioistuimen piti määritellä, onko sellaisen minuuttihinnan kaltainen tariffi, jonka mukaan O2 laskuttaa asiakkaitaan puheluista, asetuksen N:o 1103/97 5 artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu rahamäärä, joka on maksettava tai tilitettävä, vai voiko tällaisen rahamäärän muodostaa ainoastaan se loppusumma, josta kuluttajaa tosiasiallisesti laskutetaan.
Council Regulation (EC) No 1103/97 of 17 June 1997 on certain provisions relating to the introduction of the euro (OJ 1997 L 162, p. 1).
Tietyistä euron käyttöön ottamiseen liittyvistä säännöksistä 17 päivänä kesäkuuta 1997 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1103/97 (EYVL L 162, s. 1).
Composition
Toiminta
C. Gulmann, Judge; A. Borg Barthet, President of Chamber; R. Silva de Lapuerta, President of Chamber; A. Rosas, President of Chamber; P. Jann, President of Chamber; V. Skouris, President of the Court; C.W.A. Timmermans, President of Chamber; L.A. Geelhoed, First Advocate General; K. Lenaerts, President of Chamber; F.G. Jacobs, Advocate General.
Asetuksesta N:o 1103/97 ilmenee kaksi yleistä oikeusperiaatetta eli tarve turvata oikeusvarmuus kansalaisille siirryttäessä euroon ja vastaavasti tarve olla vaikuttamatta sopimusten ja muiden oikeudellisten instrumenttien jatkuvuuteen, ja näillä periaatteilla myötävaikutetaan uuden yhtenäisvaluutan käyttöönotossa tavoitellun yleisen päämäärän saavuttamiseen eli siihen, että euroon siirtyminen olisi neutraalia kansalaisten ja yritysten osalta.
A. Tizzano, Advocate General; N. Colneric, Judge; D. Ruiz-Jarabo Colomer, Advocate General; J.-P. Puissochet, Judge; A.M. La Pergola, Judge; P. Léger, Advocate General; R. Schintgen, Judge, S. von Bahr, Judge; J.N. Cunha Rodrigues, Judge.
Tämän jälkeen pohdittiin kysymystä siitä, onko asetusta N:o 1103/97 ja erityisesti sen 5 artiklan ensimmäistä virkettä tulkittava siten, että kyseinen säännös estää muiden kuin maksettavien tai tilitettävien rahamäärien pyöristämisen lähimpään senttiin.
G. Arestis, Judge; P. Kuˉris, Judge; K. Schiemann, Judge; J. Kokott, Advocate General; C. Stix-Hackl, Advocate General; L.M. Poiares P. Maduro, Advocate General; J. Makarczyk, Judge; E. Juhász, Judge.
Nyt esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että kyseisellä muuntamistoimella ”voi olla todellista vaikutusta hintaan, jonka kuluttajat tosiasiallisesti maksavat” (tuomion 54 kohta).
A. Ó Caoimh, Judge; U. Lõhmus, Judge; J. Malenovský, Judge; M. Ilešicˇ, Judge; J. Klucˇka, Judge; E. Levits, Judge; R. Grass, Registrar.
Yhteisöjen tuomioistuin ei mennyt pidemmälle tulkinnassa vaan jätti kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi arvioida, onko muuntamisella ”todellista vaikutusta hintoihin”.
Members
Kokoonpano
Members of the Court of Justice
B – Yhteisöjen tuomioistuimen kokoonpano
(in order of their entry into office)
(Protokollajärjestys 14.10.2004)