natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(3) Is it contrary to Articles 43 EC and/or 49 EC for the broadcasting of advertisements providing information on medical and surgical treatments of a cosmetic nature in private health care establishments, duly authorised for that purpose, to be made subject to additional prior authorisation by the local authorities and/or professional associations?
3) Estävätkö EY 43 ja/tai EY 49 artikla sen, että asianmukaisen toimiluvan saaneiden yksityisten terveydenhuoltoyritysten tarjoamia esteettisluontoisia lääketieteellisiä ja kirurgisia hoitoja koskevien tiedottavien mainosten lähettämiselle on saatava lisäksi ennakkolupa paikallisviranomaisilta ja/tai ammattialajärjestöiltä?
A — The purpose of the questions referred to the Court and their admissibility
A Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
(4) By adopting a code of conduct which imposes limits on the advertising of professional health care services and by construing the legislation in force concerning the advertising of medical services in a manner which considerably restricts the right of doctors to advertise their own activities, both measures being binding on all doctors, have the Federazione Nazionale degli Ordini dei Medici (National Federation of Associ -ations of Doctors, Surgeons and Dentists) (‘FNOMCEO’) and the associations of group practices restricted competition beyond what is permitted under the relevant national legislation and in breach of Article 81(1) EC?
4) Ovatko Federazione nazionale degli ordini dei medici (FNOMCEO) [(lääkäriyhdistysten kansallinen liitto, jäljempänä FNOMCEO)] ja sen jäseninä olevat lääkäreiden järjestöt, jotka ovat vahvistaneet lääketieteellisten ammattien mainostamista rajoittavat ammattialan eettiset normit ja jotka ovat omaksuneet sellaisen lääketieteelliseen mainonnan alalla sovellettavaa lainsäädäntöä koskevan tulkintakäytännön, jolla merkittävästi rajoitetaan lääkäreiden oikeutta mainostaa omaa toimintaansa – ja nämä molemmat toimenpiteet velvoittavat kaikkia lääkäreitä –, rajoittaneet kilpailua enemmän kuin asiaa koskevassa kansallisessa lainsäädännössä sallitaan ja EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisesti?
The questions referred by the Giudice di Pace di Genova may be divided into two groups.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset voidaan jakaa kahteen ryhmään.
The first group is composed of the first, second and third questions.
Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat ensimmäinen, toinen ja kolmas kysymys.
By those three questions, the national court is seeking to ascertain whether the 1992 Law is compatible with Articles 43 EC and 49 EC in so far as it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature on national television networks.
Näillä kolmella kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, onko vuoden 1992 laki yhdenmukainen EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, kun siinä kielletään kauneudenhoitoon liittyvien lääketieteellisten ja kirurgisten hoitojen mainonta valtakunnallisilla televisiokanavilla.
CORPORACIÓN DERMOESTÉTICA other hand, it has doubts as to whether the second group is admissible.
CORPORACIÓN DERMOESTÉTICA tutkittavaksi. Sen sijaan se epäilee, voidaanko toista kysymysryhmää ottaa tutkittavaksi.
I share the Commission’s opinion as to the admissibility of both groups of questions.
Yhdyn komission näkemykseen, mitä tulee näiden kahden kysymysryhmän tutkittavaksi ottamiseen.
The second group of questions covers the fourth and fifth questions.
Toiseen kysymysryhmään kuuluvat neljäs ja viides kysymys.
Those two questions concern a code of conduct adopted by FNOMCEO and the practice adopted by that federation in applying the code.
Nämä kaksi kysymystä koskevat FNOMCEO:n vahvistamia ammattialan eettisiä normeja ja tapaa, jolla kyseinen yhdistys soveltaa niitä käytännössä.
Their purpose is to ascertain whether the code and the practice are compatible with a number of provisions of the Treaty, in particular Article 81 EC, which prohibits agreements between undertakings which are incompatible with the common market.
Näillä kysymyksillä pyritään selvittämään kyseisten normien ja niiden soveltamisen yhdenmukaisuus useiden perustamissopimuksen määräysten kanssa, erityisesti EY 81 artiklan kanssa, jossa kielletään yhteismarkkinoille soveltumattomat yritysten väliset sopimukset.
The Italian Government argues that all of the questions are inadmissible, on the ground that the national court did not take account of the fact that Decree-Law No 223 of 4 July 2006, 14 repealed the laws and regulations prohibiting the professions and those engaged in intellectual work from providing information by way of advertising.
Italian hallituksen mukaan kysymyksiä ei ole syytä ottaa tutkittavaksi, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole ottanut huomioon, että lait ja asetukset, joilla kielletään mainonta vapaiden ammattien harjoittajilta, on kumottu 4.7.2006 annetulla asetuksella nro 223. 14
By way of preliminary remark, it must be recalled that, according to settled caselaw, in proceedings for a preliminary ruling, it is solely for the national court before which the dispute has been brought, and which must assume responsibility for the subsequent judicial decision, to determine in the light of the particular circumstances of the case both the need for a preliminary ruling in order to enable it to deliver judgment and the relevance of the questions which it submits to the Court.
Aluksi on syytä palauttaa mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ennakkoratkaisumenettelyn yhteydessä on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä harkita kunkin asian erityispiirteiden perusteella, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta.
Consequently, where the questions submitted concern the interpretation of Community law, the Court of Justice is, in principle, bound to give a ruling. 15
Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava esitetyt kysymykset. 15
It also contends that the third to fifth questions are not relevant to the resolution of the main proceedings because the non-performance of the contract between Dermoestética and Advertising Media is due to the position adopted by the latter and not to a refusal on the part of the Canale 5 television company.
Se myös katsoo, etteivät kolmas, neljäs ja viides kysymys ole merkityksellisiä pääasian ratkaisemisen kannalta, koska Dermoestétican ja Advertising Median välisen sopimuksen täyttämättä jättäminen johtui viimeksi mainitun osapuolen kannanotosta eikä televisioyhtiön Canale 5:n kieltäytymisestä.
It is only where it is quite obvious that the interpretation of a provision of Community law that is sought by the national court bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or where the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it that those questions may be declared inadmissible. 16
Yhteisöjen tuomioistuin voi jättää ennakkoratkaisukysymykset tutkimatta ainoastaan, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossa niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka se tarvitsee voidakseen antaa hyödyllisen vas -tauksen sille esitettyihin kysymyksiin. 16
The Commission considers that the first group of questions is admissible.
Komissio puolestaan katsoo, että ensimmäinen kysymysryhmä voidaan ottaa
15 — See, in particular, Case C-318/00 Bacardi-Martini and Cellier des Dauphins [2003] ECR I-905, paragraph 41 and the caselaw cited.
I-905, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14 — GURI No 153 of 4 July 2006, p.
14 – GURI nro 153, 4.7.2006, s.
4, hereinafter referred to as ‘Decree-Law No 223/2006’.
4; jäljempänä asetus nro 223/2006.
16 — Ibidem (paragraph 43 and the caselaw cited therein).
16 – Ibidem (tuomion 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
In addition, the question whether the contested provisions of the 1992 Law are compatible with Articles 43 EC and 49 EC is not manifestly irrelevant to the outcome of the dispute in the main proceedings.
Kysymys vuoden 1992 lain riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuudesta EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa ei myöskään ole ilmeisen merkityksetön pääasian ratkaisun kannalta.
In addition, in the procedure laid down in Article 234 EC providing for cooperation between the national courts and the Court of Justice, the functions of the Court of Justice and the national courts are clearly separate and the latter has exclusive jurisdiction to interpret its national legislation. 17
Lisäksi EY 234 artiklassa määrätyssä tuomioistuimien yhteistyömenettelyssä on selvästi eroteltu yhteisöjen tuomioistuimen ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävät, ja kansallisen lainsäädännön tulkinta kuuluu yksinomaan viimeksi mainitulle. 17
If those articles, or one of them, must be interpreted as meaning that they preclude provisions, such as those introduced by the 1992 Law, which prohibit television advertising, the national court must set aside such provisions, in accordance with the caselaw on the primacy of rules of Community law which are directly applicable. 19
Jos mainittuja artikloja tai jompaakumpaa niistä tulkittaisiin siten, että ne estävät televisiomainonnan kieltävät säännökset, kuten ne, jotka vahvistettiin vuoden 1992 laissa, kansallisen tuomioistuimen pitäisi jättää soveltamatta tällaiset säännökset välittömästi sovellettavien yhteisön oikeussääntöjen ensisijaisuuden vaikutuksia koskevan oikeuskäytännön mukaisesti. 19
In the light of those considerations, the first group of questions is indeed admissible.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen kysymysryhmä voitaisiin ottaa tutkittavaksi.
It is for the referring court to assess the effects of Decree-Law No 223 on the resolution of the main proceedings and not the government of the Member State from which the reference is made.
Sen, miten asetus nro 223/2006 vaikuttaa pääasian ratkaisuun, arvioi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin eikä sen jäsenvaltion hallitus, jossa kyseinen tuomioistuin sijaitsee.
18In referring these questions to the Court of Justice for a preliminary ruling, the Giudice di Pace di Genova considered that Decree-law No 223, Article 12 of which it sets out, did not prevent the application of the 1992 Law to the case before it. It is not for the Court to challenge that assessment.
18Kun Giudice di pace di Genova esitti käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön yhteisöjen tuomioistuimelle, se katsoi, että kyseinen asetus, jonka 12 §:n se mainitsee, ei rajoita vuoden 1992 lain soveltamista sen käsiteltävänä olevassa riita-asiassa.
The Italian Government’s argument that Decree-law No 223 repealed the provisions of the 1992 Law prohibiting advertising, as it did all laws and regulations prohibiting the professions and those engaged in intellectual work from providing information by way of advertising, cannot therefore be accepted and deprive the first group of questions of their purpose.
Italian hallituksen väitettä, jonka mukaan kyseisellä asetuksella olisi kumottu mainonnan kieltävät vuoden 1992 lain säännökset samoin kuin kaikki muutkin lait ja asetukset, joilla kielletään mainonta vapaiden ammattien harjoittajilta, ei siis voida hyväksyä, eikä se tee ensimmäistä kysymysryhmää tarkoituksettomaksi.
The purpose of that group of questions is to ascertain whether a code of conduct adopted by a federation of doctors and that federation’s practice in applying the code are compatible with Community law.
Kyseisen kysymysryhmän kautta on tarkoitus selvittää, ovatko lääkäreiden yhdistyksen vahvistamat ammattialan eettiset normit ja tapa, jolla yhdistys soveltaa niitä käytännössä, yhdenmukaiset yhteisön oikeu- den kanssa.
However, the Giudice di Pace di Genova has not provided any details as to the content of that code or that practice.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan ole antanut mitään tietoa näiden normien sisällöstä eikä niiden soveltamiskäytännöstä.
Nor did it explain how the Court’s examination of that code and that practice would be relevant to the outcome of the main proceedings.
Se ei myöskään ole selittänyt, miten se, että yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee näitä normeja ja niiden soveltamiskäytäntöä, olisi merkityksellistä pääasian ratkaisun kannalta.
19 — Case 106/77 Simmenthal [1978] ECR 629, paragraph 21.
18 – Asia C-153/02, Neri, tuomio 13.11.2003 (Kok. 2003, s. I-13555, 35 kohta).
Since rules on television advertising for medical treatments have been harmonised in Directive 89/552, it is necessary to consider whether the compatibility of the provisions of the 1992 Law at issue must be examined in the light of that directive or the provisions of the Treaty on freedom of movement.
Lääketieteellisten hoitojen televisiomainontaa on yhdenmukaistettu direktiivillä 89/552, joten on syytä selvittää, onko vuoden 1992 lain riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta yhteisön oikeuden kanssa tarkasteltava kyseisen direktiivin vai perustamissopimuksen liikkumisvapauksia koskevien määräysten perusteella.
Indeed, it would appear to be obvious that those questions are irrelevant since, according to the information supplied by the referring court, Advertising Media explained that it was impossible for it to fulfil its contractual obligations because of the 1992 Law, in so far as it prohibited the broadcasting of all advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, and not because of the code adopted by FNOMCEO or its practice in applying it.
Merkityksellisyyden puute voi jopa vaikuttaa ilmeiseltä sikäli, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen mukaan Advertising Media on selittänyt, että se ei voi täyttää sopimusvelvoitteitaan vuoden 1992 lain takia, koska siinä kielletään kaikenlainen yksityisten terveydenhuoltoyritysten kauneudenhoidon alalla tarjoamien lääketieteellisten ja kirurgisten hoitojen mainonta valtakunnallisilla televisiokanavilla, eikä FNOMCEO:n vahvistamien normien tai niihin perustuvan käytännön takia.
The relevant provisions of Community law
Yhteisön oikeuden merkitykselliset säännökset ja määräykset
That is why I propose that the Court should decide that the fourth and fifth questions are manifestly irrelevant to the outcome of the main proceedings and should be declared inadmissible.
Tästä syystä ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa neljännen ja viidennen kysymyksen ilmeisen merkityksettömiksi pääasian ratkaisun kannalta ja jättää ne tutkimatta.
Article 14(1) of Directive 89/552 expressly prohibits television advertising for medicinal products and medical treatment available only on prescription in the Member State within whose jurisdiction the broadcaster falls.
On syytä muistuttaa, että direktiivin 89/552 14 artiklan 1 kohdassa kielletään yksiselitteisesti sellaisten lääketuotteiden ja lääketieteellisten hoitojen mainonta, jotka ovat saatavissa vain lääkärin määräyksestä siinä jäsenvaltiossa, jonka lainkäyttövaltaan televisiolähetystoiminnan harjoittaja kuuluu.
B — The first three questions
B Kolme ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä
The question is therefore whether the 1992 Law, to the extent that it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, is an implementation of Article 14(1) of Directive 89/552.
Tässä yhteydessä on siis arvioitava, onko vuoden 1992 lailla pantu täytäntöön direktiivin 89/552 14 artiklan 1 kohta, kun siinä on kielletty yksityisten terveydenhuoltoyritysten kauneudenhoidon alalla tarjoamien lääketieteellisten ja kirurgisten hoitojen mainonta valtakunnallisilla televisiokanavilla.
The directive does not give a more precise definition of the medical treatments which are covered by the ban on television advertising laid down in Article 14(1).
Direktiivissä ei tarkenneta, mitä lääketieteellisiä hoitoja 14 artiklan 1 kohdassa säädetty televisiomainonnan kielto koskee.
By its first three questions, the Giudice di Pace di Genova asks whether the 1992 Law, to the extent that it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, while permitting such advertisements, under certain conditions, on local television networks, is compatible with Articles 43 EC and 49 EC.
Ensimmäisellä, toisella ja kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, onko vuoden 1992 laki EY 43 ja EY 49 artiklan mukainen, kun siinä kielletään yksityisten terveydenhuoltoyritysten kauneudenhoidon alalla tarjoamien lääketieteellisten ja kirurgisten hoitojen mainonta valtakunnallisilla televisiokanavilla mutta sallitaan tällainen mainonta paikallisilla televisiokanavilla tietyin edellytyksin.
At the hearing, the Commission stated that the concept of ‘medical treatment’ in that article must be interpreted by analogy with that of ‘medicinal products available only on prescription’.
Komissio esitti suullisessa käsittelyssä, että kyseisessä artiklassa käytetty lääketieteellisen hoidon käsite on tulkittava samalla tavalla kuin käsite ”lääketuotteet, jotka ovat saatavissa vain lääkärin määräyksestä”.
The concept at issue thus corresponds to acts performed by a doctor on the basis of a prescription issued by another doctor.
Käsitteellä tarkoitetaan siis toimenpiteitä, jotka lääkäri toteuttaa toisen lääkärin antaman määräyksen mukaisesti.
In the field of plastic surgery, it covers, for example, operations intended to rectify the consequences of an accident or to correct a congenital deformity.
Plastiikkakirurgian alalla käsite kattaa esimerkiksi onnettomuudessa aiheutuneiden vaurioiden tai synnynnäisen epämuodostuman korjaamiseksi tehtävät leikkaukset.
On the other hand, it does not apply to acts performed solely at the patient’s request.
Sen sijaan se ei kata yksinomaan potilaan pyynnöstä toteutettavia toimenpiteitä.
If the question whether plastic surgery is or is not covered by Article 14(1) of Dir -ective 89/552 were to be decided on the basis of whether the operation was prescribed by another doctor or decided upon by the patient himself, it would not be possible to determine in advance in every case whether the treatment is covered by the prohibition in that article.
Jos katsottaisiin, että plastiikkakirurgisen toimenpiteen kuuluminen direktiivin 89/552 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan riippuu siitä, onko toimenpiteen määrännyt toinen lääkäri vai onko potilas itse päättänyt siitä, ei kaikissa tapauksissa voitaisi ennalta määritellä, kuuluuko hoito kyseisessä artiklassa säädetyn kiellon piiriin.
An operation, such as the re-modelling of the nose or the breasts, could be prescribed by a doctor in order to rectify the consequences of an accident or following an illness.
Tietty kirurginen toimenpide, kuten nenän tai rintojen uudelleenmuotoilu, voi olla lääkärin määräämä onnettomuudessa aiheutuneiden tai sairaudesta seuranneiden vaurioiden korjaamiseksi.
It could also be performed solely at the request of the patient, because that person has decided, for purely aesthetic reasons, to alter his face or that part of his anatomy and, in that case, the doctor’s role is to ascertain whether the operation is in fact compatible with the patient’s state of health.
Se voidaan myös tehdä yksinomaan potilaan pyynnöstä, kun tämä on päättänyt – puhtaasti esteettisistä syistä – muuttaa kasvojaan tai tiettyä kehonsa osaa, ja tässä tapauksessa lääkärin tehtävänä on varmistaa, että kyseinen toimenpide soveltuu potilaan terveydentilaan.
For its part, the Netherlands Government argues that, by definition, all medical treatment requires the intervention of a doctor, with the result that the words ‘available only on prescription’ adds nothing to the concept of medical treatment.
Alankomaiden hallitus puolestaan väittää, että oletusarvoisesti kaikki lääketieteelliset hoidot edellyttävät lääkärin toimintaa, joten lauseen osa ”jotka ovat saatavissa vain lääkärin määräyksestä” ei lisää mitään lääketieteellisten hoitojen käsitteeseen.
It also points out that the Member States may adopt stricter rules than those provided for in Article 14 of Directive No 89/552.
Kyseinen hallitus esittää myös, että jäsenvaltiot voivat vahvistaa tiukempia toimenpiteitä kuin ne, joista säädetään direktiivin 89/552 14 artiklassa.
Unlike the Netherlands Government, I am of the opinion that the words ‘available only on prescription’ are totally relevant for the purpose of determining the scope of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Toisin kuin Alankomaiden hallitus, katson, että lauseen osa ”jotka ovat saatavissa vain lääkärin määräyksestä” on merkityksellinen direktiivin 89/552 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn kiellon soveltamisalan määrittelemistä varten.
In addition, I do not believe that the criterion of a prescription should be interpreted as the Commission proposes.
Toisekseen lääkärin määräystä koskevaa perustetta ei mielestäni tule tulkita komission esittämällä tavalla.
The criterion of a prescription, as presented by the Commission, does not therefore permit a correct implementation of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Lääkärin määräystä koskeva peruste, sellaisena kuin komissio esittää sen, ei siis mahdollistaisi direktiivin 89/552 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn kiellon asianmukaista täytäntöönpanoa.
Implementation of the prohibition requires the types of treatment for which television advertising is prohibited to be identified in advance.
Tämän kiellon täytäntöönpano edellyttää nimittäin, että ne lääketieteellisen hoidon muodot, joiden televisiomainonta on kielletty, tiedetään ennalta.
The concept of ‘medical treatment’ within the meaning of Article 14(1) of the directive, in the same way as that of ‘medicinal product’ in the same article must, in my opinion, be understood as covering treatments in respect of which, as such, all forms of television advertising are prohibited.
Direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa käytetty lääketieteellisen hoidon käsite, samoin kuin samassa artiklassa käytetty lääketuotteen käsite, on mielestäni tulkittava siten, että se kattaa hoidot, joita ei sellaisenaan saa lainkaan mainostaa televisiossa.
In order to determine the scope of that provision, the criterion of a prescription must therefore be interpreted differently.
Kyseisen artiklan soveltamisalan määrittely edellyttää siis, että lääkärin määräystä koskevaa perustetta on tulkittava eri tavalla.
The prohibition of television advertising for medicinal products and medical treatment available only on prescription is explained by the fact that they must be consumed or carried out only in case of necessity, as determined by a doctor, for strictly therapeutic purposes and under conditions determined by the therapist.
Yksinomaan lääkärin määräyksestä saatavissa olevien lääketuotteiden ja lääketieteellisten hoitojen mainontakielto selittyy sillä, että niitä saa käyttää vain lääkärin toteaman tarpeen johdosta, puhtaasti hoitotarkoituksiin ja hoitavan lääkärin määrittelemällä tavalla.
The Community legislature thus intended to prohibit actions designed to promote the acquisition of such medicinal products and medical treatment which, if they are not really necessary and not consumed or carried out in accordance with the instructions of a doctor, could endanger the consumer’s health.
Yhteisön lainsäätäjä on siis halunnut kieltää toimet, joilla pyritään edistämään sellaisten lääketuotteiden ja hoitojen hankintaa, jotka saattavat vaarantaa kuluttajan terveyden, jos ne eivät ole tosiasiallisesti tarpeellisia ja jos niitä ei käytetä lääkärin määräyksen mukaisesti.