natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Following the application for conciliation made by Ms Robledillo Núñez to the Algeciras Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation, the parties concluded a conciliation agreement on 2 April 2003 on account of the unfairness of her dismissal whereby Linya Fish recognised that it owed Ms Robledillo Núñez the sum of EUR 1 237 (‘the compensation for dismissal’), although, according to the national court, that compensation could not in any event exceed EUR 1 186.
Robledillo Núñez vaati sovittelun toimittamista Algecirasin sovittelu- ja välitys -asiainkeskuksessa, ja osapuolten välillä perusteettoman irtisanomisen vuoksi toimitetussa sovittelussa tehtiin 2.4.2003 sopimus, jossa Linya Fish myönsi olevansa velkaa Robledillo Núñezille 1 237 euron suuruisen summan (jäljempänä irtisanomiskorvaus), vaikka tämä korvaus ei kansallisen tuomioistuimen mukaan voi missään ta pauksessa ylittää 1 186 euroa.
On 5 May 2004, as part of the enforcement proceedings brought by Ms Robledillo Núñez against Linya Fish in that court, a provisional insolvency order was made.
Robledillo Núñezin Linya Fish -nimistä yhtiötä vastaan nostaman kanteen perusteella tämä yhtiö todettiin väliaikaisesti maksukyvyttömäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen 5.5.2004 antamassa täytäntöönpanokelpoisessa tuomiossa.
On 26 November 2004, on the basis of that decision Ms Robledillo Núñez requested that Fogasa pay her the benefit corresponding to the compensation for dismissal which Linya Fish had not yet paid her.
Robledillo Núñez vaati tämän tuomion nojalla Fogasaa maksamaan hänelle summan, joka vastasi irtisanomiskorvausta, jota kyseinen yhtiö ei ollut maksanut.
By a decision of 21 January 2005, Fogasa dismissed that application in its entirety on the basis that the compensation for dismissal had not been awarded by a judgment or administrative decision.
Fogasa hylkäsi 21.1.2005 tekemällään päätöksellä tämän vaatimuksen kokonaisuudessaan sillä perusteella, että irtisanomiskorvausta ei ollut vahvistettu tuomiolla eikä hallinnollisella päätöksellä.
She challenged the latter’s refusal to pay her the compensation for dismissal provided for in that conciliation agreement.
Hän riitautti kanteellaan Fogasan päätöksen kieltäytyä maksamasta sovittelumenettelyssä tehdyssä sopimuksessa tarkoitettua irtisanomiskorvausta.
In the grounds of its order for reference, the national court states that, at Article 33(2) of the Workers’ Statute in the versions in force before 15 June 2006, Spanish law provides for payment of compensation due by reason of the termination of an employment relationship, but only where that compensation is recognised by a judgment or administrative decision in favour of employees by reason of dismissal or termination of contract.
Kansallinen tuomioistuin on ennakkoratkaisupyynnössään todennut, että Espanjan oikeudessa työntekijöiden asemasta annetun lain, sellaisena kuin se oli voimassa ennen 15.6.2006, 33 §:n 2 momentissa säädetään korvausten maksamisesta työsuhteen päättymisen perusteella, mutta vain silloin, kun ne on myönnetty tuomiossa tai hallinnollisessa päätöksessä työntekijöille irtisanomisen tai sopimuksen päättymisen vuoksi.
As they are not mentioned in that provision of the Workers’ Statute, compensation recognised in an extrajudicial conciliation procedure is not therefore, according to the national court, among those for which Fogasa is responsible.
Koska tässä työntekijöiden asemasta annetun lain säännöksessä ei ole mainittu korvauksia, jotka on vahvistettu tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelumenettelyssä, ei tällaisia korvauksia voida kansallisen tuomioistuimen mukaan lukea niihin, joista Fogasan on vastattava.
Referring to the order in C-177/05 Guerrero Pecino [2005] ECR I-10887, concerning compensation fixed in a judicial conciliation procedure, the national court notes the difference between extrajudicial conciliation and judicial conciliation, in that judicial conciliation takes place before a court which can refuse to approve it, in application of Article 84(1) of the LPL, whilst extrajudicial conciliation takes place before a body specifically entrusted with that task, which is not invested with any power to review the content of the agreement nor any jurisdiction to approve or disapprove that agreement.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa asiassa C-177/05, Guerrero Pecino, 13.12.2005 annettuun määräykseen (Kok. 2005, s.
That legal distinction between those two methods of conciliation seeks to operate as a break on possible fraudulent behaviour.
I-10887), joka koski sovittelumenettelyssä vahvistettua korvausta, tarkentaakseen tuomioistuimen ulkopuolisen sovittelun ja tuomioistuinsovittelun välillä olevaa eroa.
However, according to the same court, Fogasa was entitled to refuse completely to pay the compensation for dismissal fixed according to the extrajudicial conciliation procedure, by basing itself on the fraud found in the procedure to be followed in order to obtain benefits from that body where the employer is insolvent.
Se toteaa kuitenkin myös, että Fogasalla on mahdollisuus kieltäytyä maksamasta tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä vahvistettua irtisanomiskorvausta perustelemalla tätä sillä, että menettelyssä, jota noudatetaan suoritusten saamiseksi tältä elimeltä työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa, on havaittu syyllistytyn vilpilliseen menettelyyn.
Against that background, the Juzgado de lo Social Único de Algeciras decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Juzgado de lo Social Único de Algeciras päätti tämän johdosta lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
‘Having regard to the general principle of equality and nondiscrimination, is there no objective justification for the difference in treatment created by Article 33(2) of the … Workers’ Statute (in its current version and in the previous one which remained in force until 14 June 2004) and, consequently, must compensation for dismissal payable to an employee pursuant to extrajudicial conciliation be included
”Onko katsottava, että yleisen yhdenvertaisuusperiaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen kannalta tarkasteltaessa se erilainen kohtelu, joka perustuu työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momenttiin – sellaisena kuin se on tällä hetkellä voimassa ja oli voimassa välittömästi tätä ennen 14.6.2006 asti – ei ole objektiivisesti
ROBLEDILLO NÚÑEZ in the ambit of Council Directive 80/987 … on the approximation of the laws of the Member States relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, in the version amended by Directive 2002/74 …, given that Article 33(1) of the Workers’ Statute recognises this type of conciliation in relation to the payment by the guarantee institution of the ‘salarios de tramitación’ which also arise from the dismissal?’
ROBLEDILLO NÚÑEZ perusteltua, ja että näin ollen on syytä katsoa, että tuomioistuimen ulkopuolisen sovittelun nojalla työntekijälle myönnetty irtisanomiskorvaus kuuluu – – direktiivin 80/987 – –, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/74 – –, soveltamisalaan, koska työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 1 momentissa sallitaan tällaisen sovittelumenettelyn johtavan palkkaturvalaitoksen maksuvastuuseen menettelyllisen odotusajan palkkasaatavasta (salario de tramitación), joka perustuu kyseiseen irtisanomiseen?”
By its question, the national court, relying on the order in Guerrero Pecino, asks whether excluding compensation for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions provided for in the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is objectively justified as a measure necessary to avoid abuses adopted under Article 10(a) of that directive where the compensation is recognised by an extrajudicial conciliation settlement.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tukeutuu edellä mainitussa asiassa Guerrero Pecino annettuun määräykseen ja kysyy, onko perusteettoman irtisanomisen johdosta maksettavien korvausten jättäminen sen maksua koskevan takeen ulkopuolelle, josta direktiivin 80/987 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetut palkkaturvajärjestelmät vastaavat, objektiivisesti perusteltua direktiivin 10 artiklan a alakohdan mukaisena väärinkäytösten estämiseksi toteutettuna tarvittavana toimenpiteenä silloin, kun kyseiset korvaukset on vahvistettu tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelumenettelyssä laaditulla asiakirjalla.
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Aluksi on todettava, että direktiivin 80/987 3 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta palkkaturvajärjestelmät turvaavat, jollei tämän direktiivin 4 artiklasta muuta johdu, työsopimuksista tai työsuhteista, myös työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavasta erorahasta, jos tästä on säädetty kansallisessa lainsäädännössä, johtuvien maksamatta olevien työntekijöiden saatavien suorituksen.
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö kuuluu direktiivin 80/987 soveltamisalaan, koska siinä säädetään toimivaltaisen palkkaturvajärjestelmän myöntämään suojaan kuuluvaksi työsuhteen päättymisen perusteella maksettava korvaus, ja näin on vaikka lainsäädännöllä ei olisi pakko taata kyseistä suojaa
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Koska perusteettomasti irtisanottujen työntekijöiden tapaukset ovat toisiinsa rinnastettavia tapauksia siltä osin kuin heillä on oikeus korvaukseen tilanteessa, jossa heitä ei oteta takaisin palvelukseen (ks. em. asia Rodríguez Caballero, tuomion 33 kohta ja em. asia Olaso Valero, tuomion 35 kohta), tästä seuraa, että tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelumenettelyssä myönnettyjä irtisanomiskorvauksia ei voida kohdella eri tavoin kuin muita korvaussaatavia sulkemalla ne työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentissa tarkoitettujen korvausten ulkopuolelle, ellei tällaista erilaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. vastaavasti em. asia Guerrero Pecino, määräyksen 26 ja 28 kohta ja em. asia Olaso Valero, tuomion 34 ja 36 kohta).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
Tällaisesta objektiivisesta perustelusta on muistettava se, että direktiivin 80/987 10 artiklan a alakohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä (ks. em. asia Rodríguez Caballero, tuomion 36 kohta).
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
Espanjan oikeudessa säädetäänkin tässä tarkoituksessa, että irtisanomiskorvaukset, jotka on myönnetty tuomioistuimen ulkopuolisen sovittelumenettelyn johdosta, jätetään Fogasan palkkaturvavastuun ulkopuolelle.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
Tällaista rajoitusta ei voida katsoa direktiivin 10 artiklan a alakohdan päämäärän kannalta tarpeelliseksi silloin, kun palkkaturvajärjestelmällä on käytettävissään riittävät välineet tällaisten väärinkäytösten välttämiseksi.
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan näin on muun muassa silloin, kun lainkäyttöelin valvoo sovittelua (ks. vastaavasti em. asia Rodríguez Caballero, tuomion 36 ja 37 kohta ja em. asia Olaso Valero, tuomion 37 kohta).
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
Espanjan hallitus toteaa tähän, että tuomioistuimen ulkopuolista sovittelua ei voida verrata tuomioistuinsovitteluun siksi, että ensin mainitulla ei kyetä antamaan riittäviä takeita väärinkäytösten välttämiseksi.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Euroopan yhteisöjen komissio katsoo sitä vastoin, että ennakkoratkaisupyynnössä kuvatulle erilaiselle kohtelulle ei voida löytää minkäänlaisia objektiivisia perusteita.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Fogasalle on komission näkemyksen mukaan annettu asianmukaiset ja riittävät välineet havaita vilppi konkreettisissa tapauksissa ja estää se.
First, it should be noted that, according to the order for reference, an agreement on compensation for dismissal concluded during extrajudicial conciliation proceedings occurs without the involvement of any judicial body.
On ensimmäiseksi muistettava, että ennakkoratkaisupyynnön mukaan sopimus, joka koskee irtisanomiskorvauksia ja joka on tehty tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelumenettelyssä, on syntynyt ilman minkäänlaisen lainkäyttöelimen myötävaikutusta.
In particular, the drawing up of such an agreement is not supervised by a judge.
Sopimusta ei ole laadittu tuomioistuimen valvonnassa.
As is clear, in particular, from Article 10 of Royal Decree 2756/1979, the conciliator is not invested with powers which allow him to influence the conciliation procedure.
Kuninkaan asetuksen 2756/1979 10 §:stä voidaan havaita muun muassa se, ettei sovittelijalla ole valtuuksia vaikuttaa sovittelumenettelyyn.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
Tässä on mainittava vielä se, ettei LPL:n 23 §:ssä säädetä Fogasan osallistumisesta tuomioistuimen ulkopuoliseen sovittelumenettelyyn.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
Toisin kuin tuomioistuinsovittelusta on säädetty, palkkaturvalaitoksella ei ole lupaa osallistua tuomioistuimen ulkopuoliseen sovittelumenettelyyn.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
Fogasalla ei näin ollen ole käytännössä mahdollisuutta saada tietoja seikoista, jotka merkitsisivät väärinkäytöstä tai vilppiä.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Vastaavasti se, että Fogasa osallistuu asianomaisen työnantajan maksukyvyttömyyden toteamista koskevaan menettelyyn, ei myöskään anna tälle elimelle mahdollisuutta riitauttaa saatavaa, joka liittyy sellaisiin irtisanomiskorvauksiin, joiden syntymiseen se epäilee liittyvän väärinkäytöksiä.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
LPL:n 274 ja 275 §:stä käy ilmi, että tämä menettely koskee ainoastaan työntekijän maksukyvyttömyyden olemassaoloa ja sen toteamista.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
Sitä vastoin kun maksukyvyttömyys on todettu, ei tällä menettelyllä pyritä valvomaan niiden saatavien laillisuutta, jotka on asetettu Fogasan vastattaviksi.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
Toiseksi kuninkaan asetuksen 2756/1979 mukaan tuomioistuimen ulkopuolinen sovittelu, joka johtaa sopimukseen irtisanomiskorvauksista, toimitetaan sovittelu- ja välitysasiainkeskuksessa tai jossakin sen elimessä.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
Näin tehtyä sopimusta ei siis ole alistettu lainkäyttöelimen hyväksynnälle, koska sovittelija ei ole toimivaltainen valvomaan sopimuksen sisältöä samalla tavoin kuin lainkäyttöelin LPL:n 84 §:n nojalla toimitetussa tuomioistuinsovittelussa.
With regard, third, to the possibility of the guarantee institution refusing, by reasoned decision, to pay the compensation for dismissal for which it is responsible (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraph 36), it is clear from Article 28.3 of Royal Decree 505/1985 that such an institution is only empowered actually to reject the request for payment if it is able, for example in any subsequent judicial procedure, to adduce evidence of circumstances supporting a finding of abuse within the meaning of that provision.
Kolmanneksi todettakoon, että palkkaturvajärjestelmän mahdollisuudesta perustellulla päätöksellä kieltäytyä maksamasta siltä vaadittua suoritusta (ks. vastaavasti em. asia Rodríguez Caballero, tuomion 36 kohta) säädetään kuninkaan asetuksen 505/1985 28 §:n 3 momentissa siten, että palkkaturvajärjestelmällä on valtuudet tosiasiallisesti hylätä maksuvaatimus ainoastaan, jos se kykenee esimerkiksi myöhemmässä oikeudenkäyntimenettelyssä esittämään näytön seikoista, joiden perusteella voidaan todeta, että kyseessä on ollut tässä säännöksessä tarkoitettu väärinkäytöstapaus.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
Käytännössä on kuitenkin vaikea ajatella, millä tavalla asianomainen palkkaturvajärjestelmä kykenisi tarpeen tullen selvittämään ja todistamaan tällaisten seikkojen olemassaolon, jos sen ei sallita osallistua tuomioistuimen ulkopuoliseen sovittelumenettelyyn.
That is equally true with regard to the power of the guarantee institution to bring an action under Article 67(1) of the LPL.
Tämä pätee myös palkkaturvajärjestelmälle LPL:n 67 §:n 1 momentin nojalla kuuluvaan kanneoikeuteen.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
On siis todettava, että irtisanomiskorvaukset, joka on vahvistettu tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelussa laaditulla asiakirjalla, eivät tarjoa riittäviä takeita väärinkäytösten estämiseksi, toisin kuin irtisanomiskorvaukset, jotka on vahvistettu sovittelumenettelyssä, joka on toimitettu tuomioistuimessa ja johon palkkaturvalaitoksella on oikeus osallistua.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 1 momentin säännöksillä, jotka koskevat menettelyllisen odotusajan palkkaa ja joissa ei väärinkäytösten estämiseksi säädetä samanlaisesta suojasta kuin se, joka koskee tämän lain 33 §:n 2 momentin nojalla suoritettavia korvauksia.
In that regard, it is clear from the order for reference that, by its question, the national court also wishes to know whether, for the compensation provided for in Article 33(2), the protection measure at issue is actually ‘necessary’ within the meaning of Article 10(a) of Directive 80/987.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee myös sitä, onko kyseistä suojatoimenpidettä pidettävä direktiivin 80/897 10 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla todella tarpeellisena 33 §:n 2 momentissa tarkoitettujen korvausten osalta.
In that regard, it should be noted that, when they are recognised in an extrajudicial conciliation settlement, claims such as ‘salarios de tramitación’, by their very nature, are not generally liable to be fixed in circumstances where there is abuse.
Tähän on todettava, että menettelyllisen odotusajan palkan kaltaisia saatavia ei yleensä ole niiden luonteen vuoksi voitu vahvistaa väärinkäytöksiin syyllistymällä, kun ne on vahvistettu tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelumenettelyssä laaditussa asiakirjassa.
As such claims are calculated and established according to objective criteria, they do not leave the parties a sufficiently wide discretion to encourage abuses when they are determined, unlike compensation calculated in accordance with Article 33(2) of the Workers’ Statute.
Koska tällaiset saatavat lasketaan ja vahvistetaan objektiivisten kriteerien perusteella, eivät ne jätä osapuolille liikkumavaraa, joka olisi riittävän suuri tarjoamaan mahdollisuuden väärinkäytöksiin näitä saatavia vahvistettaessa, toisin kuin työntekijöiden asemasta annetun lain 33 §:n 2 momentin mukaisesti lasketut korvaukset.
The need to exclude compensation recognised in an extrajudicial conciliation settlement from the guarantee by the guarantee institution of payment of outstanding claims cannot therefore be called into question in the light of the treatment from which claims such as ‘salarios de tramitación’ benefit.
Tarvetta jättää tuomioistuimen ulkopuolisessa sovittelussa laaditussa asiakirjassa vahvistetut korvaukset sen maksuvastuun ulkopuolelle, joka kuuluu palkkaturvajärjestelmälle maksamatta olevista saatavista, ei voida näin ollen kyseenalaistaa sillä, miten menettelyllisen odotusajan palkan kaltaisia saatavia kohdellaan.
JUDGMENT OF 21. 2.
TUOMIO 21.2.2008 – ASIA C-498/06
2008 — CASE C-498/06
Oikeudenkäyntikulut