natgillin/translations-raw huggingface dataset:
That being the case as regards the protection of workers guaranteed by Directive 91/533 and relied on by the Grand Duchy of Luxembourg, it must be held that the requirement laid down in point 1 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, in so far as it is not applied in compliance with the Treaty.
Koska näin on direktiivillä 91/533 taatun työntekijöiden suojelun, johon Luxemburgin suurherttuakunta on vedonnut, osalta, on todettava, että vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetty edellytys ei ole direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukainen, koska sitä ei ole annettu perustamissopimuksen mukaisesti.
— The requirement relating to the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(1)(2) of the Law of 20 December 2002
– Vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetty palkkojen automaattinen mukauttaminen elinkustannusten kehitykseen
It is clear from the Commission’s application that the latter does not challenge the fact that minimum wages are indexed to the cost of living, a requirement which, as the Grand Duchy of Luxembourg points out, is unquestionably covered by point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, but the fact that that indexation concerns all wages, including those which do not fall within the minimum wage category.
Komission nostamasta kanteesta ilmenee, ettei se riitauta sitä, että vähimmäispalkat on sidottu elinkustannusindeksiin, sillä tällainen säännös kuuluu kiistämättömästi, kuten Luxemburgin suurherttuakunta on huomauttanut, direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan soveltamisalaan, vaan se riitauttaa sen seikan, että tämä indeksisidonnaisuus koskee kaikkia palkkoja, myös niitä, jotka eivät kuulu vähimmäispalkkojen ryhmään.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 authorises the host Member State by implication to impose its system for determining all wages on undertakings which post workers to its territory.
Luxemburgin suurherttuakunta väittää kuitenkin, että direktiivin 96/71 tällä säännöksellä sallitaan implisiittisesti se, että vastaanottava jäsenvaltio velvoittaa sen alueelle työntekijöitä lähettävät yritykset noudattamaan järjestelmäänsä, jota sovelletaan kaikkia palkkoja vahvistettaessa.
In that connection, it must be pointed out that the Community legislature intended, by means of point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, to limit the possibility of the Member States intervening as regards pay to matters relating to minimum rates of pay.
Tästä seikasta on syytä todeta, että yhteisön lainsäätäjä on direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdalla halunnut palkkojen osalta rajoittaa jäsenvaltioiden toimintamahdollisuudet vähimmäispalkkojen määrään.
It follows that the requirement in the Law of 20 December 2002 concerning the automatic adjustment of rates of pay other than the minimum wage to the cost of living does not fall within the matters referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Tästä seuraa, että vuoden 2002 lain säännös, joka koskee muiden kuin vähimmäispalkkojen automaattista mukauttamista elinkustannusten kehitykseen, ei kuulu direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuihin seikkoihin.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
Luxemburgin suurherttuakunta väittää kumminkin, että vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 2 kohdalla pyritään takaamaan sosiaalinen rauha Luxemburgissa ja että se tällä perusteella on direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettu yleiseen järjestykseen liittyvä pakottava säännös, koska sillä suojellaan työntekijöitä inflaation vaikutuksilta.
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 96/71 tämä säännös mahdollistaa sen, että vastaanottava jäsenvaltio voi velvoittaa sen alueelle työntekijöitä lähettävät yritykset noudattamaan työehtoihin ja -oloihin liittyviä edellytyksiä, jotka koskevat muita kuin direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja seikkoja, kunhan kyse on yleiseen järjestykseen liittyvistä säännöksistä.
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
Jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi arvioida, ovatko kyseiset toimenpiteet tarpeellisia ja oikeasuhteisia yleisen järjestyksen suojelua koskevaan tavoitteeseen nähden, Luxemburgin suurherttuakunnan olisi siis pitänyt esittää seikkoja, joiden nojalla olisi mahdollista todeta, voidaanko, ja missä määrin, säännöksellä, joka koskee Luxemburgiin lähetettyjen työntekijöiden palkkojen automaattista mukauttamista elinkustannusten kehitykseen, edistää tämän tavoitteen saavuttamista.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
Tässä tapauksessa on kuitenkin todettava, että Luxemburgin suurherttuakunta on vain yleisesti vedonnut työntekijöiden ostovoiman ja sosiaalisen rauhan suojelua koskeviin tavoitteisiin eikä se ole esittänyt sellaisia seikkoja, joiden avulla toteutettujen toimenpiteiden tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta voitaisiin arvioida.
Accordingly, the Grand Duchy of Luxembourg has not shown to the required legal standard that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 falls under public policy provisions within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Näin ollen Luxemburgin suurherttuakunta ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 2 kohta olisi direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettu, yleiseen järjestykseen liittyvä säännös.
Therefore, that Member State cannot rely on the public policy exception referred to in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in order to apply to undertakings posting staff on its territory the requirement relating to the automatic adjustment of wages other than minimum wages to reflect changes in the cost of living.
Tämä jäsenvaltio ei näin ollen voi vedota direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuun yleisen järjestyksen perusteella tehtävään poikkeukseen velvoittaakseen sen alueelle työntekijöitä lähettävät yritykset noudattamaan säännöstä, joka koskee muiden kuin vähimmäispalkkojen automaattista mukauttamista elinkustannusten kehitykseen.
— The requirement relating to the rules on parttime and fixedterm work laid down in point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– Vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 8 kohdan säännös osa-aikatyöstä ja määräaikaisista työsopimuksista
The Grand Duchy of Luxembourg submits that such a provision seeks to ensure the protection of workers by guaranteeing the principle of equal treatment and pay as between full and parttime workers, laid down in Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC (OJ 1998 L 14, p.
Luxemburgin suurherttuakunta väittää, että tällä säännöksellä pyritään varmistamaan työntekijöiden suojelu takaamalla yhdenvertaista kohtelua ja samapalkkaisuutta koskeva periaate kokoaikatyötä ja osaaikatyötä tekevien työntekijöiden välillä, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osaaikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetussa neuvoston direktiivissä 97/81/EY (EYVL L 14, s.
9) and Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ 1999 L 175, p. 43).
9) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetussa neuvoston direktiivissä 1999/70/EY (EYVL L 175, s. 43).
The requirement referred to above concerns a matter which is not mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
On syytä korostaa, että edellä tarkoitettu säännös kuuluu alaan, jota ei mainita direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa olevassa luettelossa.
It is not disputed that the obligations arising from point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, having regard to the accompanying constraints, are likely to hinder the exercise of freedom to provide services by undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Ei ole kiistetty, että vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 8 kohdasta aiheutuvilla velvollisuuksilla saatetaan niihin liittyvien pakottavien vaatimusten vuoksi estää sellaisia yrityksiä, jotka haluavat lähettää työntekijöitä Luxemburgiin, käyttämästä palvelujen tarjoamisen vapauttaan.
In that connection it is clear that, pursuant to Articles 2(1) of Directives 97/81 and 1999/70, the Member States were to implement the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with those directives.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 97/81 2 artiklan 1 kohdan ja direktiivin 1999/70 2 artiklan ensimmäisen kohdan jäsenvaltioiden piti saattaa voimaan näiden direktiivien noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset.
Therefore, as compliance with the requirement laid down by the contested national provision is monitored in the Member State in which the undertaking wishing to post workers to Luxembourg is established, the Grand Duchy of Luxembourg cannot rely on the public policy exception in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in
Näin ollen koska riidanalaisessa kansallisessa säännöksessä säädettyä edellytystä valvotaan siinä jäsenvaltiossa, johon se yritys, joka haluaa lähettää työntekijöitä Luxemburgiin, on sijoittautunut, Luxemburgin suurherttuakunta ei niistä samoista syistä, jotka on esitetty tämän tuomion 41–43 kohdassa, voi vedota direktiivin 96/71
JUDGMENT OF 19. 6.
TUOMIO 19.6.2008 – ASIA C-319/06
It follows that point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Tästä seuraa, että vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 8 kohta ei ole direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukainen.
— The requirement relating to imperative provisions of national law in respect of collective agreements in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– Vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 11 kohdan säännös, joka liittyy työehtosopimuksia koskeviin pakottaviin kansallisiin säännöksiin
The first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 defines the instruments by which the terms and conditions of employment of the host Member State are laid down covering the matters referred to in points (a) to (g) thereof and which are guaranteed to posted workers.
Direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määritellään ne keinot, joilla vastaanottavien jäsenvaltioiden on järjestettävä tämän saman alakohdan a–g alakohdassa tarkoitettujen alojen osalta lähetetyille työntekijöille taattavat työehdot ja -olot.
The second indent of that provision refers in particular to collective agreements which have been declared universally applicable.
Tämän säännöksen toinen luetelmakohta koskee erityisesti yleisesti sovellettaviksi julistettuja työehtosopimuksia.
Likewise, Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 states that measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable concerning the matters referred to in points 1 to 14 thereof constitute mandatory provisions falling under national public policy.
Tämän säännöksen tavoin myös vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentissa säädetään, että kansalliseen yleiseen järjestykseen liittyviä pakottavia säännöksiä ovat muun muassa yleisesti sovellettaviksi julistettujen työehtosopimusten määräykset, jotka koskevat tuon säännöksen 1–14 kohdassa tarkoitettuja seikkoja.
Point 11 mentions provisions concerning collective agreements.
Sen 11 kohdassa mainitaan työehtosopimuksia koskevat säännökset ja määräykset.
Such a provision cannot, however, constitute a public policy exception within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Tämä säännös ei kuitenkaan voi olla direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettu yleisen järjestyksen perusteella tehtävä poikkeus.
First, there is no reason why provisions concerning collective agreements, namely provisions which encompass their drawing up and implementation, should per se and without more fall under the definition of public policy.
Mikään ei ensinnäkään oikeuta sitä, että työehtosopimuksia koskevat säännökset, toisin sanoen niiden valmisteluun ja toimeenpanoon liittyvät säännökset, voisivat sellaisinaan ja ilman muuta täsmennystä kuulua yleisen järjestyksen käsitteen alaan.
Second, such a finding must be made as regards the actual provisions of such collective agreements themselves, which in their entirety and for the simple reason that they derive from that type of measure, cannot fall under that definition either.
Toiseksi tämä toteamus on tehtävä näiden työehtosopimusten varsinaisista mää -räyksistä, jotka nekään eivät kokonaisuudessaan ja pelkästään siitä syystä, että ne ovat peräisin tämän tyyppisistä toimenpiteistä, voi kuulua tuon käsitteen alaan.
Third, the Grand Duchy of Luxembourg cannot argue that point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 ultimately reflects the discretion granted to Member States under the second indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Kolmanneksi Luxemburgin suurherttuakunta ei voi saada tukea lausumalleen, jonka mukaan vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 11 kohdalla pannaan lopultakin vain täytäntöön jäsenvaltioille direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan toisessa luetelmakohdassa annettu mahdollisuus.
Article 3(10) relates exclusively to the terms and conditions of employment laid down in collective agreements which have been declared universally applicable.
Tämä säännös liittyy nimittäin yksinomaan yleisesti sovellettaviksi julistetuissa työehtosopimuksissa määrättyihin työehtoihin ja -oloihin.
That is not the case with respect to point 11 of Article 1(1) which expressly refers, in contrast with the introduction to of Article 1, to mere collective labour agreements.
Näin ei kuitenkaan ole kyseisen 1 §:n 1 momentin 11 kohdan laita, sillä se koskee nimenomaisesti ja päinvastoin kuin tämän saman 1 §:n johdantolause tavanomaisia työehtosopimuksia.
Accordingly, point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is not in compliance with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Vuoden 2002 lain 1 §:n 1 momentin 11 kohta ei siis ole direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukainen.
Consequently, it follows from the foregoing that the Commission’s first complaint is well founded.
Näin ollen edellä lausutusta seuraa, että komission ensimmäinen kanneperuste on perusteltu.
The second complaint: incomplete transposition of Article 3(1)(a) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods
Toinen kanneperuste, jonka mukaan enimmäistyöaikoja ja vähimmäislepoaikoja koskeva direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohta on saatettu epätäydellisesti voimaan
By its second complaint, the Commission criticises the Grand Duchy of Luxembourg for incomplete transposition of point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods.
Komissio moittii toisessa kanneperusteessaan Luxemburgin suurherttuakuntaa siitä, että se on saattanut direktiivin 96/71 enimmäistyöaikoja ja vähimmäislepoaikoja koskevan 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan epätäydellisesti voimaan.
The Grand Duchy of Luxembourg has acknowledged that this complaint is well founded and has stated that it has adopted Article 4 of the Law of 19 May 2006 amending the Law of 20 December 2002 (Mémorial A 2006, p.
Luxemburgin suurherttuakunta on myöntänyt, että tämä peruste on perusteltu, ja se on todennut antaneensa 20.12.2002 annetun lain muuttamisesta 19.5.2006 annetun lain (Mémorial A 2006, s.
1806) in order to bring its national legislation into line with the relevant Community provisions.
1806) 4 §:n saattaakseen kansallisen lainsäädännön asian kannalta merkityksellisten yhteisön säännösten mukaiseksi.
In this case it is not disputed that when the period prescribed in the reasoned opinion expired the Grand Duchy of Luxembourg had not adopted the measures necessary to ensure that point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) had been fully transposed in its national law.
Nyt esillä olevassa asiassa on riidatonta, että Luxemburgin suurherttuakunta ei perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä ollut toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä varmistaakseen direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan täydellisen voimaansaattamisen kansallisessa oikeusjärjestyksessään.
Therefore, the Commission’s second complaint is well founded.
Tästä seuraa, että komission toinen kanneperuste on perusteltu.
The third complaint: infringement of Article 49 EC on account of the lack of clarity of the monitoring arrangements laid down in Article 7(1) of the Law of 20 December 2002
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan EY 49 artiklaa on rikottu, koska vuoden 2002 lain 7 §:n 1 momentissa säädetyt valvontaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt eivät ole selkeitä
By its third complaint, the Commission claims that, on account of its lack of clarity, Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is likely to give rise to legal uncertainty for undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Komissio väittää kolmannessa kanneperusteessaan, että vuoden 2002 lain 7 §:n 1 momentista saattaa selkeyden puutteen vuoksi aiheutua oikeudellista epävarmuutta yrityksille, jotka haluavat lähettää työntekijöitä Luxemburgiin.
Thus, the obligation for all undertakings to make available to the Labour and Mines Inspectorate on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes amounts, in the case of a posting, to a prior notification procedure incompatible with Article 49 EC.
Kaikille yrityksille asetettu velvollisuus toimittaa työvoiman tarkastusviranomaiselle ennen töiden aloittamista pyynnöstä ja niin pian kuin mahdollista valvonnan kannalta välttämättömät tiedot vastaa, silloin kun on kyse työntekijöiden lähettämisestä, ennakkoilmoitusmenettelyä, joka ei sovellu yhteen EY 49 artiklan kanssa.
However, if that should not be the case, the text of the contested provision should nevertheless be amended in order to remove any legal ambiguity.
Jos näin ei kuitenkaan olisi, riidanalaisen säännöksen tekstiä olisi ainakin muutettava kaikenlaisen oikeudellisen epäselvyyden välttämiseksi.
The Grand Duchy of Luxembourg takes the view that the text of Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is sufficiently clear and that, in any event, it does not impose any prior notification requirement.
Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että vuoden 2002 lain 7 §:n 1 momentti on riittävän selvä ja ettei siinä missään tapauksessa aseteta ennakkoilmoitusvelvollisuutta.
In that connection, it takes the view that
Se katsoo tässä suhteessa, että valvonnan kannalta välttämättömien tietojen
First it must be noted that, since the Law of 20 December 2002 does not provide for any other communication of information between an undertaking which posts workers and the Labour and Mines Inspectorate, it is difficult to understand how the latter can request information from that undertaking before the commencement of the work, in so far as it cannot be aware of the presence of that undertaking in Luxembourg unless the latter has previously announced its arrival in some way.
Ensinnäkin on syytä todeta, että koska vuoden 2002 laissa ei säädetä mistään muusta työntekijöitä lähettävän yrityksen ja työvoiman tarkastusviranomaisen välisestä tietojenvaihdosta, on vaikeaa ymmärtää, millä tavoin viimeksi mainittu saattaisi vaatia tältä yritykseltä tietoja ennen töiden aloittamista, koska se ei voi tietää, että mainittu yritys on alkanut toimia Luxemburgin alueella, jollei tämä yritys ole jollain tavoin edeltä käsin ilmoittanut tulostaan.
Therefore, as the Advocate General notes in point 76 of her Opinion, the question arises as to the role accorded to an undertaking wishing to post workers, necessarily prior to any request for information from the Labour and Mines Inspectorate, and which, in any event, is not defined by the Law of 20 December 2002.
Näin ollen, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 76 kohdassa toteaa, jää epäselväksi, mikä on työntekijöitä lähettävän yrityksen rooli, koska sillä on välttämättä oltava jokin rooli ennen kuin työvoiman tarkastusviranomainen voi pyytää tietoja, eikä tästä ole säädetty vuoden 2002 laissa.
On that basis, the interpretation of the expression ‘prior to the commencement of the work’ in Article 7(1) of that law, adopted by the Grand Duchy of Luxembourg, cannot be relevant.
Näin ollen sillä tulkinnalla, jonka Luxemburgin suurherttuakunta esittää vuoden 2002 lain 7 §:n 1 momentissa olevasta ilmaisusta ”ennen töiden aloittamista”, ei ole merkitystä.
It is clear that such an expression means not only that the information must be provided on the actual day on which the work commences, but that it would also cover a somewhat longer period preceding that date.
On nimittäin selvää, että tällä ilmaisulla ei tarkoiteta ainoastaan sitä, että tiedot on annettava töiden varsinaisena aloittamispäivänä, vaan huomioon voidaan ottaa tätä päivää edeltävä, määräämättömän pituinen ajanjakso.
Second, as the Advocate General noted, in point 74 of her Opinion, it follows from the provisions of the Law of 4 April 1974 on the Reorganisation of the Labour
Toiseksi, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa toteaa, työvoiman tarkastusviranomaisen uudelleenjärjestämisestä 4.4.1974 annetun lain (loi du 4 avril