natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Inasmuch as the Law of 20 December 2002 must be interpreted according to objective criteria, that is to say, as meaning that a general adjustment of pay is effected in line with developments in the cost of living which also operates to the benefit of the minimum wage, point (2) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 fulfils the Community law requirements of Article 3(1)(c) of Directive 96/71.
Sikäli kuin 20.12.2002 annettua lakia on nimittäin objektiivisten kriteerien perusteella tulkittava siten, että palkkausta mukautetaan yleisesti elinkustannusten kehityksen mukaan, mikä vaikuttaa myönteisesti myös vähimmäispalkkoihin, 20.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin 2 kohta täyttää direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyvät yhteisön oikeuden vaatimukset.
To that extent, the Commission’s argument must be rejected as unfounded.
Komission väite on hylättävä tältä osin perusteettomana.
— Compliance with the rules on parttime and fixedterm work
Se huomauttaa, että tällaisesta automaattisesta mukauttamisesta on säädetty implisiittisesti direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa.
The Commission’s complaint, however, is not directed against the automatic nature of that mechanism but against the indisputable fact that Luxembourg law provides for a general adjustment of ’pay’ which includes both real wages and minimum rates of pay.
Komission moite ei kuitenkaan kohdistu tämän mekanismin automaattisuuteen, vaan siihen kiistattomaan tosiasiaan, että Luxemburgin lainsäädännön nojalla sovelletaan ”palkkauksen” yleistä mukauttamista, joka käsittää sekä reaalipalkat että vähimmäispalkat.
In its letter of 30 August 2004 the Luxembourg Government had already indicated that under Luxembourg law the minimum wage was also subject to the general adjustment mechanism.
Luxemburgin hallitus on todennut jo 30.8.2004 päivätyssä kirjeessään, että Luxemburgin lainsäädännön nojalla myös vähimmäispalkka kuuluu yleisen mukauttamismekanismin piiriin.
In the Commission’s view, however, that does not conform to the requirements of Article 3(1)(c) of Directive 96/71 which refers simply to ’minimum rates of pay’.
Komission käsityksen mukaan tämä ei kuitenkaan vastaa direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, jossa mainitaan yksinomaan ”vähimmäispalkat”.
162, indicate that the scope of national laws, regulations or administrative provisions must be assessed in the light of the interpretation placed on them by national courts.
162, viittaavat siihen, että kansallisten lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten ulottuvuutta on arvioitava sen perusteella, miten kansalliset tuomioistuimet niitä tulkitsevat.
If a national provision is capable of different interpretations — one consistent with Community law and another not — it is incumbent on the Commission to prove that the national courts do not interpret the provision at issue in accordance with Community law.
Mikäli kansallista säännöstä voidaan tulkita eri tavoin – yhteisön oikeuden vastaisesti ja yhteisön oikeuden mukaisesti – komission on näytettävä toteen, etteivät kansalliset tuomioistuimet tulkitse kyseistä säännöstä yhteisön oikeuden mukaisesti.
However, in the present case the wording of point (2) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is unambiguous and does not allow for other interpretations pointing to an infringement of Article 3(1)(c) of Directive 91/533.
Nyt esillä olevassa asiassa 20.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin 2 kohdan sanamuoto on kuitenkin yksiselitteinen eikä mahdollista sellaista muuta tulkintaa, joka viittaisi direktiivin 91/533 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkomiseen.
The Commission is correct in its assertion that the wording of the Luxembourg legislation transposing Directive 96/71 differs from that of the Directive.
Olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että Luxemburgin täytäntöönpanosäännöksen sanamuoto poikkeaa direktiivistä 96/71.
In determining whether a provision of national law conflicts
Tutkittaessa kysymystä, onko kansallisen lainsäädännön säännös ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, on otettava huomioon se, miten kansalliset
COMMISSION v LUXEMBOURG home State, thus rendering the provision of services in Luxembourg less advantageous to foreign undertakings.
KOMISSIO v. LUXEMBURG houkuttelevaksi ulkomaisille vähemmän yrityksille.
Law of 20 December 2002 cannot be assigned to any of the categories listed in Article 3(1) of Directive 96/71; rather it goes beyond the nucleus of terms and conditions of employment prescribed by Community law.
ei voida katsoa kuuluvan mihinkään direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa luetelluista luokista, eikä se näin ollen lukeudu yhteisön keskeisiin työehtoihin ja -oloihin.
Since the power established by Article 3(10) of Directive 96/71 constitutes the basis for that requirement, the latter must be examined in the light of the concept of public policy as provided for by Declaration No 10 which in content essentially reproduces the Court’s caselaw on Article 49 EC. 31
Vaatimus perustuu direktiivin 96/71 3 artiklan 10 kohtaan sisältyvään valtuutukseen, joten sitä on tarkasteltava lausumassa 10 tarkoitetun yleisen järjestyksen käsitteen perusteella, ja tämän lausuman sisältö toistetaan olennaisilta osin yhteisöjen tuomioistuimen EY 49 artiklaa koskevassa oikeuskäytännössä. 31
Moreover, the Court has held that the freedom to provide services, as one of the fundamental principles of the Treaty, may be restricted only by rules justified by overriding requirements relating to the public interest and applicable to all persons and businesses operating in the territory of the State where the service is provided, in so far as that interest is not safeguarded by the rules to which the provider of such a service is subject in the Member State where he is established. 33
Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi todennut, että palvelujen tarjoamisen vapautta perustamissopimuksen mukaisena perustavanlaatuisena periaatteena voidaan rajoittaa vain yleistä etua koskevien pakottavien syiden perusteella annetuilla säännöksillä, joita sovelletaan kaikkiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimiviin henkilöihin tai yrityksiin, silloin kun tätä etua ei suojella palvelujen tarjoajaan sen sijoittautumisval -tiossa sovellettavin säännöksin. 33
It is settled caselaw that Article 49 EC requires not only the elimination of all discrimination on grounds of nationality against service providers who are established in another Member State, but also the abolition of any restriction, even if it applies without distinction to national providers of services and to those of other Member States, which is liable to prohibit, impede or render less advantageous the activities of a service provider established in another Member State, where he lawfully provides similar services.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 49 artiklassa ei ainoastaan kielletä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan syrjintää kansalaisuuden perusteella, vaan siinä edellytetään myös kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka niitä sovellettaisiin erotuksetta sekä kotimaisiin palvelujen tarjoajiin että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin palvelujen tarjoajiin, jos näillä rajoituksilla estetään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen, siellä vastaavanlaisia palveluja lainmukaisesti tarjoavan henkilön toiminta, haitataan tätä toimintaa tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi.
32 According to that definition, in order to constitute a restriction on the freedom to provide services within the meaning of Article 49 EC it is sufficient that the Luxembourg rules on parttime and fixedterm work are stricter than those applying in the
32Tämän määritelmän perusteella kyseessä on EY 49 artiklassa tarkoitettu palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus, jos Luxemburgin osaaikatyötä ja määräaikaisia työsopimuksia koskeva lainsäädäntö on tiukempi kuin lähettävässä jäsenvaltiossa voimassa oleva ja tekee siten palvelujen tarjoamisen Luxemburgissa
According to the Luxembourg Government, point (8) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 aims to secure the equal treatment and remuneration of workers and accordingly pursues the objective — regarded as legitimate in Community law — of worker protection.
20.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin 8 kohdan tavoitteena on Luxemburgin hallituksen mukaan työntekijöiden tasa-arvoinen kohtelu ja samapalkkaisuus, jotka palvelevat yhteisön oikeuden nojalla oikeutettua työntekijöiden suojelun tavoitetta.
It contends that this rule aims to protect worker rights that are already guaranteed in the Community legal order by
Kuten Luxemburgin hallitus katsoo, tällä säännöksellä pyritään suojelemaan työntekijöiden oikeuksia, jotka on jo taattu yhteisön oikeusjärjestyksessä direktiiveillä
Moreover, it merely transposes principles originating in the Community’s public policy.
Lisäksi sillä ja 1999/70/EY ainoastaan pannaan täytäntöön periaatteita, jotka pohjautuvat yhteisön yleiseen järjestykseen.
36 Accordingly, the interests embodied therein are already protected by legislation to which the service provider is subject in the Member State in which he is established.
36Näin ollen niihin sisältyviä etuja suojellaan jo säännöksillä, joiden piiriin palvelujen tarjoaja kuuluu siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu.
As a result, the Luxembourg Government cannot rely on overriding reasons in the public interest to declare the national rules at issue to be public policy provisions.
Luxemburgin hallitus ei täten voi vedota yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin luokitellakseen kiistanalaiset kansalliset säännökset yleiseen järjestykseen liittyviksi säännöksiksi.
with collective labour
työsopimusten
— Compliance agreements
– Kollektiivisten noudattaminen
I cannot support that view.
En voi yhtyä tähän oikeudelliseen käsitykseen.
The fact that the Community legislature did not include in Article 3(1) of Directive 96/71 the matters governed by the said directives, that is to say, the regulation of parttime and fixedterm work, points to the conclusion that this area of European employment law specifically does not fall within the scope of the Community’s public policy.
Se seikka, ettei yhteisön lainsäätäjä ole sisällyttänyt mainittujen direktiivien sääntelyn kohdetta, toisin sanoen osaaikatyötä ja määräaikaisia työsopimuksia koskevaa lainsäädäntöä, direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohtaan, puoltaa sitä, ettei tämä eurooppalaisen työlainsäädännön ala nimenomaan kuulu yhteisön yleiseen järjestykseen.
Moreover, as the Luxembourg Government itself concedes, the rules at issue in that regard are already addressed by Directives 97/81 and 1999/70 and, therefore, must be implemented by all Member
Sitä paitsi kyse on säännöksistä, jotka ovat, kuten Luxemburgin hallitus itsekin myöntää, yhteisön tasolla jo direktiivien 97/81 ja 99/70 kohteena ja jotka kaikkien jäsenvaltioiden
As regards the reference made in point (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 to collective labour agreements as ’mandatory provisions falling under national public policy’, first of all the question arises as to the compatibility of that provision with Article 3(1) and (10) of Directive 96/71.
20.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin 11 kohtaan sisältyvä viittaus ”kansallisen oikeuden pakottaviin säännöksiin kollektiivisissa työsopimuksissa” herättää ensisijaisesti kysymyksen tämän säännöksen yhteensopivuudesta direktiivin 96/71 3 artiklan 1 ja 10 kohdan kanssa.
The Commission has doubts as to the legality of the transposition and in essence alleges that Luxembourg — contrary to the terms of the power granted by Article 3(10) of Directive 96/71 — is seeking to elevate a category of instruments to mandatory provisions falling
Komissio epäilee asianmukaista täytäntöönpanoa ja moittii Luxemburgia lähinnä siitä, että se haluaa luokitella tietyntyyppiset asiakirjat niiden oikeudellisesta luonteesta ja aineellisesta sisällöstä riippumatta kansallisen oi -keuden pakottaviksi säännöksiksi direktiivin
34 — Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the framework agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and ETUC (OJ 1998 L 14, p. 9).
34 – Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osaaikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annettu neuvoston direktiivi 97/81/EY (EYVL 1998, L 14, s. 9).
The directive guarantees to workers affected by new forms of flexible working the same treatment as full-time workers and workers with open-ended contracts.
Direktiivillä taataan työntekijöille, joita uudet joustavat työnteon muodot koskevat, sama kohtelu kuin kokoaikaisille työntekijöille ja työntekijöille, joilla on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus.
Access to parttime work should be made easier; recommendations are to be made to employers suggesting how they can take account of workers’ wishes as regards the structuring of flexible forms of work.
Osa-aikatyöhön pääsyn on määrä helpottua, ja työnantajille esitetään suosituksia, miten ne voivat ottaa huomioon joustavia työnteon muotoja koskevat työntekijöiden toiveet.
35 — Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ 1999 L 175, p. 43).
35 – Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annettu neuvoston direktiivi 1999/70/EY (EYVL L 175, s. 43).
The directive contains minimum requirements with regard to fixedterm work in order to ensure the equal treatment of workers and to prevent abuse through the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Direktiiviin sisältyvät määräaikaisiin työsopimuksiin liittyvät vähimmäisvaatimukset työntekijöiden tasa-arvoisen kohtelun varmistamiseksi ja peräkkäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytön ehkäisemiseksi.
It calls upon the Member States to provide for sanctions in the event of a failure to comply with the minimum requirements.
Siinä kehotetaan jäsenvaltioita vahvistamaan seuraamuksia näiden vähimmäisvaatimusten rikkomisesta.
Further, it provides for derogation clauses in order to limit the administrative burden on small and medium-sized enterprises which might result from the application of those new provisions.
Direktiivissä säädetään lisäksi erityislausekkeista, joilla pyritään rajoittamaan hallintokuluja, joita näiden uusien säännösten soveltamisesta voi aiheutua pienille ja keskisuurille yrityksille.
36 — The general cross-industry organisations, namely the Union of Industrial and Employers’ Confederations of Europe (UNICE), the European Centre of Enterprises with Public Participation (CEEP) and the European Trade Union Confederation (ETUC) concluded on 6 June 1997 a framework agreement on parttime work and on 18 March 1999 a framework agreement on fixedterm work which were to be implemented by Directives 97/81 and 1999/70 respectively.
36 – Toimialaltaan yleiset työmarkkinakeskusjärjestöt, toisin sanoen Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestö (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskus (CEEP) ja Euroopan ammatillinen yhteisjärjestö (EAY), tekivät 6.6.1997 osaaikatyötä koskevan puitesopimuksen ja 18.3.1999 määräaikaisia työsopimuksia koskevan puitesopimuksen, jotka oli määrä panna täytäntöön direktiiveillä 97/81 ja 99/70.
As follows from recital 14 in the preamble to Directive 97/81 and from recital 15 in the preamble to Directive 1999/70, a directive within the meaning of Article 249 EC was considered to be the proper instrument for implementation since it binds the Member States as to the result to be achieved, whilst leaving them the choice of form and methods.
Kuten direktiivin 97/81 johdantoosan 14 perustelukappaleesta tai direktiivin 99/70 johdantoosan 16 perustelukappaleesta ilmenee, asianmukaiseksi oikeudelliseksi välineeksi katsottiin perustamissopimuksen 249 artiklan mukainen direktiivi, koska se sitoo jäsenvaltioita asetettuun tavoitteeseen nähden, mutta jättää niille valittavaksi muodon ja keinot.
COMMISSION v LUXEMBOURG under national public policy irrespective of their legal nature or substantive content.
96/71 3 artiklan 10 kohtaan sisältyvän valtuutuksen vastaisesti.
A different aspect to that question concerns the elevation of a particular category of instruments to the status of public policy provisions irrespective of their legal nature or material content.
Toinen näkökohta koskee tietyntyyppisten asiakirjojen luokittelemista yleistä järjestystä koskeviksi säännöksiksi niiden oikeudellisesta luonteesta ja aineellisesta sisällöstä riippumatta.
In order to be able to decide whether a particular rule established by collective agreement may be regarded as mandatory within the meaning of Declaration No 10, it is necessary in my view that the Member State concerned indicates precisely which rules established by collective agreement are at issue.
Jotta voidaan arvioi da, voidaanko tietty työehtosopimus katsoa lausumassa 10 tarkoitetuksi pakottavaksi säännökseksi, asianomaisen jäsenvaltion on nähdäkseni ilmoitettava työehtosopimukset tarkasti.
38However, the general reference to ’collective labour agreements’ under point (11) of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 exhibits the characteristics of a blanket rule in which a minimum degree of certainty and clarity is lacking.
3820.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin 11 kohtaan sisältyvä yleinen viittaus ”kollektiivisiin työsopimuksiin” on sitä vastoin luonteeltaan avoimen valtakirjan kaltainen normi, joka ei ole riittävän täsmällinen ja selvä.
That clarity is absolutely necessary, since one cannot exclude the possibility of circumstances existing in which the application of collective agreements to posted workers is incompatible with the freedom to provide services.
Selvyys on ehdottoman välttämätöntä, koska ei voida sulkea pois sellaisia tilanteita, joissa työehtosopimusten soveltaminen lähetettyihin työntekijöihin on ristiriidassa palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa.
39Therefore, an examination on a case-by-case basis is always necessary to determine whether, when viewed objectively, the rule in question promotes the protection of posted workers and whether it confers a genuine benefit on the workers concerned which significantly augments their social protection.
39Tämän vuoksi on aina tutkittava tapauskohtaisesti, suojataanko kyseisellä lainsäädännöllä, kun sitä tarkastellaan objektiivisesti, lähetettyjä työntekijöitä ja aiheutuuko siitä kyseisille työntekijöille todellista etua, joka merkittävällä tavalla edistää heidän sosiaalista suojeluaan.
Thus, the Commission finds fault with two aspects of that provision which must be examined separately.
Komissio moittii siten kahta tämän säännöksen näkökohtaa, joita on tutkittava erikseen.
First, I agree with the Commission that different meanings attach to the term ’collective labour agreements’ as mentioned in the opening sentence of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 and in point (11) of that provision.
Komissio on ensinnäkin oikeassa siinä, että ”kollektiivisten työsopimusten” käsitteellä on yhtäältä 20.12.2002 annetun lain 1 §:n 1 momentin johdantolauseessa ja toisaalta tämän säännöksen 11 kohdassa eri merkitys.
Whereas in the first situation universally applicable collective agreements are at issue, point (11) makes a general reference to ’collective agreements’.
Ensimmäisessä tapauksessa käytetään ilmaisua ”yleissitovat työehtosopimukset”, kun taas 11 kohdassa viitataan yleisesti ”kollektiivisiin työsopimuksiin”.
However, the latter situation can only be taken to concern collective agreements not declared universally applicable.
Jälkimmäisessä voi kuitenkin olla kyse ai -noastaan sellaisista työehtosopimuksista, joita ei ole julistettu yleisesti sovellettaviksi.
As such, however, given the unambiguous wording of the second indent of Article 3(1) of Directive 96/71, which refers only to ’collective agreements … which have been declared universally applicable’, they cannot fall within the Directive’s scope, with the result that those collective agreements cannot be regarded as belonging to the nucleus of Community terms and conditions of employment. 37
Tässä ominaisuudessaan ne eivät kuitenkaan voi direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan, jossa viitataan ainoastaan ”yleisesti sovellettaviksi julistettuihin työehtosopimuksiin”, yksiselitteisen sanamuodon vuoksi kuulua tämän säännöksen soveltamisalaan, mistä seuraa, ettei asianomaisten työehtosopimusten voida katsoa kuuluvan yhteisön keskeisiin työehtoihin ja -oloihin. 37
Accordingly, it held that it is for the national authorities or courts to determine whether, when viewed objectively, a contested provision promotes the protection of posted workers and whether it confers a genuine benefit on the workers concerned which significantly augments their social protection.
122, katsovat – tekemättä täsmällistä direktiiviin 96/71 perustuvaa oikeudellista arviointia –, ettei kaikkia kotimaisiin yrityksiin sovellettavia työehtosopimuksissa määrättyjä työehtoja voida ulottaa koskemaan toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita palvelujen tarjoajia.
Thus the Court made it clear that national provisions governing terms and conditions of employment such as those relating to a minimum wage which are seemingly of a beneficial nature may not always work to the advantage of posted workers.
Viimeksi mainittu katsoo jopa, että muiden kuin yleissitovien kansallisten työehtosopimusten pakottava ulottaminen koskemaan ulkomaisia työsopimuksia on ulkomaisten yritysten avointa syrjintää.
37 — Without engaging in a precise legal analysis in the light of Directive 96/71, Däubler, W., ’Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht’, cited in footnote 10, p. 615, and Borgmann, B., ’Entsendung drittstaatsangehöriger Arbeitnehmer durch EU-Unternehmen nach Deutschland’, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik, 1993, p.
39 – Yhteisöjen tuomioistuin on todennut näin edellä alaviitteessä 25 mainitussa asiassa Portugaia Construções, tuomion 28 ja 29 kohta, vähimmäispalkkoja koskevien kansallisten säännösten soveltamisesta palvelujen tarjoajiin.
122, take the view that not every term of a collective labour agreement applicable to domestic undertakings can be extended to service providers from other Member States.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi näin nimenomaisesti, ettei näennäisesti edullisilla työehtoja ja -oloja, kuten vähimmäispalkkaa, koskevilla kansallisilla säännöksillä voi olla yleistä edullista vaikutusta lähetettyihin työntekijöihin.
The latter author considers that the mandatory extension to foreign contracts of employment of the terms of collective labour agreements which as a matter of domestic law have not been declared universally applicable even constitutes an act of overt discrimination against foreign undertakings.
Saman on nähdäkseni pädettävä myös työehtosopimuksiin. Vastaavasti totesi myös julkisasiamies Mengozzi edellä alaviitteessä 16 mainitussa asiassa Laval un Partneri esittämänsä ratkaisuehdotuksen 237 kohdassa, jossa viitataan asiassa Portugaia Construções annettuun tuomioon.
The second complaint ity of carrying out a detailed examination is denied to the Court in the light of the general reference to ’collective labour agreements’.
Toinen väite tuomioistuimelta kuitenkin nimenomaan evätään mahdollisuus perinpohjaiseen tarkasteluun.
In its letter of formal notice the Commission first drew the attention of the Luxembourg Government to the fact that Article 3(1)(a) of Directive 96/71 obliges Member States to ensure that undertakings established in another Member State observe national requirements on maximum work periods and minimum rest periods.
Virallisessa huomautuksessaan komissio kiinnitti ensi kertaa Luxemburgin hallituksen huomion siihen, että direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet yritykset noudattavat enimmäistyöaikoja ja vähimmäislepoaikoja.