natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Drawing on the vision and objectives contained in the recently adopted ‘Internal Security Strategy’, the model must prioritise the interests of European citizens while addressing the rapidly evolving challenges of the 21st century.
Äskettäin hyväksytyssä "sisäisen turvallisuuden strategiassa" esitettyjen visioiden ja tavoitteiden mukaisesti mallissa on asetettava etusijalle Euroopan kansalaisten edut samalla kun vastataan nopeasti muuttuviin 2000-luvun haasteisiin.
It must protect individual rights and freedoms; improve cooperation and solidarity between Member States; focus on the causes of insecurity and not just the effects; prioritise prevention; engage with citizens; and recognise the interdependence between the internal and external dimensions of security in establishing a 'global security' approach with third countries.
Mallin on suojeltava yksilöiden oikeuksia ja vapauksia; lisättävä jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä ja solidaarisuutta; keskityttävä turvattomuuden syihin eikä pelkästään sen vaikutuksiin; asetettava ennaltaehkäisy etusijalle; sitouduttava kansalaisiin sekä tunnustettava turvallisuuden sisäisen ja ulkoisen ulottuvuuden keskinäinen riippuvuus määriteltäessä globaalia turvallisuutta koskevaa toimintatapaa kolmansien maiden kanssa.
– Iron out inconsistencies in Europe’s Asylum System in particular by standardising the definition of a refugee.
Kehitetään yhtenäisempi ulkorajojen valvontajärjestelmä vahvistamalla Frontexia erikoistuneesta henkilöstöstä koostuvalla eurooppalaisella ryhmällä, joka voisi tukea jäsenvaltioita.
To date joint action in this field has been hampered by Member State resistance to sharing information and coordinating policies in relation to law and order, which remains one of the most political sensitive issues in domestic politics.
Alan yhteistä toimintaa on tähän asti jarruttanut jäsenvaltioiden haluttomuus jakaa tietoja ja koordinoida yleiseen järjestykseen liittyvää politiikkaa, joka on edelleen sisäpolitiikan arkaluontoisimpia kysymyksiä.
However, this resistance flies against the wishes of European citizens, who want the EU to become a more relevant security actor.
Tämän vastahakoisuuden vastapuolena ovat kuitenkin Euroopan kansalaisten toiveet, sillä he haluavat EU:n toimivan painokkaammin turvallisuuden alalla.
It also ignores the substantial instruments and resources that the EU has acquired over time in the field of security, not least through the recently adopted Lisbon Treaty.
Se ei myöskään ota huomioon niitä huomattavia turvallisuusalan välineitä ja resursseja, jotka EU on saanut käyttöönsä aikojen kuluessa, ei vähinten taannoin hyväksytyn Lissabonin sopimuksen myötä.
Too often, policy formulation in this area is driven by events, so a balance has to be found between advancing security and protecting individual freedoms and human rights.
Politiikan muotoilu on tällä alalla liian usein tapahtumalähtöistä, joten turvallisuuden edistämisen ja yksilön vapauksien ja ihmisoikeuksien suojelun välillä on löydettävä tasapaino.
Where to strike the balance between these two inseparable elements will vary over time, depending on circumstances, thus requiring ongoing political debate across the EU.
Se, mihin tasapaino asettuu näiden kahden erottamattoman tekijän välillä, vaihtelee ajan kuluessa ja olosuhteista riippuen, mikä vaatii jatkuvaa poliittista keskustelua koko EU:ssa.
Even in cases where security risks are at stake, clear limits to accessing personal data and constraints on exchanging them should be strictly respected.
Silloinkin, kun on kyse turvallisuusriskeistä, olisi asetettava selvät rajat henkilötietoihin pääsylle ja noudatettava tiukasti tällaisten tietojen vaihdolle asetettuja rajoituksia.
NATO, the UN and other international organisations, have enjoyed the backing of a majority of European citizens.
Näillä operaatioilla, jotka usein toteutetaan yhteistyössä Naton, YK:n ja muiden kansainvälisten järjestöjen kanssa, on ollut takanaan Euroopan kansalaisten enemmistön tuki.
However, when the total military spending of EU Member States (about 50 per cent of the US military budget) is compared to output (EU overseas force projecting capabilities amount to only 10-15 per cent of US capabilities), the system is clearly found wanting.
Jos EU:n jäsenvaltioiden yhteenlaskettuja sotilasmenoja (noin 50 prosenttia Yhdysvaltojen sotilasbudjetista) verrataan tuloksiin (EU:n ulkomaille projisoitujen voimavarojen määrä on ainoastaan 10–15 prosenttia Yhdysvaltojen voimavaroista), järjestelmässä on kuitenkin selvästi parantamisen varaa.
EU Member States fail to maximise the scale effect and synergies which are needed to ensure the best global performance.
EU:n jäsenvaltiot eivät ole onnistuneet maksimoimaan mittakaavaetuja ja synergiaa, joita tarvittaisiin parhaiden mahdollisten kokonaistulosten varmistamiseen.
Above all EU Member States need to acknowledge that internal security depends to a large extent on securing a safe external environment.
Kaikkien EU:n jäsenvaltioiden on ennen kaikkea myönnettävä, että sisäinen turvallisuus riippuu pitkälti turvallisen ulkoisen ympäristön varmistamisesta.
Cross-border security challenges do not stop at the frontiers of the EU.
Rajat ylittävät turvallisuushaasteet eivät pysähdy EU:n rajoille.
Enhancing the security and freedom of European citizens will therefore require taking complementary action beyond the EU’s borders.
Euroopan kansalaisten turvallisuuden ja vapauden lisääminen edellyttää sen vuoksi lisätoimia EU:n rajojen ulkopuolella.
External security: overcoming the structural limitations
Ulkoinen turvallisuus: rakenteellisten rajoitteiden purkaminen
Overall, the EU suffers from one overarching structural limitation: the fundamentally national nature of European defence systems.
EU kärsii kaiken kaikkiaan yhdestä kaiken kattavasta rakenteellisesta rajoitteesta: Euroopan puolustusjärjestelmät ovat perusluonteeltaan kansallisia.
Without military resources of its own, the EU depends on the voluntary contributions of its Member States and these are often inadequate.
Ilman omia sotilaallisia resursseja EU on riippuvainen jäsenvaltioidensa vapaaehtoisesta panoksesta, joka on usein riittämätön.
National military resources are still often based on territorial defence against a land invasion, even in Member States where such an invasion is improbable.
Kansalliset sotilaalliset resurssit perustuvat usein edelleen puolustautumiseen maahyökkäystä vastaan myös niissä jäsenvaltioissa, joissa tällainen hyökkäys on epätodennäköinen.
In general, there is insufficient investment in the type of capabilities needed to respond to new security situations (rapid deployment forces, strategic air transport, helicopters, communications, military police). .
Yleisesti ottaen uusien turvallisuustilanteiden edellyttämiin voimavaroihin (nopean toiminnan joukot, strategiset lentokuljetukset, helikopterit, viestintäjärjestelmät ja sotilaspoliisit) investoidaan liian vähän.
For over ten years now the EU has developed important instruments under the concept of a Common Security and Defence Policy (CSDP).
EU on jo yli kymmenen vuoden ajan kehittänyt tärkeitä välineitä osana yhteistä turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaa (YTPP).
These include a Military Committee and Military Staff, performing early warning and strategy planning functions, and a European Defence Agency.
Näihin kuuluvat sotilaskomitea ja sotilasesikunta, jotka hoitavat varhaisvaroitukseen ja strategiseen suunnitteluun liittyviä tehtäviä, sekä Euroopan puolustusvirasto.
It also has access to an array of civilian personnel trained to provide assistance to local populations in conflict-torn areas of the world.
EU:n käytössä on myös laaja joukko siviilihenkilöstöä, joka on koulutettu avustamaan paikallisväestöä maailman konfliktialueilla.
So far, the EU has launched 22 observation, peacekeeping and stabilisation missions worldwide.
Näillä siviilivoimavaroilla on kasvava merkitys niin kutsutun inhimillisen turvallisuuden kannalta.
These missions, frequently carried out in cooperation with
Käsitteellä tarkoitetaan, että
In general, the nature and scope of CSDP missions have tended to be piecemeal and forced by exigencies rather than responding to an overarching plan or strategy. Furthermore, the EU has no common funding for its missions.
EU:ssa on 1,8 miljoonaa palveluksessa olevaa sotilasta – puoli miljoonaa enemmän kuin Yhdysvalloissa – mutta se ei pysty saattamaan toimintavalmiuteen 60 000 sotilaan nopean toiminnan joukkoa, ja sillä on vaikeuksia koota 5 000 sotilasta yhteisen turvallisuus- ja puolustuspolitiikan (YTPP) alan operaatioon.
Among the Member States there is no fair burden-sharing, leading to disincentives against participating in military missions.
Itse asiassa 70 prosenttia EU:n maavoimista ei sovellu toimimaan ulkomailla, vaikka nykyiset konfliktit edellyttävät liikuteltavia ja kestäviä operaatioihin lähetettäviä joukkoja.
EU must therefore develop a single European defence market and joint procurement.
asiantuntijoita.
The success of the EU’s Single Market can and should be extended to the defence field through the enhancement of the European Defence Agency and by lessening the barriers still protecting national markets.
Tämä edellyttäisi tosiasiallisesti toimintakykyistä ja henkilöstöltään riittävänlaajuista EU:n operaatioesikuntaa, jonka tehtävänä olisi suunnitella ulkomailla toteutettavat siviili- ja sotilaalliset operaatiot, lähettää niihin joukot ja valvoa niitä.
A European vision of collective defence
EU:lla ei myöskään ole yhteistä rahoitusta operaatioitaan varten.
This is also true of the civilian dimension of EU missions, where less than half of the personnel committed by Member States tends to be deployed, leaving missions without sufficient stand-by specialised teams and experience on the ground.
Tämä koskee myös EU:n operaatioiden siviiliulottuvuutta: usein jäsenvaltioiden lupaamasta henkilöstöstä vähemmän kuin puolet lähetetään paikalle, minkä johdosta operaatioiden käytettävissä ei ole riittävästi erikoisalojen valmiusryhmiä ja asiantuntevaa henkilöstöä.
To remedy this, the EU must encourage its Member States to respect their commitments and create truly operative civilian rosters of judges, policemen, engineers and other experts. This would imply a truly operational and well-staffed European Operations Headquarters tasked with planning, deploying and monitoring civilian/military operations abroad.
Tilanteen korjaamiseksi EU:n on rohkaistava jäsenvaltioitaan noudattamaan sitoumuksiaan ja laatimaan luettelot todellisuudessa toimintavalmiista siviilihenkilöstöstä, johon kuuluu tuomareita, poliiseja, insinöörejä ja muita
The EU also has an economy of scale problem in relation to its industrial and technological arms market: it costs Europe much more to produce far fewer products than other arms suppliers like the US. The
EU ei myöskään saa teollisilla ja teknologisilla puolustusmateriaalimarkkinoilla mittakaavaetua: Eurooppa tuottaa huomattavasti kalliimmalla huomattavasti vähemmän kuin muut puolustusmateriaalin toimittajat, esimerkiksi Yhdysvallat.
The Lisbon Treaty has provided a number of important tools to help Member States resolve these challenges.
EU:n on tämän vuoksi kehitettävä yhtenäiset Euroopan puolustusmateriaalimarkkinat ja yhteiset hankintamenettelyt.
Through its innovative system of permanent structured cooperation, the Treaty allows Member States to advance in parallel and at different speeds in order to achieve specific aims, depending on their willingness and capacity. Pioneer groups of states will now be able
EU:n onnistuneet sisämarkkinat voidaan ja tulisi ulottaa koskemaan myös puolustusalaa tehostamalla Euroopan puolustusviraston toimintaa ja vähentämällä kansallisia markkinoita yhä suojaavia esteitä.
Soldier of the Kosovo Force (KFOR) talking to Albanian construction workers in Kosovo.
KFOR-joukkojen sotilas keskustelee albanialaisten rakennustyöläisten kanssa Kosovossa.
to increase their ambition level in terms of the deployability, interoperability and sustainability of their forces, allowing them to field more capabilities for CSDP, NATO, UN and other missions.
Euroopan pääkaupungeissa ei edelleenkään vallitse konsensusta EU:n puolustusvoimavarojen lisäämisen yleisestä tarkoituksesta.
outlooks which exist among and between Member States.
Lissabonin sopimus tarjoaa lukuisia tärkeitä välineitä, jotka auttavat jäsenvaltioita ratkaisemaan kyseiset haasteet.
There is still no consensus in European capitals about the overall purpose of increasing EU defence capabilities..
Valtioiden edelläkävijäryhmät voivat nyt nostaa kansallista tavoitetasoaan joukkojen liikuteltavuuden, yhteentoimivuuden ja kestävyyden osalta, joten ne voivat lähettää enemmän voimavaroja YTPP:n, Naton ja YK:n operaatioihin sekä muihin operaatioihin.
The Lisbon Treaty should also enable Member States to overcome shortcomings relating to the CSDP’s funding by calling for the deployment of an ‘initial fund’ to support common missions, which would then be supported by the payment of ‘urgent funds’ during the planning of operations.
Lissabonin sopimuksen on myös tarkoitus auttaa jäsenvaltioita ratkaisemaan YTPP:n rahoitukseen liittyviä ongelmia, sillä ne voivat vaatia käynnistysrahaston käyttöönottoa yhteisten operaatioiden tukemiseksi ja kiireellisten aloitteiden rahoittamiseen tarkoitettujen määrärahojen käyttöä operaation suunnitteluvaiheessa.
The EU needs to agree on a longterm vision of EU defence, which could be laid out in a White Paper with clearly defined priorities in terms of threats, engagement criteria and earmarked resources.
EU:n on sovittava puolustuksensa pitkän aikavälin visiosta, joka voitaisiin määritellä valkoisessa kirjassa, jossa esitettäisiin myös selkeästi määritellyt ensisijaiset tavoitteet uhkakuvien, osallistumiskriteerien ja kohdennettujen resurssien osalta.
This vision must spell out a coherent division of responsibilities between NATO and the EU, based on an objective assessment of the comparative advantages of each.
Visiossa olisi määriteltävä johdonmukaisesti Naton ja EU:n välinen vastuunjako kummankin osapuolen suhteellisesta edusta tehtävän puolueettoman arvion perusteella.
Unless EU Member States are able to agree on a workable strategic concept for the EU, the latter will be unable to fill the existing gap between the expectations of CSDP and its operational capabilities and resources.
Jos EU:n jäsenvaltiot eivät kykene sopimaan toteuttamiskelpoisesta EU:n strategisesta perusnäkemyksestä, EU ei voi täyttää YTPP:hen kohdistuvien odotusten ja sen operatiivisten voimavarojen ja resurssien välistä kuilua ('voimavarakuilu').
If the EU is to deliver on its ambitious agenda, it will need to become a much more assertive player on the international scene.
Jos EU haluaa toteuttaa kunnianhimoiset tavoitteensa, siitä on tultava huomattavasti vakuuttavampi toimija kansainvälisellä kentällä.
From increasing Europe’s economic competitiveness to racing ahead in the knowledge economy and providing its citizens with freedom and security, the challenges at stake are global in nature and only international strategies will be able to address them.
Olipa kyse sitten Euroopan talouden kilpailukyvyn parantamisesta, osaamistalouden kärjessä pysyttelemisestä tai kansalaisten vapaudesta ja turvallisuudesta huolehtimisesta, haasteet ovat maailmanlaajuisia, ja niihin voidaan vastata vain kansainvälisillä strategioilla.
Defending responsible interdependence will in turn require a world where the major players support and agree to work within a system of multilateral governance.
Vastuullisen keskinäisen riippuvuuden puolustaminen edellyttää puolestaan maailmaa, jossa suuret toimijat kannattavat toimimista monenväliseen hallintoon perustuvassa järjestelmässä ja suostuvat siihen.
But this objective is based on a fragile consensus, for the benefits of multilateralism are not always apparent to states that did not play a role in shaping the institutional architecture set up after the Second World War.
Tämä tavoite perustuu kuitenkin hauraaseen konsensukseen, sillä monenvälisyyden edut eivät aina ole ilmeisiä niille valtioille, jotka eivät olleet mukana muotoilemassa toisen maailmansodan jälkeistä institutionaalista arkkitehtuuria.
A new grand bargain therefore needs to be struck that takes into account the concerns of emerging and existing powers about the existing rules, while insisting on the importance of multilateralism, inclusiveness, equity, sustainable development, collective security, respect for human rights and the rule of law and fair trade practices.
Sen vuoksi on sovittava uusista ehdoista, joissa otetaan huomioon tulevien ja nykyisten valtojen huoli olemassa olevista säännöistä, samalla kun painotetaan monenvälisyyden, osallistamisen, oikeudenmukaisuuden, kestävän kehityksen, kollektiivisen turvallisuuden, ihmisoikeuksien ja oikeusvaltion kunnioittamisen sekä reilun kaupan käytäntöjen merkitystä.
Furthermore, as power shifts away from Europe and the United States, the rules of international engagement are themselves being redefined.
Lisäksi vallan siirtyessä pois Euroopasta ja Yhdysvalloista myös kansainvälisen osallistumisen säännöt määritellään uudelleen.
In this turbulent landscape, the EU can no longer afford to muddle through.
Tässä muuttuvassa ympäristössä EU:lla ei ole enää varaa jatkaa vanhaan malliin.
It needs to become a driving force in shaping the new rules of global governance, or risk being left behind.
Siitä on tultava eturivin toimija globaalin hallinnan uusien sääntöjen muovaamisessa tai se jää muista jälkeen.
To advance purposively, it will also need to champion an international environment that will enable the EU to promote its agenda.
Jotta tässä voidaan onnistua, EU:n on myös puolustettava sellaista kansainvälistä ympäristöä, jossa se voi edistää omia tavoitteitaan.
Defending European interests in a changing world order
Euroopan etujen puolustaminen muuttuvassa maailmanjärjestyksessä
Finally, Europe will only thrive in a competitive world if it promotes the key elements of a renewed European growth model, based on competitiveness, inclusion, social responsibility and environmental sustainability.
Eurooppa kukoistaa kilpailulle avoimessa maailmassa vain, jos se edistää sellaisen uudistetun eurooppalaisen kasvumallin keskeisiä osatekijöitä, joka perustuu kilpailukykyyn, osallistamiseen, sosiaaliseen vastuuseen ja ympäristön kestävyyteen.
Other global players, in particular emerging economies, will follow their own trajectories, making it all the more important for the EU to identify shared interests and common modes of operation through multilateral and bilateral discussions.
Muut globaalit toimijat ja etenkin kehittyvät taloudet kulkevat kukin omaa rataansa, joten EU:n on sitäkin tärkeämpää tunnistaa yhteiset edut ja toimintatavat monen- ja kahdenvälisten keskustelujen avulla.
Over the last two decades, European countries have made important gains from increasing global interdependence.
Euroopan maat ovat kahden viime vuosikymmenen aikana hyötyneet merkittävästi yleisen keskinäisen riippuvuuden lisääntymisestä.
However, the financial crisis and instability affecting food and energy prices have highlighted the dangers of asymmetric dependence, particularly in relation to suppliers of scarce resources.
Finanssikriisi sekä ruoan ja energian hintoihin vaikuttanut epävakaus ovat kuitenkin tuoneet esiin epäsymmetrisen riippuvuuden vaarat, jotka liittyvät erityisesti niukkojen resurssien toimittajiin.
Interdependence is not just a fact, but our chosen way of life in a EU dedicated to facilitate exchanges of all sorts.
Keskinäinen riippuvuus ei ole ainoastaan tosiseikka vaan myös itse valitsemamme elämäntapa EU:ssa, jonka tavoitteena on kaikenlaisen vaihdon helpottaminen.
In this context, the EU must build a global economic strategy that takes into account the euro as the world’s second reserve currency and deals with the negative impact of global economic imbalances on Europe’s competitiveness.
Tässä yhteydessä EU:n on laadittava maailmanlaajuinen talousstrategia, jossa otetaan huomioon euro maailman toiseksi suurimpana varantovaluuttana ja käsitellään maailmanlaajuisen talouden epätasapainon kielteisiä vaikutuksia Euroopan kilpailukykyyn.
The EU should work with its partners towards more balanced and flexible monetary relations and consider the possibility of a global partnership in which countries wishing to peg their currency would do so against a basket of currencies rather than the dollar alone.
EU:n olisi työskenneltävä kumppaneidensa kanssa tasapainoisempien ja joustavampien rahapoliittisten suhteiden aikaansaamiseksi ja tarkasteltava sellaisen maailmanlaajuisen kumppanuuden mahdollisuutta, jossa maat, jotka haluavat kiinnittää valuuttansa, voisivat kiinnittää sen valuuttakoriin eikä ainoastaan dollariin.
Yet interdependence cannot be taken for granted.
Keskinäinen riippuvuus ei kuitenkaan ole itsestäänselvyys.
As countries respond to the financial and economic crisis by asserting their autonomy on a range of issues, the risk of de-globalisation may become real.
Kun maat vastaavat finanssi- ja talouskriisiin vahvistamalla autonomiaansa eri aloilla, käänteisestä globalisaatiosta voi tulla todellinen riski.
In the short term, the EU agenda should prioritise the promotion of ILO initiatives, such as the Global Social Floor or the Decent Work Agenda, while ensuring that they are in line with the principle of open markets. It should also build on its solid commitment to “Fair
EU:n on estettävä tällainen mahdollisuus puolustamalla ennakoivasti vastuullisen keskinäisen riippuvuuden ihannetta, jossa eri toimijat pitävät kiinni järjestelmän kestävyyttä koskevasta sitoumuksestaan.
tify its common interests and work out joint policies, after due coordination of the national positions.
Uutta Euroopan ulkosuhdehallintoa ja sen henkilöstöä tulisi edelleenkehittää siten, että EU:n olisi helpompi määrittää yhteiset etunsa ja työstää yhteisiä politiikkojaan kansallisten kantojen koordinoinnin jälkeen.
Trade” to encourage other parts of the world to do the same as an important contribution to international solidarity.
samalla varmistaen, että ne ovat avointen markkinoiden periaatteiden mukaisia.
Enhancing the EU’s toolbox
EU:n keinovalikoiman vahvistaminen
Nevertheless, the root of the problem remains: the gap between the EU’s capacities in the areas where it is entitled to act (economy, trade, development aid, competition policy) and its lack of real common instruments in the area where its original remit has expanded: foreign and security policy.
Ongelman ydin on kuitenkin edelleen se, että EU:lta puuttuu valmiuksia aloilla, joilla sillä on valtuudet toimia (talous, kauppa, kehitysapu, kilpailupolitiikka), ja alalta, jolla sen alkuperäistä toimivaltaa on laajennettu eli ulko- ja turvallisuuspolitiikasta, puuttuvat todelliset yhteiset välineet.
Compared to the panoply of economic and legal instruments at the EU’s disposal, its military and political instruments are much weaker.
EU:n käytössä oleviin lukuisiin taloudellisiin ja oikeudellisiin välineisiin verrattuna sen sotilaalliset ja poliittiset välineet ovat huomattavasti heikompia.
European citizens have expressed their desire for the EU to take on more responsibility for their interests and values on the global stage.
Euroopan kansalaiset ovat ilmaisseet toivovansa, että EU ottaisi enemmän vastuuta heidän etujensa ja arvojensa puolustamisesta maailmanlaajuisesti.
But what sources of power can the EU lean on in order to carry out this mission?
Millaisia voimanlähteitä EU:lla sitten on käytössään tämän tehtävän hoitamiseen?
Member States should increasingly understand and rely on the EU as a power multiplier, which helps them achieve goals which they otherwise could not.
Jäsenvaltioiden olisi nähtävä EU entistä enemmän vaikutusvallan tehostajana, joka auttaa niitä saavuttamaan tavoitteita, joita ne eivät muulla tavoin kykenisi saavuttamaan.
The EU as a continental hub: maximising the power of attraction
EU maanosan keskipisteenä: maksimoidaan EU:n vetovoima