natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In that regard, the Guidelines provide that, in addition to the nature of the infringement, its actual impact on the market and the size of the relevant geographic market, it is necessary to take account of the effective economic capacity of offenders to cause significant damage to other operators, in particular consumers, and to set the fine at a level which ensures that it has a sufficiently deterrent effect (Section 1 A, fourth paragraph).
Tältä osin suuntaviivoissa todetaan, että rikkomisen luonteen, sen todellisten markkinavaikutusten ja maantieteellisten markkinoiden koon lisäksi on tarpeen ottaa huomioon yritysten todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vakavaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava (1 A kohdan neljäs alakohta).
Account may also be taken of the fact that large undertakings are in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law (Section 1 A, fifth paragraph).
Yleensä voidaan myös ottaa huomioon se, että suurilla yrityksillä on useimmiten oikeudellista ja taloudellista tietoa sekä infrastruktuureja, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomuksia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia (1 A kohdan viides alakohta).
In the present case, although recitals 356 and 357 to the Decision appear under the heading ‘Sufficient deterrence’, it follows from recital 356 to the Decision that the Commission took account, first, of the need to ensure that the fine had a sufficient deterrent effect, within the meaning of Section 1 A, fourth paragraph, of the Guidelines and, second, of the fact that large undertakings, like Hoechst, are better able to recognise that their conduct constitutes an infringement and to be aware of the consequences stemming from it under competition law, within the meaning of Section 1 A, fifth paragraph, of the Guidelines, in order to apply an increase of 100% to the starting amount of the fine.
Vaikka käsiteltävänä olevassa asiassa päätöksen 356 ja 357 perustelukappale kuuluvat otsikon ”Riittävän varoittava vaikutus” alle, päätöksen 356 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on ottanut huomioon yhtäältä suuntaviivojen 1 A kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitetun tarpeen taata sakon riittävän varoittava vaikutus ja toisaalta sen, että Hoechstin kaltaisilla suurilla yrityksillä on mahdollisuus ar -vioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomuksia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia suuntaviivojen 1 A kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla, kun se on korottanut sakon laskentapohjaa 100 prosentilla.
As regards the first factor, namely the need to ensure that the fine has a sufficient deterrent effect, it requires that the amount of the fine be adjusted in order to take account of the desired impact on the undertaking on which it is imposed, so that the fine is not rendered negligible, or on the other hand excessive, notably by reference to the financial capacity of the undertaking in question, in accordance with the requirements resulting from, first, the need to ensure that the fine is effective and, second, respect for the principle of proportionality.
Ensimmäinen seikka eli tarve taata sakon riittävän varoittava vaikutus edellyttää, että sakon määrää muokataan sen huomioon ottamiseksi, minkälaista vaikutusta yritys, jolle sakko määrätään, on tavoitellut, jotta sakko ei olisi merkityksetön tai päinvastoin kohtuuton erityisesti kyseisen yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin nähden niiden vaatimusten mukaisesti, jotka johtuvat yhtäältä tarpeesta taata sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamisesta.
The Court thus observed, in the judgment of 29 April 2004 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 165 above, that owing to its enormous worldwide turnover by comparison with that of the other members of the cartel, one of the undertakings concerned in that case would find it easier to find the funds necessary to pay its fine, which, in order to ensure that the fine was sufficiently deterrent, justified the application of a multiplier (paragraph 241).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut edellä 165 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Tokai Carbon ym. vastaan komissio 29.4.2004 antamassaan tuomiossa, että yksi kyseisessä asiassa kyseessä olleista yrityksistä hankki valtavan kokonaisliikevaihtonsa avulla muihin kartellin jäseniin nähden helpommin sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat, mikä oikeutti soveltamaan kerrointa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi (241 kohta).
In that context, the financial resources of the undertaking must be assessed, in order to achieve properly the objective of deterrence, while observing the principle of proportionality, on the date on which the fine is imposed.
Tässä yhteydessä yrityksen taloudelliset resurssit on arvioitava sakon määräämispäivänä, jotta saavutetaan asianmukaisesti varoittava tavoite, ja tämä on tehtävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen.
It should be noted, in that regard, that in the Decision the Commission does not specify what data were used as a basis for its conclusion that it was necessary to ensure that Hoechst’s fine was sufficiently deterrent.
Tältä osin on todettava, ettei komissio täsmennä päätöksessä, mitä tietoja se käytti sen toteamuksensa tukena, joka koskee tarvetta taata Hoechstille määrättävän sakon riittävän varoittava vaikutus.
However, in the Decision the Commission sets out the worldwide turnover of the undertakings concerned for 2002 (recitals 37, 42, 46, 50 and 55), the year
Komissio mainitsee päätöksessä kuitenkin kyseessä olevien yritysten kokonaisliikevaihdon vuodelta 2002 (37, 42, 46, 50 ja 55 perustelukappale), joka on päätöksen
HOECHST v COMMISSION corresponding to the last business year preceding the adoption of the Decision.
HOECHST v. KOMISSIO tekemistä edeltävä tilikausi.
The Commission also refers to 2002 in its written pleadings before the Court.
Komissio viittaa vuoteen 2002 myös ensimmäisen oi -keusasteen tuomioistuimille osoittamissaan kirjelmissä.
The worldwide turnover for 2002 came to EUR 9.2 billion for Hoechst, EUR 2.243 billion for Daicel, EUR 973.4 million for Chisso, EUR 321.5 million for Nippon Synthetic and EUR 199.5 million for Ueno.
Tuona vuonna kokonaisliikevaihto oli 9,2 miljardia euroa Hoechstin osalta, 2,243 miljardia euroa Daicelin osalta, 973,4 miljoonaa euroa Chisson osalta, 321,5 miljoonaa euroa Nippon Syntheticin osalta ja 199,5 miljoonaa euroa Uenon osalta.
Thus in 2002 Hoechst was by far the largest of the undertakings concerned by the Decision.
Hoechst oli näin ollen vuonna 2002 todellakin päätöksessä kyseessä olevista yrityksistä selvästi suurin.
In particular, its worldwide turnover was at least five times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
Erityisesti sen kokonaisliikevaihto oli vähintään nelinkertainen toiseksi suurimman yrityksen eli Daicelin kokonaisliikevaihtoon nähden.
In those circumstances, the Commission was entitled to seek to ensure that the fine had a deterrent effect on Hoechst.
Näissä olosuhteissa komissio saattoi oikeutetusti pyrkiä takaamaan Hoechstille määrättävän sakon riittävän varoittavan vaikutuksen.
As regards the second factor taken into account by the Commission for the purposes of increasing the starting amount of the fine, namely the legal and economic infrastructures which place undertakings in a better position to recognise that their conduct constitutes an infringement, it must be emphasised, in contrast to what has been set out previously, that that factor is intended to impose a more severe penalty on large undertakings, which are presumed to have knowledge and sufficient structural means to be aware that their conduct constitutes an infringement and to evaluate the advantages to be gained from it.
Komission sakon laskentapohjaa korottaessaan huomioon ottaman sen toisen seikan osalta, jonka muodostaa yritysten käytössä oleva lainopillinen ja taloudellinen infrastruktuuri, jonka ansiosta niillä on paremmat mahdollisuudet tunnistaa toimintansa sääntöjenvastaisuus, on korostettava, toisin kuin edellä on esitetty, että sen tarkoituksena on rangaista ankarammin suuria yrityksiä, joilla oletetaan olevan riittävä tietämys ja rakenteelliset keinot, jotta ne voivat tunnistaa toimintansa sääntöjenvastaisuuden ja arvioida siitä mahdollisesti aiheutuvan hyödyn.
It must be considered that, in that hypothesis, the turnover on the basis of which the Commission determines the size of the undertakings concerned, and therefore their ability to determine the nature and the consequences of their conduct, must relate to their situation at the time of the infringement.
On kuitenkin katsottava, että tässä tapauksessa liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseessä olevien yritysten koon ja näin ollen niiden kyvyn määrittää toimintansa luonteen ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä.
In this case, in the Decision, the Commission does not specify what data were used to found its conclusion that Hoechst was in a better position to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from that conduct under competition law.
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei täsmennä päätöksessä, mitä tietoja on käytetty sen toteamuksen tueksi, jonka mukaan Hoechstilla oli paremmat mahdollisuudet tunnistaa toimintansa sääntöjenvastaisuus ja tiedostaa siitä kilpailuoikeuden kannalta aiheutuvat seuraukset.
However, it is common ground that Hoechst’s worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year before the end of the infringement (recital 46 to the Decision).
On kuitenkin kiistatonta, että Hoechstin maailmanlaajuinen liikevaihto oli 28,181 miljardia euroa vuonna 1995 eli viimeisenä kokonaisena vuonna ennen kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista (päätöksen 46 perustelukappale).
It cannot be maintained that, on that basis, Hoechst did not have the legal and economic infrastructures available to large undertakings, and Hoechst does not claim that it did not.
Ei kuitenkaan voida väittää, että tällä perusteella Hoechstilla ei olisi ollut suurten yritysten käytössä olevaa lainopillista ja taloudellista infrastruktuuria, mitä Hoechst ei edes väitä.
The fact that the other undertakings concerned may also have been large undertakings in 1995 cannot affect the Commission’s assessment in that regard.
Se, että myös muut kyseessä olevat yritykset ovat vuonna 1995 voineet olla suuria yrityksiä, ei voi vaikuttaa komission arviointiin tältä osin.
It follows from the foregoing that the Commission did not err in deciding to apply an increase in this case.
Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole tehnyt virhettä, kun se on päättänyt soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa korotuskerrointa.
The other arguments put forward by Hoechst cannot alter that finding.
Muut Hoechstin esittämät väitteet eivät voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.
In particular, the fact that Hoechst contracted and its turnover fell to EUR 9 billion in 2002, or that it transferred its sorbates business before the adoption of the Decision, cannot influence the legality of the application of the increase in this case.
Erityisesti se, että Hoechst on pienentynyt huomattavasti ja sen liikevaihto on ollut 9 miljardia euroa vuonna 2002, tai se, että Hoechst on luovuttanut sorbaattialan toimintonsa ennen päätöksen tekemistä, ei voi vaikuttaa korotuskertoimen soveltamisen laillisuuteen käsiteltävänä olevassa asiassa.
The reduction in Hoechst’s size does not alter the fact that its worldwide turnover was EUR 28.181 billion in 1995, the last full year of the infringement; and the fact that it transferred its sorbates business does not alter the fact that in 2002, the year corresponding to the last business year before the adoption of the Decision, Hoechst was the largest of the undertakings concerned.
Yhtäältä Hoechstin pienentyminen ei kyseenalaista sitä, että sen liikevaihto oli 28,181 miljardia euroa vuonna 1995 eli viimeisenä kokonaisena rikkomisvuonna. Toisaalta sorbaattialan toimintojen luovutus ei kyseenalaista sitä, että vuonna 2002, joka on päätöksen tekemistä edeltävä tilikausi, Hoechst oli kyseessä olevista yrityksistä suurin.
As regards Hoechst’s assertion that a factor of 100% should not have been applied in this case, it is not founded on any detailed element.
Hoechstin väite, jonka mukaan käsiteltävänä olevassa asiassa ei olisi pitänyt soveltaa 100 prosentin kerrointa, ei perustu mihinkään täsmälliseen seikkaan.
In any event, first, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Missään tapauksessa ei ensinnäkään voida katsoa, että komission tekemä korotus ylittäisi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja suuntaviivoissa asetetut rajat.
Second, it must be borne in mind that Hoechst’s worldwide turnover in 2002 was at least four times that of the second undertaking concerned, by size, namely Daicel.
Toiseksi on huomautettava, että Hoechstin maailmanlaajuinen liikevaihto vuonna 2002 oli vähintään nelinkertainen toiseksi suurimman yrityksen eli Daicelin liikevaihtoon nähden.
The factor applied by the Commission reflects the difference in worldwide turnover in 2002 between Hoechst and the other undertakings concerned.
Komission käyttämä kerroin heijastaa tältä osin Hoechstin ja muiden kyseessä olevien yritysten maailmanlaajuisten liikevaihtojen eroja vuonna 2002.
Furthermore, as regards the fact that Hoechst had, in 1995, legal and economic infrastructures which meant that it was better able to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from it, and on the assumption that the other undertakings concerned were also large undertakings in 1995, there is no need, in that regard, to draw a distinction between two undertakings whose turnover is such that they can be characterised in any event as large undertakings with such infrastructures.
Lisäksi kun kyse on siitä, että Hoechstilla oli vuonna 1995 oikeudellista ja taloudellista tietoa sekä infrastruktuureja, jotka antavat sille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä kilpailusääntöjen rikkomisia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia, ja jos oletetaan myös muiden kyseessä olevien yritysten olleen vuonna 1995 suuria yrityksiä, tässä suhteessa ei ole syytä kohdella eri tavoin kahta yritystä, joiden liikevaihdon perusteella niitä voidaan joka tapauksessa pitää sellaisina suurina yrityksinä, joilla on tällaisia infrastruktuureja.
It follows from those elements that the factor of 100% applied by the Commission cannot be regarded in this case as disproportionate.
Näiden seikkojen perusteella komission soveltamaa 100 prosentin kerrointa ei käsiteltävänä olevassa asiassa voida pitää kohtuuttomana.
In the light of those elements, Hoechst’s arguments against the application of an increase of 100% to take account if the undertaking’s size and overall resources must be rejected.
Näiden seikkojen perusteella on hylättävä Hoechstin väitteet, joissa riitautettiin 100 prosentin korotuskertoimen soveltaminen yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi.
The first part of the fifth plea must therefore be rejected.
Tämän vuoksi viidennen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
b) The duration of the infringement
b) Rikkomisen kesto
Under Article 15(2) of Regulation No 17, the duration of the infringement is one of the factors to be taken into consideration when determining the amount of the fine to be imposed on undertakings which have infringed the competition rules.
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon määritettäessä kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneille yrityksille määrättävän sakon suuruutta.
As regards the factor relating to the duration of the infringement, the Guidelines distinguish between infringements of short duration (in general, less than one year), for which the starting amount determined for gravity should not be increased; infringements of medium duration (in general, one to five years), for which the starting amount may be increased by 50%; and infringements of long duration (in general, more than five years), for which the starting amount may be increased by 10% per year (Section 1 B, first paragraph, first to third indents).
Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon liittyvän tekijän osalta suuntaviivoissa erotetaan toisistaan lyhytaikaiset rikkomiset (yleensä alle yksi vuosi), joiden osalta rikkomisen vakavuuden perusteella todettua laskentapohjaa ei pidä korottaa, keskipitkän ajan kestävät rikkomiset (yleensä yhdestä viiteen vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa 50 prosentilla, ja pitkäaikaiset rikkomiset (yleensä yli viisi vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa 10 prosentilla vuotta kohden (1 B kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta).
In this case, in the Decision, the Commission states at recital 359 that Chisso, Daicel, Hoechst and Ueno infringed Article 81(1) EC and Article 53(1) of the EEA Agreement from 31 December 1978 until 31 October 1996.
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio toteaa päätöksen 359 perustelukappaleessa, että Chisso, Daicel, Hoechst ja Ueno rikkoivat EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopi-muksen 53 artiklan 1 kohtaa 31.12.1978 ja 31.10.1996 välisenä aikana.
Hoechst does not dispute that finding, or the fact that the infringement was characterised by the Commission as a ‘long-term’ infringement.
Hoechst ei kiistä tätä eikä sitä, että komissio luonnehti kyseessä olevaa kilpailusääntöjen rikkomista ”pitkäaikaiseksi”.
It follows that, as the Commission correctly observes in the Decision, the infringement in question lasted 17 years and 10 months.
Kuten komissio oikeutetusti toteaa päätöksessä, kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen on siis kestänyt 17 vuotta ja 10 kuukautta.
The increase of 175% applied in Hoechst’s case is therefore not in itself contrary to the Guidelines (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 137).
Näin ollen Hoechstin osalta toteutettu korottaminen 175 prosentilla ei ole sellaisenaan suuntaviivojen vastaista (ks. vastaavasti edellä 318 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang Corporation v. komissio, tuomion 137 kohta).
As regards Hoechst’s argument that the Guidelines make provision for only a ‘significant increase’ and not for an entirely new amount, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Sen Hoechstin väitteen osalta, jonka mukaan suuntaviivoissa määrätään ainoastaan perusmäärän ”huomattavasta lisäyksestä” eikä täysin uuden määrän vahvistamisesta, on todettava, ettei minkään seikan perusteella voida katsoa, että komissio tekemä korotus ylittäisi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja suuntaviivoissa asetetut rajat.
The use of the words ‘significant increase’ does not permit the conclusion, as Hoechst maintains, that an increase in excess of 100% would be contrary to the calculation method provided for in the Guidelines.
Ilmaisun ”huomattava lisäys” käyttämisen perusteella ei voida päätellä, kuten Hoechst väittää, että yli 100 prosentin korotukset olisivat suuntaviivoissa määrätyn laskentamenetelmän vastaisia.
It must be emphasised in that regard that the powers conferred on the Commission by Regulation No 17 are designed to enable it to carry out the task entrusted to it by Article 81 EC of ensuring compliance with the competition rules in the common market.
Tältä osin on korostettava, että komissiolle asetuksella N:o 17 annettujen toimivaltuuksien tarkoituksena on se, että se voi niiden avulla täyttää EY 81 artiklassa sille uskotun tehtävän eli huolehtimisen siitä, että yhteismarkkinoilla noudatetaan kilpailusääntöjä.
In that context, it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices and agreements, to uncover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Tässä yhteydessä kilpailunvastaisten menettelytapojen ja sopimusten välttäminen, niiden paljastaminen ja seuraamusten määrääminen niistä on yleisen edun mukaista (edellä 145 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 54 kohta).
Furthermore, it must be observed that even though the third indent of Section 1 B of the Guidelines does not provide for an automatic increase of 10% per year for longterm infringements, it leaves a margin of discretion to the Commission in that regard (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 134).
Lisäksi on todettava, että vaikka suuntaviivojen 1 B kohdan kolmannessa luetelmakohdassa ei määrätä automaattisesta 10 prosentin lisäyksestä vuotta kohden pitkäaikaisten kilpailusääntöjen rikkomisten osalta, siinä jätetään tältä osin komissiolle harkintavaltaa (ks. vastaavasti edellä 318 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang Corporation v. komissio, tuomion 134 kohta).
The arguments which Hoechst puts forward in support of its plea do not seek to demonstrate that the Commission made a manifest error of assessment in that regard.
Hoechstin kanneperusteensa tueksi esittämillä väitteillä ei kuitenkaan pyritä osoittamaan, että komissio olisi tehnyt tältä osin ilmeisen arviointivirheen.
As regards Hoechst’s assertion that agreements on prices and volumes are typically longterm infringements and that, accordingly, an increase for the duration of the infringement takes the gravity of the infringement into account for a second time, it must be borne in mind that, even on the assumption that certain types of cartels are intrinsically conceived in order to last, a distinction must always be drawn, in application of Article 15(2) of Regulation No 17, between the duration of their actual functioning and their gravity as resulting from their actual nature (judgment of 15 June 2005 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above, paragraph 275).
Sen Hoechstin väitteen osalta, että hintaa ja määriä koskevat kartellit ovat tyypillisesti pitkäaikaisia rikkomisia ja että näin ollen kilpailusääntöjen rikkomisen keston vuoksi tehtävässä korotuksessa otetaan huomioon toisen kerran rikkomisen vakavuus, on huomautettava, että vaikka tiettyjen kartellityyppien oletetaan lähtökohtaisesti tarkoitetun pitkäaikaisiksi, toisistaan on aina erotettava asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti niiden tosiasiallinen kesto ja niiden luonteesta johtuva vakavuus (edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 275 kohta).
As regards the contention that events which took place in the distant past become time-barred at a given time and that, accordingly, the level of the fine should reduce exponentially with the passing of time, it is sufficient to recall that the increase applied by the Commission does not exceed the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines and that the Commission’s action was not time-barred in this case in the light of Regulation No 2988/74 (see paragraph 225 above).
Väitteestä, jonka mukaan kauan aikaa sitten tapahtuneet tosiseikat vanhentuvat tietyllä hetkellä ja näin ollen korotuksen tason pitäisi laskea eksponentiaalisesti ajan kuluessa, on riittävää huomauttaa, että komission tekemä korotus ei ylitä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja suuntaviivoissa asetettuja rajoja ja että käsiteltävänä olevassa asiassa komission toimi ei ollut vanhentunut asetuksen N:o 2988/74 valossa (ks. edellä 225 kohta).