natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By judgment of 19 November 1991 that court held that the appeal was inadmissible because the applicants had not correctly notified lodgement of the appeal to DAI’s official receiver, but had notified DAI itself (which was then in receivership), and they had not subsequently properly made further notification within the timelimit imposed on them by the judge investigating the case.
Kyseinen tuomioistuin jätti 19.11.1991 antamallaan tuomiolla valituksen tutkimatta, koska kantajat eivät olleet antaneet valitusta sääntöjenmukaisesti tiedoksi DAIn pesänhoitajalle, vaan ne olivat antaneet sen tiedoksi DAIlle itselleen (joka oli tuolloin pesänhoitajan valvonnassa), ja koska ne eivät olleet sittemmin asianmukaisesti uudistaneet tiedoksiantoa määräajassa, jonka asian tutkinnasta vastaava tuomari niille asetti.
It should be pointed out that DAI has never disputed those amounts: although it has stated that it paid producers approximately half of the aid obtained it has not claimed, let alone proved, that it paid that aid within the timelimits laid down in Regulation No 2499/82.
On syytä huomata, että DAI ei ole missään vaiheessa kiistänyt näitä määriä: vaikka se tuo esiin, että se on siirtänyt tuottajille noin puolet saaduista tuista, se ei ole missään vaiheessa väittänyt tai ainakaan todistanut, että se olisi maksanut nämä tuet asetuksessa N:o 2499/82 säädetyissä määräajoissa.
It may be appropriate to point out that the applicant distillery is in no position to complain that the cooperative wine-cellars which have delivered their production are having difficulty in obtaining payment of their debts since by its own action it has placed itself in a situation in which those debts cannot be paid, by filing for insolvency immediately after obtaining the Community aid that should in turn be paid to the producers.
On asianmukaista täsmentää, että kantajana olevan tislaamon on asiatonta valittaa siitä seikasta, että sille tuotantoaan toimittaneet viinintuotanto-osuuskunnat kohtaavat vaikeuksia saataviensa perimisessä, kun se on itse aiheuttanut velvoitteidensa täyttämättä jättämisen turvautumalla maksukyvyttömyysmenettelyyn heti sen jälkeen, kun se oli saanut yhteisön tuet, jotka oli tarkoitus maksaa edelleen tuottajille.
The four applicants referred to above appealed to the Corte di Cassazione (Court of Cassation).
Edellä mainitut neljä kantajaa tekivät valituksen Corte di cassazioneen.
They claimed, in particular, that they had appealed against the abovementioned judgment of the Tribunale civile di Roma in order to obtain a declaration that that judgment was incorrect not as regards DAI but solely as regards AIMA and Assedile.
Kantajat vetosivat erityisesti siihen, että ne olivat valittaneet edellä mainitusta Tribunale civile di Roman tuomiosta, jotta kyseinen tuomio todettaisiin virheelliseksi yksinomaan AIMAn ja Assedilen osalta, mutta ei sen sijaan DAIn osalta.
They therefore argued that the procedural error was one that should not operate so as to bar their appeal.
Tämän vuoksi ne väittivät, että menettelyvirhe oli luonteeltaan sellainen, ettei sen tulisi estää niiden valitusta.
14 By judgment of 28 November 1994, the Corte di Cassazione dismissed their appeal against the judgment of the Corte d’appello.
14 Corte di cassazione hylkäsi 28.11.1994 antamallaan tuomiolla niiden valituksen, jonka ne olivat tehneet Corte d’appellon antaman tuomion johdosta.
14 — So far as one can deduce from the papers before the Court, this must have been the essence of their argument before the Corte di Cassazione.
14 – Yhteisöjen tuomioistuimelle toimitettujen asiakirjojen perusteella tämä näyttää olleen kantajien keskeinen väite Corte di cassazionessa.
The cooperative wine-cellars may — as may the guarantor if it decides to take the applicant’s place — obtain satisfaction of their rights to receive payment in the course of the insolvency proceedings, together with all the other creditors and in accordance with the principle of equal treatment for creditors.’
Viinintuotanto-osuuskunnat – kuten myös vakuudenantaja, jos se päättää käyttää sijaan-tulo-oikeuttaan – voivat saada saatavansa tyydytetyiksi maksukyvyttömyysmenettelyssä, johon osallistuvat kaikki muut velkojat ja jossa noudatetaan velkojien yhdenvertaisuuden periaatetta.”
The five applicants duly registered their claims among DAI’s liabilities in the context of the insolvency proceedings that had been brought against it.
Kyseessä olevat viisi kantajaa ilmoittivat asianmukaisesti saatavansa merkittäviksi DAIn veloista laadittuun luetteloon erikseen käydyssä maksukyvyttömyysmenettelyssä.
by the intervention bodies to reduce the expenditure of the EAGGF (in other words, it must be entered in the EAGGF accounts).
vähennettävä menetetyt vakuudet EMOTR:n kustannuksista (toisin sanoen ne on merkittävä kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi).
The Commission stated that its officials would make the necessary investigations, in particular at AIMA, in order to determine the actual recipient of the security retained by AIMA.
Komissio täsmensi, että sen yksiköt suorittavat tarpeelliset tutkimukset erityisesti AIMAn osalta sen saaman vakuuden määrän todellisen saajan selvittämiseksi.
By letter of 22 January 1996 the four applicants requested AIMA to honour the debts owed to them by DAI.
Neljä kantajaa vaati 22.1.1996 päivätyllä kirjeellään AIMAa maksamaan niiden DAIlta olevat saatavat.
They contended that AIMA had obtained unjust enrichment through payment of the security.
Ne väittivät, että AIMA oli saanut perusteetonta etua vakuuden perimisestä.
AIMA rejected that complaint, pointing out that it was entitled to the security and that the producers had no right to bring a direct action against it for payment of the debts owed to them by DAI.
AIMA kiisti tämän vaatimuksen huomauttamalla, että vakuus kuului sille ja että tuottajilla ei ollut suoraan sitä vastaan kanneoikeutta DAIlta olevien saataviensa perimiseksi.
On 16 February 1996 the applicants brought an action before the Tribunale civile di Cagliari (Italy), against AIMA for unjust enrichment.
Kantajat nostivat 16.2.1996 Tribunale civile di Cagliarissa (Italia) kanteen AIMAa vastaan sen saaman perusteettoman edun johdosta.
By letter of 8 December 1997, the Commission informed the applicants of the results of its investigations at AIMA.
Komissio ilmoitti kantajille 8.12.1997 päivätyllä kirjeellä AIMAa koskevan tutkimuksensa tuloksista.
AIMA had notified it that on 21 February 1991 it had redeemed the bank draft amounting to ITL 1 047 084 185 (EUR 540 774) issued in the name of Assedile on 16 January 1990 and that it had entered that amount in the EAGGF accounts in 1991 as ‘probably cor -responding to the security’.
AIMA oli ilmoittanut komissiolle, että se oli 21.2.1991 saanut 1 047 084 185 ITL:n (540 774 euron) suuruisen maksuosoituksen, joka oli asetettu Assedilen lukuun maksettavaksi 16.1.1990, ja että se oli merkinnyt tämän määrän, ”joka todennäköisesti vastasi vakuuden määrää”, kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi tilivuonna 1991.
On 13 November 1996 the applicants lodged a complaint with the Commission.
Kantajat tekivät 13.11.1996 komissiolle kantelun.
They alleged that AIMA had infringed Community regulations, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission to call on AIMA and the Italian Republic to repay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/83 wine year.
Ne väittivät AIMAn rikkoneen yhteisön säännöstöä, erityisesti asetusta N:o 2499/82, ja vaativat komissiota kehottamaan AIMAa ja Italian tasavaltaa korvaamaan niille rahamäärät, joita ne eivät olleet saaneet yhteisön tukena viinivuodelta 1982/1983.
By letter of 25 June 1997 the Commission informed the applicants that Assedile had paid AIMA the amount of the security, plus interest, on 16 January 1990.
Komissio ilmoitti kantajille 25.6.1997 päivätyllä kirjeellään, että Assedile oli maksanut vakuuden määrän korkoineen AIMAlle 16.1.1990.
It added that under Article 2(1) of Regulation No 352/78 any security which is forfeited is to be used
Komissio lisäsi, että asetuksen N:o 352/78 2 artiklan 1 kohdan mukaan asianomaisen interventioelimen on
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the applicants requested that institution to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security retained by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Kantajat vaativat 23.1.1998 päivätyllä kirjeellään, joka saapui komissioon 5.2.1998, kyseistä toimielintä maksamaan niille määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevien saatavien määrää, sillä perusteella, että AIMAn saama vakuus oli palautettu EMOTR:lle.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole intended recipients of the aid provided for in that regulation.
Kantajat väittivät, että asetuksen N:o 2499/82 tarkoituksesta eli viinintuottajien aseman parantamisesta johtuu, että viinintuottajien on katsottava olevan kyseisessä asetuksessa säädetyn tuen todellisia ja yksinomaisia saajia.
The choice afforded to Member States between the procedures provided for in Articles 9 and 10 respectively of that regulation for payment of the aid by the intervention agency could not undermine that purpose.
Se, että jäsenvaltioille on jätetty mahdollisuus valita kyseisen asetuksen 9 ja 10 artiklassa säädetyistä menettelyistä, joiden mukaisesti interventioelin maksaa tuen, ei voi vaarantaa tätä asetuksen tarkoitusta.
In particular, in the procedure provided for in Article 9 of the abovementioned regulation, the security provided by
Edellä mainitun asetuksen 9 artiklassa säädetyssä menettelyssä tislaajan asettamalla vakuudella pyritään etenkin takaamaan koko etukäteistislausta koskevan menettelyn
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS the distiller was intended to ensure that the preventive distillation operation as a whole was in order, in particular as regards actual payment of the aid to producers.
virheettömyys, erityisesti siltä osin kuin kyse on tuen tosiasiallisesta maksamisesta tuottajille.
Any other interpretation would amount to a breach of the principle of equal treatment laid down in Article 12 EC.
Kaikki muut tulkinnat loukkaavat EY 12 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
That view was, they argued, confirmed by the successive Commission regulations laying down provisions relating to preventive distillation in respect of the following wine years.
Kantajien mukaan tämä näkemys vahvistetaan komission sittemmin antamissa asetuksissa, jotka sisältävät etukäteistislausta seuraavina viinivuosina koskevat säännökset.
The Commission pointed out that, in its judgment of 27 January 1989, which had acquired the force of res judicata, the Tribunale civile di Roma had not accepted that the applicants had a claim to the security.
Komissio korosti, että Tribunale civile di Roma ei ollut hyväksynyt 27.1.1989 antamassaan lainvoimaiseksi tulleessa tuomiossa, että kantajilla olisi saamisoikeus vakuuteen.
The Commission inferred from this that, as the applicants had no claim over the security retained by AIMA, there could likewise be no entitlement once that amount had been refunded to the Commission.
Komissio päätteli tästä, että koska kantajilla ei ole minkäänlaista oikeutta AIMAn saaman vakuuden määrään, tällainen oikeus ei voi liioin syntyä silloin, kun kyseinen määrä palautetaan komissiolle.
In the alternative, the Commission observed that AIMA’s approval of the contracts entered into between the applicants and DAI did not alter the private law nature of those contracts.
Komissio huomautti toissijaisesti, että se seikka, että AIMA on hyväksynyt kantajien ja DAIn välillä tehdyt sopimukset, ei muuta näiden sopimusten luonnetta yksityisinä sopimuksina.
It followed that the Commission’s alleged obligations with regard to the applicants were of a noncontractual nature.
Näin ollen komission väitetyt velvoitteet kantajia kohtaan ovat sopimussuhteen ulkopuolisia velvoitteita.
Consequently, any action against the Community was timebarred under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the security was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Tämän vuoksi oikeus nostaa kanne yhteisöä vastaan oli yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentunut, sillä vakuuden määrä on maksettu AIMAlle 16.1.1990 ja palautettu EMOTR:lle tilivuoden 1991 aikana.
Moreover, according to the applicants’ written replies to the questions from the Court of First Instance, the proceedings for unjust enrichment brought before the Tribunale civile di Cagliari were suspended in order to enable the parties to reach amicable agreement on the apportionment of the costs, following the results of the Commission investigation mentioned in point 37 above.
Lisäksi niiden kirjallisten vastausten mukaan, jotka kantajat antoivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, Tribunale civile di Cagliarissa vireille pantua perusteettoman edun saamista koskevaa oikeudenkäyntiä lykättiin edellä 37 kohdassa mainitun komission tutkimuksen tulosten johdosta, jotta osapuolet pääsisivät sovintoon oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
That investigation had revealed that AIMA had, contrary to what it claimed before and during the abovementioned proceedings, refunded the security to the EAGGF.
Kyseinen tutkimus oli nimittäin osoittanut, että AIMA oli – toisin kuin se oli väittänyt ennen edellä mainitun oikeudenkäynnin vireillepanoa ja kyseisen oikeudenkäynnin aikana – palauttanut EMOTR:lle vakuuden määrän.
In the applicants’ view, those proceedings had thereby become devoid of purpose, since it was apparent that AIMA therefore could not have gained any unjust enrichment.
Kyseinen oikeudenkäynti oli kantajien mukaan menettänyt merkityksensä, koska oli osoittautunut, että AIMA ei ollut voinut saada perusteetonta etua.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Directorate-General for Agriculture, which reached the applicants on 14 August 1998 (‘the contested letter’), the Commission rejected that request.
Komissio hylkäsi tämän vaatimuksen komission maatalouden pääosaston pääjohtajan allekirjoittamalla 31.7.1998 päivätyllä kirjeellä, joka saapui kantajille 14.8.1998 (jäljempänä riidanalainen kirje).
It maintained that, under the procedure for payment of the aid to the distiller applicable in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller, enabling him to offset the high buyingin price of the wine.
Komissio toi esiin, että käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettavassa menettelyssä, jossa tuki maksetaan tislaajalle, tuen saa ensi kädessä tislaaja, jotta sille voidaan korvata viinin korkea ostohinta.
The security was made out for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
Vakuus oli asetettu AIMAlle, eivätkä tuottajat voi vaatia mitään oikeutta vakuuden määrään.
The choice afforded to Member States between that procedure (provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82) and the procedure for direct payment of the aid to the producer (provided for in Article 10 of that regulation) did not mean that those two provisions should be interpreted uniformly as meaning that the producers were always the recipients of the aid.
Jäsenvaltioille jätetty mahdollisuus valita tämän menettelyn (josta on säädetty asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa) ja sen (mainitun asetuksen 10 artiklassa säädetyn) menettelyn välillä, jossa tuki maksetaan suoraan tuottajalle, ei voi johtaa siihen, että näitä kahta säännöstä tulkittaisiin yhdenmukaisesti siten, että tuottajat olisivat aina tuensaajia.
Moreover, the Commission contended that the difference between the procedures did not infringe the principle of equal treatment.
Lisäksi komissio väitti, että tämä menettelyjen välinen ero ei ole yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastainen.
The difference in treatment arose out of differing factual circumstances (administrative systems and numbers of producers which differed between Member States, and which in some Member States justified centralised payment of the aid to distillers).
Erilainen kohtelu selittyy tosiasiallisilla eroavaisuuksilla (erilaiset hallintojärjestelmät sekä jäsenvaltioittain vaihtelevat tuottajien määrät, joiden johdosta tuen maksamisen keskittäminen tislaajille voi olla perusteltua eräissä jäsenvaltioissa).
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P and/or by way of compensation for damage within the meaning of Article 235 EC 15to pay the applicants compensation equivalent to the amounts owed to them by DAI.
JULKISASIAMIES SHARPSTONIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-51/05 P perusteella ja/tai EY 235 artiklan 15 mukaisena vahingonkorvauksena maksamaan kanta- jille korvauksena määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevia maksamattomia saatavia.
The Court of First Instance ruled that the first two heads of claim were inadmissible. 16
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kaksi ensimmäistä vaatimusta oli jätettävä tutkimatta. 16
With regard to the third head of claim, the Commission put forward three grounds of inadmissibility.
Komissio esitti kolme perustetta, joiden nojalla kolmas vaatimus olisi jätettävä tutkimatta.
Lastly, in a written reply to a question from the Court of First Instance, the applicants stated that the insolvency proceedings had been concluded during 2000.
Kantajat ilmoittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan kirjallisessa vastauksessa, että maksukyvyttömyysmenettely oli päättynyt vuoden 2000 aikana.
They had taken part in the distribution as preferential creditors due to their status as an agricultural cooperative, under Article 2751a(5a) and Article 2776 of the Italian Civil Code.
Ne ilmoittivat osallistuneensa Italian siviililain 2751 a §:n 5 a momentin sekä 2776 §:n nojalla jakoon etuoikeutettuina velkojina, koska ne olivat oikeudelliselta muodoltaan maatalousosuuskuntia.
Under that distribution they received payment of 39% of the acknowledged debts owed by DAI.
Niille oli maksettu tässä jaossa niiden DAIlta olevina hyväksyttyinä saatavina määrä, joka oli suuruudeltaan 39 prosenttia näiden saatavien määrästä.
Following that distribution, the amounts of their outstanding debts were: ITL 72 797 022 (EUR 37 597) in the case of Cantina sociale di Dolianova, ITL 54 412 685 (EUR 28 102) in the case of Cantina Trexenta, ITL 350 554 208 (EUR 181 046) in the case of Cantina sociale Marmilla, ITL 133 888 664 (EUR 69 148) in the case of Cantina sociale Santa Maria La Palma and ITL 37 212 737 (EUR 19 219) in the case of Cantina sociale del Vermentino.
Suoritetun jaon jälkeen niiden saatavien määrä, joiden osalta kantajat eivät olleet saaneet maksua, oli Cantina sociale di Dolianovan osalta 72 797 022 ITL (37 597 euroa), Cantina Trexentan osalta 54 412 685 ITL (28 102 euroa), Cantina sociale Marmillan osalta 350 554 208 ITL (181 046 euroa), Cantina sociale Santa Maria La Palman osalta 133 888 664 ITL (69 148 euroa) ja Cantina sociale del Vermentinon osalta 37 212 737 ITL (19 219 euroa).
The total outstanding debt was thus ITL 648 865 316 (EUR 335 094).
Niiden saatavien kokonaismäärä, joiden osalta kantajat eivät olleet saaneet maksua, oli siis 648 865 316 ITL (335 094 euroa).
First, it argued that in the management of the support measures provided for under the common agricultural policy, there was no direct relationship between the Community and economic operators.
Ensiksikin se väitti, että yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa säädettyjen tukitoimenpiteiden hallinnoinnin osalta ei ollut olemassa suoraa yhteyttä yhteisön ja taloudellisten toimijoiden välillä.
In the present case, there was therefore no conduct attributable to the Commission, so that the conditions for referral of the matter to the Court under the second paragraph of Article 288 EC were not met. 17
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei ollut toiminut moitittavasti, joten edellytykset asian saattamiseksi yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi EY 288 artiklan toisen kohdan nojalla puuttuivat.
The judgment of the Court of First Instance
Ensimmäisen tuimen tuomio
The Court of First Instance found that the conduct for which the Commission was criticised was in essence that, under the
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että toiminta, josta komissiota moititaan, muodostuu ennen kaikkea siitä, että 9
15 — Article 235 EC confers jurisdiction on the Community judicature in disputes relating to compensation for damage provided for in the second paragraph of Article 288 EC.
15 – EY 235 artiklassa annetaan yhteisön tuomioistuimille toimivalta ratkaista EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua vahingonkorvausta koskevat riidat.
That paragraph provides that, in the case of noncontractual liability, ‘the Community shall, in accordance with the general principles common to the laws of the Member States, make good any damage caused by its institutions or by is servants in the performance of their duties’.
Kyseisessä kohdassa määrätään, että sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella ”yhteisö korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti”.
16 — Paragraphs 58 to 84 of the judgment of the Court of First Instance.
16 – Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 58–84 kohta.
By application to the Court of First Instance lodged on 12 October 1998 the applicants brought proceedings against the Commission (i) seeking annulment of the contested letter under Article 230 EC; (ii) alleging that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid concerned to the applicants was an unlawful failure to act contrary to Article 232 EC and (iii) ordering the Commission on the ground of unjust enrichment
Kantajat nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 12.10.1998 jättämällään kannekirjelmällä komissiota vastaan kanteen, jossa ne vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen kirjeen EY 230 artiklan nojalla, toteaa, että komission pidättyminen tekemästä päätöstä asianomaisen yhteisön tuen myöntämisestä kantajille oli EY 232 artiklan nojalla lainvastainen laiminlyönti, ja velvoittaa komission perusteettoman edun saamisen
17 — Paragraph 85.
17 – Tuomion 85 kohta.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS system for payment of aid provided for in Article 9 — which differed in that aspect from the system provided for in Article 10 — of Regulation No 2499/82 did not guarantee, particularly in the event of the insolvency of the distiller, payment to the producers concerned of the aid included in the minimum buyingin price for wine delivered to that distiller and distilled in accordance with the provisions of that regulation.
artiklassa säädetyn tuen maksujärjestelmän osalta, joka tältä osin poikkesi 10 artiklassa säädetystä järjestelmästä, asetuksessa N:o 2499/82 ei erityisesti sellaisessa tapauksessa, jossa tislaajasta tulee maksukyvytön, taata vähimmäisostohintaan sisältyvän tuen maksamista asianomaisille tuottajille viinistä, joka on toimitettu kyseiselle tislaajalle ja tislattu tämän asetuksen säännösten mukaisesti.
The Commission was the author of Regulation No 2499/82.
Komissio oli asetuksen N:o 2499/82 antaja.
The unlawfulness thus alleged was therefore attributable to the Commission.
Näin ollen komissio oli vastuussa edellä esitetystä lainvastaisuudesta.
18 The Commission has not challenged that ruling in the present appeal.
18Komissio ei ole kiistänyt tätä toteamusta nyt käsiteltävänä olevassa valituksessa.
Secondly, the Commission argued that the applicants enjoyed effective judicial protection before the national courts.
Toiseksi komissio väitti, että kantajat saivat tehokasta oikeussuojaa kansallisessa tuomioistuimessa.
In particular, they could have brought an action for payment against the intervention agency before a national court as in Unifrex.
Ne olisivat erityisesti voineet nostaa velkomuskanteen interventioelintä vastaan kansallisessa tuomioistuimessa, kuten asiassa Unifrex annettu tuomio osoittaa.