natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Finally, the distinction between charging and fixing charges, which the applicant made for the first time in its reply, must be rejected as being inadmissible under Article 48(2) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance.
Kantajan ensimmäisen kerran vastauksessaan tekemä erottelu maksujen perimisen ja vahvistamisen välillä on jätettävä tutkimatta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan nojalla.
It follows from all the foregoing that the second plea in law must be rejected.
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
C — Third plea in law: misuse of powers and infringement of the principles of proportionality, legal certainty and protection of legitimate expectations
C Kolmas kanneperuste, joka koskee harkintavallan väärinkäyttöä ja suhteellisuusperiaatteen ja oikeusvarmuusperiaatteen sekä luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista
The applicant submits that, by encroaching on the powers of RegTP, the Commission misused its powers and infringed the principles of proportionality, legal certainty and protection of legitimate expectations.
Kantaja väittää, että komissio on tunkeutumalla RegTP:n toimivalta-alueelle käyttänyt väärin harkintavaltaansa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta, oikeusvarmuusperiaatetta sekä luottamuksensuojan periaatetta.
It recalls that, under Community law, principal responsibility for telecommunications price-control is vested in the national authorities, such as RegTP.
Kantaja muistuttaa, että yhteisön oikeuden mukaan pääasiallinen vastuu televiestintätariffien valvonnasta kuuluu RegTP:n kaltaisille kansallisille viranomaisille.
It refers in that regard to the recitals of Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p.
Se viittaa tältä osin kilpailusta telepalvelumarkkinoilla 28.6.1990 annetun komission direktiivin 90/388/ETY (EYVL L 192, s.
10), Article 17 of Directive 98/10, Article 4(1) of Regulation No 2887/2000, Article 13(1) of Directive 2002/19/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March 2002 on access to, and interconnection of, electronic communications networks and associated facilities (OJ 2002 L 108, p.
10) perustelukappaleisiin; direktiivin 98/10 17 artiklaan; asetuksen N:o 2887/2000 4 artiklan 1 kohtaan; sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY (EYVL L 108, s.
7), paragraphs 19 and 22 of the Commission’s Notice of 22 August 1998 on the application of the competition rules to access agreements in the telecommunications sector, entitled ‘Framework, relevant markets and principles’, and page 61 et seq. of the Communication from the Commission entitled ‘Unbundled access to the local loop: enabling the competitive provision of a full range of electronic communication services, including broadband multimedia
7) 13 artiklan 1 kohtaan; kilpailusääntöjen soveltamisesta telealan liittymäsopimuksiin 22.8.1998 annetun komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Puitteet, asian kannalta merkitykselliset markkinat ja periaatteet”, 19 ja 22 kohtaan sekä komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Tilaajayhteyksien eriytetty tarjonta: Kilpailun mahdollistaminen kaikessa sähköisessä viestinnässä, mukaan luettuina laajakaistamultimedia ja nopea Internet” (EYVL 2000, C 272, s. 55), sivuun 61 ja sitä seuraaviin
According to the applicant, it follows that if the Commission considered RegTP’s pricing decisions to have infringed Community law, it should have initiated proceedings against Germany for failure to fulfil obligations.
Tästä seuraa kantajan mukaan, että jos komissio olisi katsonut, että RegTP:n tariffipäätökset ovat yhteisön oikeuden vastaisia, sen olisi pitänyt aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely Saksaa vastaan.
The applicant submits furthermore that, both in the regulation of the indices of retail price ceilings and in the setting of wholesale access charges, RegTP analysed whether there was a margin squeeze between wholesale and retail prices that would actually restrict competition, and concluded that there was no such margin squeeze.
Kantaja väittää lisäksi, että RegTP oli sekä loppukäyttäjiltä perittävien maksujen enimmäishintojen indeksin sääntelyn että televerkkopalvelun hintojen vahvistamisen osalta tarkastellut kysymystä siitä, oliko televerkkopalvelujen hintojen ja loppukäyttäjiltä perittävien maksujen välillä hintaruuvi, joka voisi todellisuudessa rajoittaa kilpailua.
The applicant refers in that regard to the decisions of RegTP of 8 February 1999, 23 December 1999, 30 March 2001, 21 December 2001, 11 April 2002, and in particular to that of 29 April 2003.
Se oli tullut siihen lopputulokseen, että tällaista hintaruuvia ei ollut. Tältä osin kantaja viittaa 8.2.1999, 23.12.1999, 30.3.2001, 21.12.2001, 11.4.2002 ja erityisesti 29.4.2003 tehtyihin RegTP:n päätöksiin.
RegTP has opted in its pricing policy for a slight rebalancing of connection charges and call charges (decisions of RegTP of 21 December 2001 and of 11 April 2002).
RegTP on kantajan mukaan tariffipolitiikassaan valinnut yhteystariffien ja puhelutariffien kevyen tasapainottamisen (21.12.2001 ja 11.4.2002 tehdyt RegTP:n päätökset).
The applicant explains that, for socio-political reasons, the connection charges applied by Deutsche Bundespost were low — and thus advantageous for endusers — and resulting losses were offset through cross-subsidisation with revenues from call charges, which were set high.
Kantaja selittää, että Deutsche Bundespost oli sosiaalipoliittisista syistä soveltanut alhaisia yhteystariffeja, jotka olivat siis tilaajille edullisia, ja se oli kompensoinut tästä johtuvia tappioita ristisubventiolla niiden tulojen kanssa, jotka on saatu korkeaksi vahvistettujen puhelutariffien perusteella.
As a result, by decisions of 9 December 1997 and 23 December 1999 in price cap proceedings, the BMPT and then RegTP initially combined connection and call charges for businesses and for individuals in one basket.
Tästä syystä BMPT ja sittemmin RegTP olivat aluksi enimmäishintajärjestelmän puitteissa 9.12.1997 ja 23.12.1999 tehdyillä päätöksillä yhdistäneet yritysten ja yksityishenkilöiden yhteys- ja puhelutariffit yhteen koriin.
The price indices thus fixed were valid until the end of 2001.
Näin vahvistetut hintaindeksit olivat olleet voimassa vuoden 2001 loppuun asti.
Subsequently, by its price cap decision of 21 December 2001, RegTP itself directly organised the progressive price restructuring envisaged.
Tämän jälkeen RegTP oli 21.12.2001 tehdyllä enimmäishintapäätöksellä itse suoraan organisoinut aiotun asteittaisen tariffiuudistuksen.
It separated the baskets for connections and calls and set price indices in respect of four separate baskets of services (see paragraph 20 above).
Se oli erottanut yhteys- ja puhelukorit ja vahvistanut hintaindeksit neljälle eri palvelukorille (ks. edellä
Accordingly, the applicant submits that RegTP alone is responsible for the margin squeeze alleged by the Commission.
Siten RegTP olisi yksin vastuussa komission väittämästä hintaruuvista.
The alleged margin squeeze is the direct consequence of regulatory decisions of RegTP and previously of the BMPT, and of the regulatory approach underpinning them.
Väitetty hintaruuvi on kantajan mukaan välitön seuraus RegTP:n ja tätä ennen BMPT:n sääntelypäätöksistä sekä niiden taustalla olevasta sääntelynäkökulmasta.
The Commission is wrong to find that the applicant has infringed Article 82 EC, because the applicant was simply complying with the binding decisions of RegTP, which gave rise to a legitimate expectation by the applicant.
Komissiolla ei ole oikeutta todeta, että kantaja olisi rikkonut EY 82 artiklaa, koska se on vain noudattanut RegTP:n pakottavia päätöksiä, jotka ovat synnyttäneet kantajan perustellun luottamuksen.
Through the medium of the contested decision, the Commission is subjecting the applicant’s pricing practices to double regulation, thereby infringing the principle of proportionality and the legal certainty guaranteed by the division of powers under Community law in relation to charges in the telecommunications sector.
Komissio asettaa riidanalaisella päätöksellä kantajan tariffit kaksinkertaisen sääntelyn alaisiksi loukaten näin suhteellisuusperiaatetta sekä oikeusvarmuuden periaatetta, jotka on taattu yhteisön oikeudessa toteutetulla toimivallan jaolla televiestintäalan tariffien osalta.
Furthermore, by adopting the contested decision, the Commission is trying to correct the German authorities’ exercise of their own regulatory powers, whereas it should to that end have initiated proceedings for failure to fulfil obligations.
Komissio pyrkii riidanalaisella päätöksellä korjaamaan Saksan viranomaisten sääntelyalalla harjoittamaa toimivallan käyttöä, vaikka sen olisi tähän tulokseen päästäkseen pitänyt aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely.
By proceeding in this way, the Commission has misused its powers.
Näin toimiessaan komissio on käyttänyt harkintavaltaansa väärin.
The Commission and the first and second interveners contend that this plea should be rejected.
Komissio ja väliintulijat I ja II vaativat tämän kanneperusteen hylkäämistä.
In the first place, as regards the applicant’s complaint that the Commission has subjected the applicant’s pricing practices to double regulation and thereby infringed the principles of proportionality and of legal certainty, it must be held that the legal framework to which the applicant refers in paragraph 258 above does not affect the
Ensinnäkin siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio asetti kantajan soveltamat tariffit kaksinkertaisen sääntelyn alaisiksi ja siten loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja oikeusvarmuusperiaatetta, on todettava, että ne yhteisön oikeussäännöt, joihin kantaja edellä 258 kohdassa viittaa, eivät mitenkään vaikuta siihen toimivaltaan,
DEUTSCHE TELEKOM v COMMISSION powers which the Commission derives directly from Article 3(1) of Regulation No 17 and, since 1 May 2004, from Article 7(1) of Council Regulation (EC) No 1/2003 of 16 December 2002 on the implementation of the rules on competition laid down in Articles [81 EC] and [82 EC] (OJ 2003 L 1, p.
DEUTSCHE TELEKOM v. KOMISSIO joka komissiolla on suoraan asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdan nojalla ja 1.5.2004 lähtien [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s.
1) to find infringements of Articles 81 EC and 82 EC.
1) 7 artiklan 1 kohdan nojalla EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen toteamiseksi.
It has already been held that, between 1 January 1998 and 31 December 2001, the applicant had sufficient scope to end the margin squeeze identified in the contested decision and, from 1 January 2002, sufficient scope to reduce that margin squeeze (see paragraphs 97 to 151 above).
On kuitenkin jo todettu, että kantajalla oli yhtäältä 1.1.1998–31.12.2001 riittävä liikkumavara poistaakseen riidanalaisessa päätöksessä todetun hintaruuvin ja että sillä oli toisaalta 1.1.2002 lähtien riittävä liikkumavara pienentääkseen tätä epäsuhtaa (ks. edellä 97–151 kohta).
Its conduct therefore falls within the scope of Article 82 EC.
Sen toiminta kuuluu siis EY 82 artiklan soveltamisalaan.
While it is not inconceivable that the German authorities also infringed Community law — particularly the provisions of Directive 90/388, as amended by Directive 96/19 — by opting for a gradual rebalancing of connection and call charges, such a failure to act, if it were to be established, would not remove the scope which the applicant had to reduce the margin squeeze.
Vaikka ei voidakaan sulkea pois sitä, että myös Saksan viranomaiset ovat rikkoneet yhteisön oikeutta – erityisesti direktiivin 90/388 säännöksiä, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivillä 96/19 – valitessaan yhteystariffien ja puhelutariffien välisen asteittaisen tasapainottamisen, tällainen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen, mikäli se todettaisiin, ei poista kantajalla hintaruuvin pienentämiseksi tosiasiallisesti ollutta liikkumavaraa.
The first complaint cannot therefore be upheld.
Ensimmäistä väitettä ei siis voida hyväksyä.
In the second place, as regards the complaint relating to the protection of legitimate expectations, it must be borne in mind that, in a number of decisions taken in the period covered by the contested decision, RegTP did in fact consider whether a margin squeeze resulted from the applicant’s charges.
Toiseksi luottamuksensuojaa koskevasta väitteestä on palautettava mieliin, että RegTP on riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona tehdyissä useissa päätöksissä todellakin tarkastellut kantajan tariffeista johtuvaa hintaruuvia koskevaa kysymystä.
However, in its decisions, after finding the negative spread between the applicant’s wholesale and retail prices, RegTP took the view in each case that other operators should be able to offer their endusers competitive prices by resorting to cross-subsidisation of access services and call services (see paragraphs 115 to 119 above).
RegTP on todettuaan päätöksissään kantajan televerkkopalveluhintojen ja sen loppukäyttäjiltä perimien hintojen välisen negatiivisen eron kuitenkin katsonut joka kerta, että muut operaattorit voivat käyttöoikeuspalvelujen ja puhelupalvelujen välisen ristisubvention avulla tarjota tilaajilleen kilpailukykyisiä hintoja (ks. edellä 115–119 kohta).
The fact remains that RegTP’s decisions do not include any reference to Article 82 EC (see paragraph 114 above).
On todettava, että RegTP:n päätöksissä ei ole yhtään viittausta EY 82 artiklaan (ks. edellä 114 kohta).
In addition, RegTP’s statement that ‘[c]ompetitors are not so prejudiced with regard to their competitive opportunities in the local network by the slight difference between retail and wholesale prices as to make it economically impossible for them to enter the market successfully or even to remain in the market’ (decision of RegTP of 29 April 2003) does not imply that the applicant’s pricing practices do not distort competition within the meaning of Article 82 EC.
RegTP:n väitteet siitä, että ”loppukäyttäjiltä perittävien hintojen ja televerkkopalveluhintojen välinen vähäinen ero ei vaikuta kilpailijoiden kilpailumahdollisuuteen paikallisverkossa tavalla, joka tekisi taloudellisesti mahdottomaksi niiden menestyksellisen pääsyn markkinoille tai niiden selviytymisen markkinoilla” (29.4.2003 tehty RegTP:n päätös), eivät merkitse, että kantajan hinnoittelukäytäntö ei vääristä kilpailua EY 82 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
On the contrary, it follows implicitly but necessarily from RegTP’s decisions that the applicant’s pricing practices have an anticompetitive effect, since the applicant’s competitors have to resort to cross-subsidisation in order to be able to remain competitive on the market in access services (see paragraphs 119 and 238 above).
RegTP:n päätöksistä ilmenee päinvastoin implisiittisesti mutta välttämättömästi, että kantajan hinnoittelukäytännöllä on kilpailua rajoittava vaikutus, koska kantajan kilpailijoiden täytyy turvautua ristisubventioon pysyäkseen kilpailukykyisinä käyttöoikeuspalvelujen markkinoilla (ks. edellä 119 ja 238 kohta).
In those circumstances, RegTP’s decisions could not have created for the applicant a legitimate expectation that its pricing practices were compatible with Article 82 EC.
Näin ollen RegTP:n päätökset eivät ole voineet saada aikaan kantajan perusteltua luottamusta siihen, että sen hinnoittelukäytäntö oli EY 82 artiklan mukainen.
It must be observed furthermore that, in its judgment of 10 February 2004 setting aside the judgment of the Oberlandesgericht Düsseldorf of 16 January 2002, the Bundesgerichtshof confirmed that ‘the administrative examination procedure [undertaken by RegTP] does not preclude the possibility in practice of an undertaking submitting a charge by which it abuses its dominant position and obtains authorisation for it because the abuse is not revealed during the examination procedure’.
On korostettava, että Bundesgerichtshof on 10.2.2004 antamassaan tuomiossa, jolla se kumoaa Oberlandesgericht Düsseldorfin 16.1.2002 antaman tuomion, vahvistanut, että ”[RegTP:n] hallinnollinen tarkastusmenettely ei sulje pois sitä käytännön mahdollisuutta, että yritys soveltaa tariffia, jolla se käyttää väärin määräävää asemaansa ja tällainen tariffi hyväksytään, koska väärinkäyttöä ei ole havaittu tarkastusmenettelyssä”.
In the contested decision, the Commission refers only to the applicant’s pricing practices and not to the decisions of the German authorities.
Komissio tarkoittaa riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan kantajan hinnoittelukäytäntöä eikä Saksan viranomaisten päätöksiä.
Even if RegTP had infringed a Community rule and even if the Commission could have initiated proceedings
Vaikka RegTP olisikin rikkonut yhteisön oikeuden normia ja vaikka komissio olisikin voinut sen vuoksi aloittaa
DEUTSCHE TELEKOM v COMMISSION against the Federal Republic of Germany for failure to fulfil obligations, such possibilities cannot affect the lawfulness of the contested decision.
DEUTSCHE TELEKOM v. KOMISSIO jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn Saksan liittotasavaltaa vastaan, tällaiset seikat eivät mitenkään voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen laillisuuteen.
In that decision, the Commission merely found that the applicant had committed an infringement of Article 82 EC, a provision which concerns only economic operators, not the Member States.
Komissio on tässä päätöksessä ainoastaan todennut, että kantaja on rikkonut EY 82 artiklaa, joka ei koske jäsenvaltioita vaan ainoastaan talouden toimijoita.
The Commission did not therefore misuse its powers by making that finding on the basis of Article 82 EC.
Komissio ei siis ole käyttänyt harkintavaltaansa väärin tehdessään tämän EY 82 artiklaan perustuvan toteamuksen.
The final plea in law therefore cannot be upheld either.
Viimeistä kanneperustetta ei siis myöskään voida hyväksyä.
II — The alternative form of order sought, seeking a reduction of the fine imposed
II Toissijaiset vaatimukset, jotka koskevat sakon alentamista
The applicant puts forward six pleas in law in support of the alternative form of order sought.
Kantaja esittää kuusi perustetta toissijaisten vaatimustensa tueksi.
The first relates to an infringement of the rights of defence and the second to an infringement of Article 253 EC.
Ensimmäinen niistä koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja toinen EY 253 artiklan rikkomista.
The third plea in law is based on the applicant’s lack of negligence and intentional fault and the fourth on the insufficiency of the account taken of charges legislation in calculating the level of the fine.
Kolmas peruste koskee kantajan tuottamuksellisuuden ja tahallisuuden puuttumista ja neljäs sitä, että tariffisääntely on otettu riittämättömästi huomioon sakon määrää laskettaessa.
The fifth plea in law concerns the calculation of the duration of the infringement, and the sixth, the failure to take account of attenuating circumstances.
Viides peruste koskee rikkomisten keston laskemista ja kuudes lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämistä.
A — First plea in law: infringement of the rights of defence
A Ensimmäinen peruste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
The applicant submits that the Commission infringed Article 19(1) of Regulation No 17 in relation to the rights of defence by failing in its statement of objections of
Kantaja väittää, että komissio on rikkonut puolustautumisoikeuksia koskevaa asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohtaa, kun se ei ole 2.5.2002 päivätyssä
2008 — CASE T-271/03
133, 21 kohta; asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996, Kok. 1996, s.
In order to be reasonably able to defend itself, the applicant should have been informed during the administrative procedure of the facts on the basis of which the Commission was accusing it of such fault or negligence.
Jotta kantaja olisi voinut puolustautua tehokkaasti, sille olisi pitänyt hallinnollisen menettelyn aikana ilmoittaa ne tosiseikat, joiden perusteella komissio moitti sitä tällaisesta virheestä tai tuottamuksesta.
The Commission contends that this plea should be rejected.
Komissio vaatii tämän perusteen hylkäämistä.
It must be observed at the outset that the conditions which must be fulfilled to enable the Commission to impose fines (initial conditions) are set out in the first subparagraph of Article 15(2) of Regulation No 17.
Aluksi on palautettava mieliin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määritellään edellytykset, joiden on täytyttävä, jotta komissio voi määrätä sakot (sakon määräämisen edellytykset).
These include the condition that the infringement was committed intentionally or negligently (order in SPO and Others v Commission, cited in paragraph 274 above, paragraph 53).
Näihin edellytyksiin kuuluu kilpailusääntöjen todetun rikkomisen tahallisuutta tai tuottamuksellisuutta koskeva edellytys (edellä 274 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio, määräyksen 53 kohta).
Next, it must be observed that the Commission is required to give a brief provisional assessment in the statement of objections as to the duration of the alleged infringement, its gravity and the question whether, in the circumstances of the case, the infringement was committed intentionally or negligently.
Tämän jälkeen on muistutettava, että komission on väitetiedoksiannossa tehtävä lyhyt alustava arviointi väittämänsä kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, sen vakavuudesta sekä siitä, oliko kyseinen rikkominen käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa tahallista vai tuottamuksellista.
It must be held that the Commission informed the applicant in the statement of objections (paragraphs 95 to 140) that it considered the applicant’s pricing practices, and in particular the margin squeeze resulting from the negative or insufficient spread between its wholesale and retail prices, to be in breach of Article 82 EC.
On todettava, että väitetiedoksiannossa (95–140 kohta) komissio on ilmoittanut kantajalle katsovansa, että sen hinnoittelukäytäntö ja erityisesti sen televerkkopalvelujen hintojen ja loppukäyttäjiltä perittävien hintojen välisestä negatiivisesta tai riittämättömästä erosta johtuva hintaruuvi on EY 82 artiklan vastainen.
Furthermore, in the statement of objections (paragraphs 141 to 152), the Commission examined the applicant’s scope to set its charges and thus addressed the issue of the applicant’s culpability with regard to the activities criticised.
Lisäksi komissio on väitetiedoksiannossa (141–152 kohta) tutkinut kantajan liikkumavaraa tariffiensa vahvistamisessa ja siten tarkastellut kysymystä kantajan syyllisyydestä arvostelun kohteena olevan toiminnan osalta.
In those circumstances, it must be concluded that the information supplied in the statement of objections concerning the initial conditions laid down by the first subparagraph of Article 15(2) of Regulation No 17 was sufficiently precise.
Näin ollen on pääteltävä, että väitetiedoksiannossa annetut tiedot asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyistä sakon määräämisen edellytyksistä olivat riittävän täsmällisiä.
Moreover, since infringements committed negligently are not, in competition terms, less serious than those committed intentionally (order in SPO and Others v Commission, cited in paragraph 274 above, paragraph 55), the applicant did not need to receive more detailed information about its culpability in order to be reasonably able to exercise its rights of defence.
Koska tuottamukseen perustuvat kilpailusääntöjen rikkomiset eivät ole kilpailun kannalta vähemmän vakavia kuin tahallisuuteen perustuvat kilpailusääntöjen rikkomiset (edellä 274 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio, määräyksen 55 kohta), kantajan ei tarvinnut saada täsmällisempiä tietoja syyllisyydestään voidakseen käyttää tehokkaasti puolustautumisoikeuksiaan.