natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This includes the establishment of a network of EU affairs offices both in Brussels and throughout Catalonia, the prominence of Catalan leaders in various EU and extra-EU institutions, and the steady increase in Catalan participation in the formulation, implementation and monitoring of EU regional policy.
Tähän sisältyvät EU-asioiden virastojen verkoston perustaminen sekä Brysselissä että koko Kataloniassa, katalonialaisten johtohenkiöiden asema niin EU:n toimielimissä kuin muissa instituutioissa sekä katalonialaisten asteittain lisääntyvä osallistuminen EU:n aluepolitiikan muotoiluun, toimeenpanoon ja seurantaan.
Finally and more generally, the purpose of this thesis is to explore the changing role of subnational authorities within the process of European integration and the adaptation of nationalist movements to the challenges posed by this process by presenting the case study of Catalonia.
Lopuksi ja yleisesti todettakoon, että väitöskirjan tarkoituksena on tutkia Katalonian tapauksen kautta valtiotasoa alempana toimivien viranomaisten muuttuvaa roolia Euroopan integraatioprosessissa sekä kansallismielisten liikkeiden sopeutumista kyseisen prosessin synnyttämiin haasteisiin.
The thesis highlights the importance of nationalist movements in the growing role of the regions or subnational levels of government and their pursuance of individual policy priorities, by attempting to circumvent national state governments.
Väitöskirjassa korostetaan kansallismielisten liikkeiden merkitystä alueiden ja muiden valtiotasoa alempien hallintotasojen roolin kasvaessa ja niiden pyrkimyksiä ajaa omia keskeisiä poliittisia tavoitteitaan valtionhallinto ohittaen.
The effects these efforts have had, as the Catalan case illustrates, reflect a fundamental change in the domestic policy making process.
Kuten Katalonian tapauksesta käy ilmi, kyseisten pyrkimysten vaikutukset heijastavat perinpohjaista muutosta sisäpoliittisessa prosessissa.
This change has occurred in part as a result of subnational pressures but also as a result of the Europeanisation of the policymaking process.
Muutos on osittain valtiotasoa alempien tasojen painostuksen ja osittain poliittisen prosessin "eurooppalaistumisen" tulos.
The traditional concept of the nation-state within the European Union is being challenged at present, it is alleged, by two forces, one emerging from the process of European integration and the other force in the form of regionalist/nationalist movements strengthening their presence on the domestic and international scene.
Perinteinen käsitys erillisistä kansallisvaltioista muodostuvasta EU:sta kyseenalaistetaan nykyisin. Taustalla väitetään olevan kaksi voimaa, joista toinen on lähtöisin Euroopan integraatioprosessista ja toinen kotimaisilla ja kansainvälisillä areenoilla läsnäoloaan vahvistavista alueellisista ja/tai kansallismielisistä liikkeistä.
As a result, more emphasis has been placed on the role of the regions within the EU, in part because of the administrative and political decentralised arrangements in federal and quasi-federal Member States such as Belgium, Germany, Austria and Spain.
Tämän seurauksena EU:n alueiden roolia painotetaan entistä enemmän liittovaltioiden tai sen kaltaisten jäsenvaltioiden, kuten Belgian, Saksan, Itävallan ja Espanjan, hajautettujen hallinto-ja poliittisten järjestelmien vuoksi.
In light of increased cooperation between the EU and the subnational authorities, will this association result in the undoing of the structure and function of the nation-state as it has been traditionally viewed?
Tekeekö EU:n ja valtiotasoa alempien hallintotasojen välisen yhteistyön lisääntyminen perinteisen kansallisvaltion rakenteen ja tehtävän tyhjäksi?
How will regions with high degrees of autonomy and selfgovernment within their own states be able to influence the EU decisionmaking process faced by resistance to the devolution or transfer of policymaking powers to any institution which does not directly represent the state?
Miten kotimaassaan hyvin autonomiset tai itsehallinnolliset alueet voivat vaikuttaa EU:n päätöksentekoprosessiin, jossa ne ovat kohdanneet hallinnon hajautusta tai muulle kuin valtiota suoraan edustavalle instituutiolle tapahtuvaa poliittisen vallan siirtämistä koskevaa vastustusta?
How will moderate nationalist ideology reconcile its own nation-forming objectives with a shift towards adopting federalist institutional arrangements and practices in a supranational political system?
Miten maltilliset kansallismieliset saavat sovitettua ideologiaansa kuuluvat kansakunnan muodostamistavoitteet yhteen federalististen institutionaalisten järjestelyjen ja käytäntöjen kanssa ylikansallisessa poliittisessa järjestelmässä?
Are these two objectives compatible or will they inevitably conflict?
Ovatko kaksi edellä mainittua tavoitetta yhteensopivia vai johtavatko ne väistämättä yhteentörmäykseen?
And in legal and constitutional terms, why is it that the implementation of EU legislation on Member States has a relatively clear set of procedures and the same process is so lacking for subnational authorities?
Oikeudellisesta ja perustuslaillisesta näkökulmasta asiaa tarkasteltaessa herää kysymys siitä, miksi EU:n lainsäädännön toimeenpanomenettelyt ovat melko selvät jäsenvaltioita varten, mutta varsin puutteelliset valtiotasoa alempia hallintotasoja ajatellen?
These questions have a special significance for Spain as the process of European integration coincides with the creation and evolution over the last two decades of the State of Autonomies, a radically different model from the one that has prevailed in Spain since the 18th century.
Kysymykset ovat erittäin merkittäviä Espanjan kannalta, koska Euroopan integraatioprosessi sattuu samaan aikaan Espanjassa viimeisten kahdenkymmenen vuoden ajan käynnissä olleen itsehallinnollisista kokonaisuuksista koostuvan valtion luomisen kanssa. Malli eroaa täysin Espanjassa 1700-luvulta voimassa olleesta mallista.
Spain, more so than any other Member State of the EU, has been experiencing a change both in its internal political structure and in its exterior political outlook, ending nearly four decades of political and cultural marginalisation from the rest of Europe.
Espanja on kokenut EU:n muita jäsenvaltioita enemmän muutoksia omissa poliittisissa rakenteissaan ja suhtautumisessaan ulkomaailmaan. Nämä muutokset ovat lopettaneet melkein 40 vuotta kestäneen poliittisen ja kulttuurisen sivullisuuden muuhun Eurooppaan nähden.
Although the strength and nature of regionalism vary within the Member States of the EU, an analysis of the Catalan case within Spain and the EU framework provides a strong example of the changing role of the regions and other subnational authorities within the emerging European political system.
Vaikka alueellisuuden vahvuus ja luonne vaihtelevat EU:n jäsenvaltiosta toiseen, Katalonian tapauksen tarkastelu Espanjan ja EU:n kehyksessä tarjoaa hyvän esimerkin alueiden ja muiden valtiotasoa alempien yhteisöjen muuttuvasta roolista alati kehittyvässä Euroopan poliittisessa järjestelmässä.
This role will likely increase in the future, as subnational units have grown faster than the state at the central level (Sharpe, 1988).
Niiden roolin odotetaan kasvan entisestään tulevaisuudessa, koska valtiotasoa alemmat tasot ovat kehittyneet keskushallintoa nopeammin (Sharpe 1988).
Examining the parallel relationships between the Catalan and Spanish governments on the one hand and the Catalan government and the EU on the other hand explains the ongoing development of a process of institutional and political Iegitimisation for the European Union and Catalonia. This process is fundamentally transforming traditional interpretations of the nation-state.
Kun tarkastellaan rinnakkain yhtäältä Katalonian ja Espanjan hallitusten sekä toisaalta Katalonian hallituksen ja EU:n välisiä suhteita, pannaan selvästi merkille käynnissä oleva Euroopan unionin ja Katalonian institutionaalinen ja poliittinen legitimointiprosessi, joka muuttaa perinpohjaisesti perinteisiä näkemyksiä kansallisvaltiosta.
By engaging in competitive relationships based on the pursuit of political and economic benefits within the state, both Catalonia and the EU hope to be able to continue with the analogous processes of state building (in the case of the EU) and nation formation (in the case of Catalonia).
Solmiessaan kilpailevia suhteita, jotka perustuvat valtion sisäisten poliittisten ja taloudellisten etujen ajamiseen, sekä Katalonia että EU toivovat voivansa jatkaa analogisia prosessejaan, jotka ovat valtiollisten rakenteiden kehittäminen EU:n tapauksessa ja kansakunnan muodostaminen Katalonian tapauksessa.
Thus, the Catalan case questions pre-conceived notions about the role of subnational authorities in the process of European integration.
Katalonian tapauksessa kyseenalaistetaan näin ollen ennaltaopittuja käsityksiä alue- ja paikallisviranomaisten roolista Euroopan integraatioprosessissa.
Furthermore, as the process of European integration deepens and increasingly affects citizens' day to day lives, the Catalan case could prove to be a model followed by other European regions or subnational authorities.
Kun Euroopan integraatio syvenee ja vaikuttaa enenevässä määrin kansalaisten päivittäiseen elämään, Katalonian tapauksesta voi muodostua malli Euroopan muille alueille tai viranomaisille valtiotasoa alempana.
Its high degree of selfgovernment and its unique strategy in dealing with EU matters has set a precedent for nationalist movements attempting to cope with the Europeanisation of politics and policy-making.
Laaja itsehallinto ja ainutlaatuinen EU-asioiden strategia ovat tehneet Kataloniasta ennakkotapauksen kansallismielisille liikkeille, jotka pyrkivät selviytymään politiikan ja politiikanmuotoilun eurooppalaistumisesta.
The Catalan case also demonstrates how the progress made towards European integration has changed the nature of Catalan nationalism.
Katalonian esimerkki osoittaa myös, miten suuntautuminen Euroopan integraatioon on muuttanut Katalonian kansallismielisyyden luonnetta.
Wilson and Smith (1993) have argued that this
Wilsonin ja Smithin (1993) mukaan integraatiohakuinen kehitys on johtanut alueellista kulttuuria, etnistä identiteettiä ja kansakuntaa koskeviin uusiin näkemyksiin ja käsitteisiin.
Besides 'Europeanising' the Catalan nationalist movement, the process of European integration has also been a key motivating factor in moves towards institutional change.
Sen lisäksi, että Euroopan integraatioprosessi on "eurooppalaistanut" Katalonian kansallismielisen liikkeen, se on ollut institutionaaliseen muutokseen johtavan kehityksen avainvaikuttimena.
The relationship between key actors has changed and there has been a recomposition of governance in the Spanish political system.
Avaintoimijoiden väliset suhteet ovat muuttuneet, ja Espanjan poliittisen järjestelmän hallintomalli on organisoitu uudelleen.
As new processes evolve, these have thrown traditional methods of policy formulation and implementation into disarray.
Uusien prosessien kehittyminen on saattanut perinteiset politiikanmuotoiluvälineet ja politiikan toteuttamistavat epäjärjestykseen.
These processes include decentralisation (central government to regional government), centralisation (central government to the European Commission), principles of subsidiarity (European Commission to regional government), and supranational institutional building.
Kyseisiin prosesseihin kuuluvat hallinnon hajauttaminen (keskushallinnolta aluehallinnoille), hallinnon keskittäminen (keskushallinnosta Euroopan komissioon), läheisyysperiaate (Euroopan komissiosta aluehallinnon suuntaan) sekä ylikansallinen institutionaalisten rakenteiden kehittäminen.
The issue of Europeanisation will be dealt with in the next section.
Eurooppalaistumista käsitellään tämän esityksen seuraavassa osassa.
The Europeanisation of subnational politics
Politiikan eurooppalaistuminen valtion tasoa alempana
The twin processes of devolution and Europeanisation have led to the increased importance of 'Europe' for the Catalan nationalist movement and particularly its mainstream political party, Convergencia i Unió (CiU).
Rinnakkaiset hallinnonhajauttamis- ja eurooppalaistumisprosessit ovat lisänneet Euroopan yhteisön merkitystä Katalonian kansallismielisen liikkeen piirissä ja eritoten Katalonian valtapuolueessa CiU:ssa (läheisyys- ja unionipuolue).
In the 1990s, disappointment in the performance of the Committee of the Regions may have temporarily diverted attention elsewhere as did the negotiations between CiU and the ruling Spanish conservative party, the Partido Popular (PP) following the 1996 general election.
1990-luvulla koettu pettymys alueiden komitean suorituskykyyn nähden sekä CiU:n ja vuonna 1996 Espanjan parlamenttivaalien johdosta valtaan tulleen johtavan konservatiivipuolueen, kansanpuolueen (Partido Popular, PP), väliset neuvottelut saattoivat olla syynä huomion väliaikaiseen kääntymiseen muualle.
Nevertheless, the advent of Spain's participation in the single currency, worries about enlargement and continued exposure to the process of European integration have led CiU to refocus its energies towards building Catalonia's profile within the EU and securing its position within the Spanish political system.
Espanjan liittyminen yhtenäisvaluuttaan sekä unionin laajentumisesta ja maan jatkuvasta altistumisesta Euroopan integraatioprosessille aiheutuvat huolet ovat saaneet CiU:n suuntaamaan energiansa uudelleen Katalonian profiilin vahvistamiseen EU:ssa ja Katalonian aseman turvaamiseen Espanjan poliittisessa järjestelmässä.
It has continued to make progress and has attempted to discover innovative methods of securing a greater role for subnational authorities within the EU's institutional framework.
CiU:n eteneminen jatkuu, ja se on pyrkinyt löytämään innovatiivisia keinoja saada valtiotasoa alemmilla tasoilla toimiville viranomaisille entistä suurempi rooli EU:n toimielinkehyksessä.
CiU's leverage within the Spanish political system has also allowed it to perform an agenda-setting role in developing Spain's position on European matters.
Koska CiU:lla on vaikutusvaltainen asema Espanjan poliittisessa järjestelmässä, se on päässyt vaikuttamaan asialistaan muodostettaessa Espanjan kantaa Eurooppa-asioista.
The extent to which this has occurred is difficult to measure in quantitative terms but, clearly, Catalonia's contribution has been beyond that of many of the other autonomous communities in Spain.
Edellä mainittua vaikuttamista on vaikea mitata määrällisesti, mutta on selvää, että Katalonian osuus on ollut useita muita Espanjan itsehallinnollisia yksikköjä suurempi.
Nevertheless, there are potential obstacles that could hinder the success achieved by CiU in securing greater participatory rights for itself and other autonomous communities in the EU decisionmaking process.
CiU:n saavuttaman menestyksen tiellä on kuitenkin mahdollisia esteitä, jotka voivat hidastaa sen pyrkimyksiä saada edustamalleen sekä muille itsehallinnollisille alueille entistä suuremmat osallistumisvaltuudet EU:n päätöksentekoprosessiin.
These might include:
Seuraavat seikat saattavat muodostaa esteen:
(1) the emergence of an anti-European movement within Catalan society concerned with Catalonia's loss of influence in the process of European integration and the ongoing crises within the EU itself (e.g. the resignation of all 20 EU Commissioners in early 1999);
1) Katalonian vaikutusmahdollisuuksien menetyksestä Euroopan integraatioprosessissa sekä EU:n kriiseistä (esim. vuoden 1999 alkupuolella tapahtunut komission kaikkien 20:n jäsenen eroaminen) huolissaan olevan Eurooppa-vastaisen liikkeen synty Kataloniassa.
(2) the potential failure of EMU;
2) Emun mahdollinen epäonnistuminen.
(3) a substantial electoral change eliminating CiU's possibility of wielding power at the domestic political level;
3) Tuntuva vaalitulosten muutos, joka vie CiU:lta vallan sisäpolitiikassa.
(4) the break-up of CiU's coalition;
4) CiU:n johtaman koalitiohallituksen hajoaminen.
(5) the replacement of CiU's political leadership with actors unwilling to commit fully to the present EU strategy;
5) CiU:n nykyisten poliittisten johtajien vaihtuminen sellaisiin, jotka eivät ole valmiita sitoutumaan täysin nykyiseen EU-strategiaan.
Despite these potential pitfalls, much progress has been made since Spain's entry into the European Community in 1986.
Piilevistä vaaroista huolimatta edistystä on tapahtunut kuitenkin paljon sen jälkeen kun Espanja liittyi Euroopan yhteisöön vuonna 1986.
First, attitudes towards the participation of subnational authorities in the process of European integration have changed and nowhere is this more clear than in Spain.
Ensinnäkin suhtautuminen alueja paikallisviranomaisten vaaliin Euroopan integraatioprosessissa on muuttunut, mikä käy erityisen selvästi ilmi Espanjassa.
Through the years, direct contact with the rest of the EU has not only strengthened the Catalan nationalist movement itself but also changed Spanish political culture.
Suorat yhteydet muuhun EU:hun ovat vahvistaneet Katalonian kansallismielistä liikettä sekä muuttaneet Espanjan poliittista kulttuuria.
This changing political culture has favoured modifying the existing system of limited participatory measures for subnational authorities in the EU's policymaking process.
Muuttunut poliittinen kulttuuri on osaltaan muuttamassa vallinnutta järjestelmää, jossa muut kuin valtiotason viranomaiset ovat voineet osallistua EU:n päätöksentekoprosessiin varsin rajallisesti.
Second, involvement in the process of European integration has allowed Catalonia to incorporate the concept of subsidiarity into its discourse both at home and abroad.
Toiseksi osallistuminen Euroopan integraatioprosessiin on tarjonnut Katalonialle mahdollisuuden sisällyttää läheisyysperiaate sekä koti- että ulkomaisiin esiintymisiinsä.
Concepts such as subsidiarity in EU parlance have been subject to wide interpretation among subnational authorities.
Alueja paikallisviranomaiset ovat tulkinneet EU:n kielenkäytössä esiintyviä läheisyysperiaatteen kaltaisia käsitteitä varsin väljästi.
On the one hand, the concept benefits regions immensely, by theoretically allowing regional governments to claim more power.
Yhtäältä edellä mainittu käsite on äärimmäisen hyödyllinen alueille, koska se antaa aluehallinnolle teoreettisen mahdollisuuden vaatia lisää valtaa.
The development of the principle of subsidiarity meant that the welfare of the regions was no longer an issue to be dealt with exclusively by the Member States themselves.
Läheisyysperiaatteen kehittyminen merkitsi, että alueiden hyvinvointi ei kuulunut enää pelkästään jäsenvaltioiden toimialaan.
Basque and Catalan nationalist parties such as the Partido Nacionalista Vasco (PNV) and CiU believe that they can reshape the structure and attitudes of the EU so as to benefit them individually as regions.
Baskien kansallismielisen puolueen Partido Nacionalista Vascon (PNV) ja Katalonian CiU:n kaltaiset kansallismieliset puolueet uskovat, että ne voivat muuttaa EU:n rakennetta ja asenteita yksittäisille alueille hyödyllisellä tavalla.
These parties have used the principle of subsidiarity as a defence for the greater distribution of powers at both the European and national levels.
Kyseiset puolueet ovat turvautuneet läheisyysperiaatteeseen puolustaessaan vallan hajauttamista sekä Euroopan yhteisön että jäsenvaltioiden tasolla.
The Catalan government has sought to increase existing levels of selfgovernment and to deepen the process of the devolution of competencies not only within the framework of the Spanish state, but also within an association of various Member States that is the EU.
Katalonian hallitus on pyrkinyt lisäämään itsehallintoa ja syventämään hallinnonhajauttamisprosessia sekä Espanjassa että useista valtioista koostuvassa EU:ssa.
Third, the Catalan government and specifically CiU, with much of its economic ideology based on free trade and single market principles, have adopted the position that as greater European economic integration evolves, economic interdependence between Catalonia and the rest of Spain will increase (Diez Medrano, 1995).
Kolmanneksi Katalonian hallitus ja eritoten CiU (jonka talousideologia perustuu pitkälti vapaakauppaan ja yhtenäismarkkinoiden periaatteisiin) ovat omaksuneet kannan, jonka mukaan Euroopan taloudellisen integraation edetessä Katalonian taloudellinen riippuvuus muusta Espanjasta kasvaa (Diez Medrano 1995).
For Catalonia, the EU has offered the benefits of a large single market and generous regional subsidies.
Katalonialle EU on tuonut suurten yhtenäismarkkinoiden ja runsaskätisten alueellisten tukien edut.
In addition, by reinforcing democratic practices and the rules of the free market doctrine, EU membership has helped secure economic reform not only at the regional level, but also within other regions of Spain.
Koska EU:n jäsenyys on edellyttänyt demokratian ja vapaamarkkinaoppien sääntöjen vahvistamista, se on osaltaan auttanut turvaamaan talousuudistuksen Katalonian lisäksi monilla muilla Espanjan alueilla.
EU membership has forced Spain to adopt an enormous amount of competition rules and market regulations, compelling it to embark on much-needed structural reform, the results of which have clearly benefited Catalonia.
EU:n jäsenyys on velvoittanut Espanjan hyväksymään valtavan määrän kilpailusääntöjä ja markkinoita koskevia säädöksiä, jotka ovat pakottaneet sen ryhtymään - kovin tarpeelliseen -rakenneuudistukseen, jonka tulokset ovat olleet selvästi hyödyllisiä Katalonialle.
Furthermore, joining the EU has compelled Spain to pass the political tests of democracy and respect the minority cultures within its borders.
Lisäksi EU:n jäsenyys on velvoittanut Espanjan täyttämään demokratiaan kuuluvat poliittiset vaatimukset ja kunnioittamaan omia vähemmistökulttuurejaan.
Fourth, the recognition of the high degree of economic interdependence between Catalonia, Spain and the rest of the EU has led the Catalan nationalist movement to pursue a political strategy both at home and abroad based on political interdependence.
Neljänneksi Katalonian, Espanjan ja muun EU:n välisen suuren taloudellisen riippuvuuden tunnustaminen on saanut Katalonian kansallismielisen liikkeen jatkamaan keskinäiseen poliittiseen riippuvuuteen perustuvaa strategiaa niin kotimaassa kuin ulkomailla.
To a great extent, this has already been achieved through full participation in the Spanish political process.
Tämä on jo suuressa määrin konkretisoitu osallistumalla täysivaltaisesti Espanjan poliittiseen prosessiin.
Greater interdependence is seen as a political advantage because it would allow Catalan nationalists to gain greater political control over economic development.
Entistä suurempi keskinäinen riippuvuus nähdään poliittisena etuna, koska Katalonian kansallismieliset voivat sitä kautta valvoa entistä paremmin taloudellista kehitystä.
In a sense, the rationale behind this strategy is similar to that behind the European integration movement itself: first, set out to achieve control over the economic sphere, then proceed with political integration.
Tietyssä mielessä tämän strategian lähtökohta muistuttaa Euroopan integraatioliikkeen lähtökohtaa: lähdettiin ensin liikkeelle taloustoiminnan hallintaa tavoitellen, mikä on sitten johtanut
As a result, the Catalan nationalist movement has embraced European integration by supporting political integration into the European Union and seeking political autonomy within their own states at the same time.
poliittiseen integraatioon. Tämän tuloksena Katalonian kansallismielinen liike on liittynyt innokkaasti Euroopan integraatioon tukemalla Euroopan unionin poliittista integraatiota ja tavoittelemalla samanaikaisesti poliittista autonomiaa kotimaassaan.
Fifth, the Catalan nationalist movement's pro-European strategy has allowed it to use the EU as a forum to define its national and international identities.
Viidenneksi Katalonian kansallismielisen liikkeen Eurooppa-myönteinen strategia on antanut Katalonialle mahdollisuuden käyttää EU:ta foorumina määrittäessään kansallista ja kansainvälistä identiteettiään.