natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A few weeks later, those intermediaries applied to the BNA to fix the conditions for access to those partial services.
Muutamia viikkoja myöhemmin kyseiset postin kokoajat vaativat BNA:ta vahvistamaan edellytykset oikeudelle käyttää osapalveluja.
Their requests were based on the fact that, according to them, Deutsche Post discriminates against them by not granting them the same tariffs as those enjoyed by its customers.
Näitä vaatimuksia perusteltiin sillä, että postin kokoajien mukaan Deutsche Post harjoittaa syrjintää, kun se ei myönnä niille samoja hintoja, jotka kyseinen yhtiö myöntää asiakkailleen.
By decisions of 24 October 2005, the BNA allowed the applications to the extent that, in particular, it ordered Deutsche Post to grant the intermediaries access to the sorting offices on the General Terms and Conditions applicable to business intermediaries.
BNA hyväksyi osittain nämä vaatimukset 24.10.2005 tekemillään päätöksillä ja muun muassa velvoitti Deutsche Postin myöntämään postin kokoajille oikeuden käyttää postikeskuksia niiden yleisten sopimusehtojen mukaisesti, joita sovelletaan ammattimaisiin postin kokoajiin.
The decision was revocable in the event that the Bundeskartellamt’s decision were annulled in appeal proceedings or by reason of a decision of the Commission of the European Communities or a judgment of the Court of First Instance of the European Communities or of the Court of Justice.
Päätös tehtiin varauksin siitä, että se peruutetaan, jos Bundeskartellamtin päätös kumotaan muutoksenhakumenettelyssä tai Euroopan yhteisöjen komission päätöksen tai Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tai yhteisöjen tuomioistuimen tuomion perusteella.
The intermediaries concerned, with the exception of Vedat Deniz, and Deutsche Post brought actions for different reasons before the referring court against those decisions of the BNA.
Kyseessä olevat postin kokoajat Vedat Deniziä lukuun ottamatta sekä Deutsche Post nostivat näiden BNA:n päätösten johdosta eri syistä kanteet ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
Since the Verwaltungsgericht (Administrative Court) Köln has doubts concerning the interpretation to be given to the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 in conjunction with Article 7 of the directive, it decided to stay the proceedings and to refer to the Court for a preliminary ruling the following question, which has the same wording in Cases C-287/06 to C-292/06:
Verwaltungsgericht Köln, joka oli epävarma siitä, miten direktiivin 97/67 12 artiklan viidettä luetelmakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 7 artiklan kanssa, on tulkittava, päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen, joka on samansisältöinen asioissa C-287/06–C-292/06:
‘Is Article 47(2) EC, in conjunction with Article 95 EC, the fifth indent of Article 12 and Article 7(1) of Directive [97/67], to be interpreted as meaning that, where a universal service provider applies special tariffs for business customers who give postal items to the sorting office presorted for the postal network, that universal service provider is obliged to apply those special tariffs also to undertakings which collect postal items from the sender and give them presorted for the postal network at the same access points and on the same terms and conditions as business customers, without the universal service provider being permitted to refuse to do so, having regard to its obligation to provide a universal service?’
”Onko EY 47 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä EY 95 artiklan sekä direktiivin [97/67] – – 12 artiklan viidennen luetelmakohdan ja 7 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että silloin kun yleispalvelun tarjoaja soveltaa erityishintoja sellaisten yritysasiakkaiden kohdalla, jotka toimittavat postilähetyksensä postiverkkoon antamalla ne esilajiteltuina postikeskukselle, yleispalvelujen tarjoaja on velvollinen soveltamaan näitä erityishintoja myös sellaisten yritysten kohdalla, jotka keräävät postilähetykset lähettäjältä ja antavat ne samassa lähetyspaikassa ja samoin ehdoin kuin yritysasiakkaat esilajiteltuina postiverkkoon, ilman, että yleispalvelun tarjoaja saa kieltäytyä tästä vetoamalla siihen, että sille on asetettu yleispalveluvelvoite?”
By order of the President of the Court of 31 October 2006, Cases C-287/06 to C-292/06 were joined for the purposes of the written and oral procedure and the judgment.
Asiat C-287/06–C-292/06 on yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 31.10.2006 antamalla määräyksellä yhdistetty kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.
Question referred for a preliminary ruling
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
By its question, the referring court asks essentially whether Directive 97/67 must be interpreted as precluding refusal to apply to businesses which consolidate, on a commercial basis and in their own name, postal items from various senders the special tariffs which the national universal postal service provider grants, within the scope of its exclusive licence, to business customers for the deposit of minimum quantities of presorted mail at its sorting offices.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksellään tietää, onko direktiiviä 97/67 tulkittava siten, että sen vastaista on se, että yrityksille, jotka ammattimaisesti ja omissa nimissään kokoavat postilähetyksiä useilta lähettäjiltä, ei myönnetä erityishintoja, jotka kansallinen postin yleispalvelun tarjoaja yksinomaisen toimilupansa puitteissa myöntää yritysasiakkaille, jotka jättävät kyseisen yleispalvelun tar -joajan postikeskuksiin tietyt vähimmäismäärät esilajiteltuja lähetyksiä.
At the outset, it must be pointed out that, with regard to the application of special tariffs, Directive 97/67 expressly provides, in the fifth indent of Article 12, that ‘Member States shall take steps to ensure that the tariffs for each of the services forming part of the provision of the universal service comply with the following principles:
Aivan aluksi on huomautettava, että erityishintojen soveltamisen osalta direktiivin 97/67 12 artiklan viidennessä luetelmakohdassa säädetään nimenomaisesti, että ”jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kukin yleispalvelu hinnoitellaan seuraavien periaatteiden mukaisesti:
— whenever universal service providers apply special tariffs, for example for services for businesses, bulk mailers or consolidators of mail from different customers, they shall apply the principles of transparency and non-discrimination with regard both to the tariffs and to the associated conditions.
– jos yleispalvelun tarjoajat soveltavat erityishintoja, esimerkiksi yrityksille, joukkolähetysten postittajille tai eri asiakkailta saadun postin kokoajille, niiden on noudatettava avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita sekä hintojen että niihin liittyvien edellytysten osalta.
The tariffs shall take account of the avoided costs, as compared to the standard service covering the complete range of features offered for the clearance, transport, sorting and delivery of individual postal items and, together with the associated conditions, shall apply equally both as between different third parties and as between third parties and universal service providers supplying equivalent services.
Hinnoissa on otettava huomioon vältetyt kustannukset verrattuna peruspalveluun kattaen kaikki ominaisuudet, joita tarjotaan yksittäisten postilähetysten keräilyn, lajittelun, kuljetuksen ja jakelun osalta, ja hintoja ja niihin liittyviä ehtoja on sovellettava samalla tavalla sekä kolmansien osapuolten välillä että kolmansien osapuolten ja yleispalvelun tarjoajien välillä, jotka tarjoavat vastaavanlaisia palveluja.
Any such tariffs shall also be available to private customers who post under similar conditions.’
Kaikkien tällaisten hintojen on oltava tarjolla myös yksityisasiakkaille, jotka lähettävät postia samoilla edellytyksillä.”
It is clear from that provision that, if a universal postal service provider applies special tariffs, it must, in order to observe the principles of transparency and non-discrim-ination, apply them equally in particular as between third parties.
Tästä säännöksestä ilmenee selvästi, että jos postin yleispalvelun tarjoaja soveltaa erityishintoja, sen on avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita noudattaakseen sovellettava näitä hintoja samalla tavalla muun muassa kolmansien osapuolten välillä.
Thus, contrary to the claim of Deutsche Post and the German Government, whenever such a provider applies special tariffs to businesses and/or bulk mailers, consolidators of mail from different customers are entitled to enjoy the same tariffs under the same conditions.
Toisin kuin Deutsche Post ja Saksan hallitus väittävät, siinä tapauksessa, että tällainen tarjoaja soveltaa erityishintoja yritysten ja/tai joukkolähetysten postittajien osalta, postin kokoajille, jotka kokoavat useiden asiakkaiden postin, on siten annettava samat hinnat samoilla edellytyksillä.
That finding cannot be invalidated by the arguments of Deutsche Post and the German Government to the effect that the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 does not require that the intermediaries concerned and the business customers of the universal postal service provider must be treated equally.
Tätä toteamusta ei voida kumota Deutsche Postin ja Saksan hallituksen väitteillä, joilla pyritään osoittamaan, että direktiivin 97/67 12 artiklan viidennessä luetelmakohdassa ei vaadita, että kyseessä olevia postin kokoajia ja postin yleispalvelun tar -joajan yritysasiakkaita kohdellaan yhdenvertaisella tavalla.
In that regard, Deutsche Post and the German Government contend first that the activity of clearance, transport and sorting carried out by the intermediaries concerned falls within the field which can be reserved pursuant to Article 7(1) of Directive 97/67 and which, in fact, was reserved in the public interest by the German legislature to Deutsche Post until 31 December 2007.
Deutsche Post ja mainittu hallitus väittävät tältä osin ensiksikin, että kyseisten postin kokoajien suorittama keräily, kuljetus- ja lajittelutoiminta kuuluu direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan nojalla varattavissa olevien palvelujen alaan ja että Saksan lainsäätäjä on itse asiassa yleisen edun nimissä varannut tämän alan Deutsche Postille 31.12.2007 saakka.
As a result, those intermediaries are not authorised to offer the services for which they request special tariffs.
Kyseisillä postin kokoajilla ei näin ollen ole lupaa tarjota niitä palveluja, joiden osalta ne pyytävät erityishintoja.
On the other hand, business customers act as ‘self-providers’, for the purposes of recital 21 in the preamble to that directive, and cannot, therefore, encroach on Deutsche Post’s exclusive licence.
Yritysasiakkaat ovat sitä vastoin kyseisen direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleessa tarkoitettuja ”palvelun itse tuottavia”, ja niiden ei näin ollen voida katsoa astuvan Deutsche Postin yksinomaisen toimiluvan kattamalle alueelle.
It must be pointed out that, under the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, Member States may, to the extent necessary to ensure the maintenance of universal service, continue to reserve services, within certain price and weight limits, to one or more universal service providers.
On tuotava esiin, että direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että siinä määrin kuin yleispalvelun ylläpidon varmistamiseksi on tarpeen, jäsenvaltiot voivat tietyin hinta- ja painorajoituksin jatkaa palvelujen varaamista yleispalvelun tarjoajalle/tarjoajille.
Those services are to be limited to the clearance, sorting, transport and delivery of items of domestic correspondence and incoming crossborder correspondence.
Nämä palvelut on rajattu kotimaanpostin ja saapuvan ulkomaanpostin kirjelähetysten keräilyyn, lajitteluun, kuljetukseen ja jakeluun.
To the extent necessary to ensure the provision of universal service, direct mail and outgoing crossborder mail may, in accordance with the third and fourth subparagraphs of Article 7(1), also continue to be reserved within the same weight and price limits as those defined in that paragraph.
Siinä määrin kuin yleispalvelun tarjoamisen varmistamiseksi on tarpeen, myös suoramainontaposti ja lähtevä ulkomaanposti voivat kyseisen 1 kohdan kolmannen ja neljännen alakohdan mukaan edelleen kuulua varattuihin palveluihin tässä kohdassa määritettyjen paino- ja hintarajojen puitteissa.
Nevertheless, as is apparent from the wording of the second sentence of the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, the handling chain which may be reserved to the provider of the universal postal service starts only with clearance.
Kuten direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen virkkeen sanamuodosta kuitenkin ilmenee, postin yleispalvelun tarjoajalle varattavissa oleva postinkuljetusketju alkaa vasta postin keräilyllä.
According to Article 2(4) of the directive, ‘clearance’ means the operation of collecting postal items deposited at access points, which are defined, in Article 2(3), as ‘physical facilities, including letter boxes provided for the public either on the public highway or at the premises of the universal service provider, where postal items may be deposited with the public postal network by customers’.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 4 kohdan mukaan ”keräilyllä” tarkoitetaan lähetyspaikkoihin jätettyjen postilähetysten keräilyä, ja nämä lähetyspaikat ovat puolestaan tämän saman artiklan 3 kohdassa olevan määritelmän mukaan ”fyysisiä toimipaikkoja, myös joko yleisille alueille tai yleispalvelun tarjoajan tiloihin sijoitettuja yleisön käyttöön tarkoitettuja postilaatikoita, joihin asiakkaat voivat jättää yleiseen postiverkkoon toimitettavat postilähetykset”.
Physical facilities such as the sorting offices of Deutsche Post are access points within the meaning of Article 2(3).
On todettava, että Deutsche Postin postikeskusten kaltaiset fyysiset toimipaikat ovat mainitun 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja lähetyspaikkoja.
It is common ground that Deutsche Post’s business customers may deposit there their postal items with the public postal network maintained by it as universal postal service provider.
On nimittäin selvää, että tämän yhtiön yritysasiakkaat voivat niissä jättää postilähetyksensä yleiseen postiverkkoon, jota kyseinen yhtiö ylläpitää postin yleispalvelun tarjoajana.
Contrary to the claim of Deutsche Post, whether the partial services provided by those business customers themselves or in their name up to the point of deposit of their items in the sorting offices can or cannot be classified as ‘self-provision’ is not relevant in that regard.
Toisin kuin Deutsche Post väittää, kysymys siitä, voidaanko osapalveluja, jotka tällaiset yritysasiakkaat itse suorittavat tai jotka suoritetaan niiden nimissä siihen saakka, kun lähetykset jätetään postikeskuksiin, pitää ”itse tuotettuna palveluna”, ei ole tältä osin merkityksellinen.
Moreover, as the German Government points out in its written observations, beyond the scope of Deutsche Post’s exclusive licence, on the basis of the Law on postal services, its competitors also have access to the sorting offices and the discounts granted for partial services.
Kuten lisäksi Saksan hallitus tuo kirjallisissa huomautuksissaan esiin, Deutsche Postin yksinomaisen toimiluvan kattaman alan ulkopuolella myös kyseisen yhtiön kilpailijoilla on postilain nojalla oikeus käyttää postikeskuksia ja oikeus osapalveluista myönnettyihin alennuksiin.
Such access seems to be necessary because, as Vedat Deniz explains in its written observations, without being contradicted on that point, the letter boxes and post offices of Deutsche Post are too small to receive or deal with large quantities of items.
Nämä oikeudet vaikuttavat tarpeellisilta, koska kuten Vedat Deniz kirjallisissa huomautuksissaan täsmentää ja mitä ei ole kiistetty, Deutsche Postin postilaatikot ja -toimistot ovat liian pieniä, jotta ne voisivat ottaa vastaan ja käsitellä suuret määrät lähetyksiä.
It must therefore be stated that an activity such as the collection by intermediaries at the premises of various senders of postal items, their pre-sorting and transport to access points such as Deutsche Post sorting offices does not fall within the field which may be reserved under Article 7(1) of Directive 97/67.
Näin ollen on todettava, että senkaltainen toiminta, jossa postin kokoajat keräävät eri lähettäjiltä postilähetykset, esilajittelevat ne ja kuljettavat ne Deutsche Postin postikeskusten kaltaisiin lähetyspaikkoihin, ei kuulu direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan nojalla varattavissa olevien palvelujen alaan.
Consequently, that provision cannot be relied upon to justify treatment of the intermediaries concerned which is different from that enjoyed by Deutsche Post’s business customers.
Tähän säännökseen ei näin ollen voida vedota sen perustelemiseksi, että kyseessä olevia postin kokoajia kohdellaan eri tavalla kuin kyseisen yhtiön yritysasiakkaita.
Deutsche Post and the German Government nevertheless contend that permitting intermediaries access to the sorting offices and the corresponding discounts for a partial service with regard to the postal items which, owing to their weight and their price, fall within that company’s exclusive licence would threaten the financial stability of Deutsche Post.
Deutsche Post ja Saksan hallitus väittävät kuitenkin, että se seikka, että postin kokoajien annetaan käyttää postikeskuksia ja että niille annetaan vastaavat alennukset osapalvelusta sellaisten postilähetysten osalta, jotka painonsa ja hintansa puolesta kuuluvat kyseisen yhtiön yksinomaisen toimiluvan piiriin, uhkaa kyseisen yhtiön taloudellista tasapainoa.
Those intermediaries would then be able to offer a lucrative group of customers, namely businesses, from which approximately 80% of all items come, the entire postal handling chain, at tariffs lower than those of Deutsche Post.
Nämä postin kokoajat voisivat nimittäin täten tarjota taloudellisesti kannattavalle asiakaskunnalle eli yrityksille, joilta tulee noin 80 prosenttia kaikista lähetyksistä, koko postinkuljetusketjun ja vielä Deutsche Postin hintoja alhaisemmilla hinnoilla.
For more expensive services, in particular distribution in rural areas, those intermediaries would then be able to turn to the services of the universal postal service provider, acting as sub-contractor, which would be bound to maintain in full its structure in terms of operations and personnel.
Kalliimpien palvelujen eli esimerkiksi maaseudulla tapahtuvan jakelun osalta nämä postin kokoajat voisivat sen sijaan turvautua postin yleispalvelun tarjoajan palveluihin, ja kyseinen tarjoaja toimisi tällöin alihankkijana ja olisi velvollinen ylläpitämään koko tuotanto- ja henkilöstörakenteensa.
In that regard, it is sufficient to point out that, under the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67, the special tariffs ‘shall take account of the avoided costs, as compared to the standard service covering the complete range of features offered for the clearance, transport, sorting and delivery of individual postal items’.
Tältä osin on riittävää tuoda esiin, että direktiivin 97/67 12 artiklan viidennen luetelmakohdan mukaan erityishinnoissa ”on otettava huomioon vältetyt kustannukset verrattuna peruspalveluun kattaen kaikki ominaisuudet, joita tarjotaan yksittäisten postilähetysten keräilyn, lajittelun, kuljetuksen ja jakelun osalta”.
Those tariffs can therefore be set in such a way that they cover the specific costs linked to the provision of the universal postal service and do not differ from the normal tariffs except due to the fact that the costs actually avoided are deducted from the latter tariffs, with the result that the grant of special tariffs does not affect the financial stability of the universal postal service provider.
Nämä hinnat voidaan näin ollen määrittää siten, että ne kattavat postin yleispalvelun tarjoamiseen liittyvät erityiskustannukset ja eroavat normaalihinnoista vain sen johdosta, että tosiasiallisesti vältetyt kustannukset vähennetään viimeksi mainituista hinnoista, jolloin erityishintojen myöntäminen ei vaikuta postin yleispalvelun tarjoajan taloudelliseen tasapainoon.
Thus, if it were to turn out that the grant to the intermediaries of the discounts currently agreed only for the business customers of Deutsche Post means that those discounts are excessive compared with the avoided costs, it would be open to the company to reduce those discounts to the extent necessary for all recipients.
Jos siis osoittautuisi, että tällä hetkellä ainoastaan Deutsche Postin yritysasiakkaille myönnettävien alennusten myöntämisestä myös postin kokoajille olisi seurauksena se, että nämä alennukset olisivat liian suuria vältettyihin kustannuksiin nähden, kyseinen yhtiö voisi siinä määrin kuin tarpeellista pienentää näitä alennuksia kaikkien niitä saavien osalta.
Furthermore, it is not disputed that the distribution of postal items which fall within the scope of the exclusive licence of the universal postal service provider remains, as a rule, reserved to that provider and that the discounts currently agreed by Deutsche Post for its business customers for the deposit, at sorting offices, of minimum quantities of presorted mail vary between 3% and a maximum 21%.
Lisäksi on selvää, että postin yleispalvelun tarjoajan yksinomaisen toimiluvan piiriin kuuluvien postilähetysten jakelu on lähtökohtaisesti edelleen varattu tälle palvelun tarjoajalle ja että alennukset, jotka Deutsche Post tällä hetkellä myöntää yritysasiakkailleen, kun postikeskuksiin jätetään tietty vähimmäismäärä esilajiteltuja lähetyksiä, vaihtelevat 3 prosentista 21 prosenttiin.
Deutsche Post and the German Government also contend that the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 is concerned only with tariffs and it cannot, therefore, have the effect of compelling a Member State to open up, within the scope of the exclusive licence of the universal postal service provider, access to partial services to competitors.
Deutsche Post ja Saksan hallitus väittävät edelleen, että direktiivin 97/67 12 artiklan viides luetelmakohta on pelkkä hintasäännös ja että siitä ei näin ollen voi seurata, että jäsenvaltion olisi postin yleispalvelun tarjoajan yksinomaisen toimiluvan kattamalla alalla annettava kilpailijoille oikeus käyttää osapalveluja.
Access to the public postal network is the subject of Article 11 of that directive, which makes regulation of such access dependent on subsequent action by the Community legislature, which has however not yet used that power.
Pääsystä yleiseen postiverkkoon säädetään nimittäin tämän saman direktiivin 11 artiklassa, jossa tätä pääsyä koskeva sääntely jätetään yhteisön lainsäätäjän myöhempien toimien varaan, mutta kyseinen lainsäätäjä ei kuitenkaan ole vielä käyttänyt näitä valtuuksiaan.
It is true that the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 is not intended to determine the question of principle whether a universal postal service provider is or is not obliged to grant access to the postal chain under conditions and at points different from those which apply to the traditional service for letter post.
On totta, että direktiivin 97/67 12 artiklan viidennellä luetelmakohdalla ei ole tarkoitus säännellä periaatteellista kysymystä eli sitä, onko postin yleispalvelun tar -joajan myönnettävä pääsy postiketjuun eri edellytyksillä ja eri paikoissa kuin mitä sovelletaan ja käytetään perinteisiä kirjeitä koskevien postipalvelujen osalta.
Nevertheless, as is apparent from the wording of that provision, it imposes on the Member States a strict obligation to apply the principles of transparency and non-discrimination where such access to special tariffs is in fact granted by that provider.
Kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta kuitenkin ilmenee, siinä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus noudattaa tiukasti avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita siinä tapauksessa, että tämä tarjoaja tosiasiallisesti myöntää oikeuden erityishintoihin.