natgillin/translations-raw huggingface dataset:
29Kapferer and i-21 Germany and Arcor bear witness to this categorisation as, in those cases, the Court refers to Kühne & Heitz in order to distinguish them from it, in a more or less clear-cut way. 30 58. Thus, in Kapferer, the Court refers to the
29 Edellä mainitussa asiassa Kapferer annettu tuomio sekä yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor annettu tuomio puhuvat tämän luonnehdinnan puolesta, koska niissä viitataan edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annettuun tuomioon, jotta niissä tehtäisiin pesäero tästä ja vielä melko jyrkästi. 30 58.
‘condition’ that the body concerned should be empowered to reopen a final decision.
Yhteisöjen tuomioistuin on edellä maini -tussa asiassa Kapferer antamassaan tuomios sa siten tuonut esiin ”edellytyksen”, että kyseessä olevalla elimellä on oltava toimivalta muuttaa lopullista päätöstä.
26In addition, in i-21 Germany and Arcor 27 the Court states that it follows from paragraph 28 of Kühne & Heitz that ‘the administrative body responsible for the adoption of an administrative decision is, in accordance with the principle of cooperation arising from Article 10 EC, under an obligation to review and possibly to reopen that decision if four conditions are fulfilled’. 28 60.
26Lisäksi yhtei- söjen tuomioistuin on yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor 19.9.2006 antamassaan tuomiossa 27todennut, että edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annetun tuomion 28 kohdasta ilmenee, että ”hallintopäätöksen tekemisestä vastuussa olevan hallintoelimen on EY 10 artiklasta ilmenevän yhteistyön periaatteen nojalla tutkittava uudelleen tämä päätös ja mahdollisesti poistettava se, jos – – neljä edellytystä ovat täyttyneet”. 28 60.
Accordingly, in Kapferer the Court appears to be at the very least cautious with regard to the possibility of transposing the principles developed in Kühne & Heitz in relation to a final administrative decision to the context of a final judicial decision. 31Whilst the Court refers cautiously to the first condition laid down by that judgment, namely that the body concerned should be empowered under national law to reopen the 29 — As the Commission notes in paragraph 21 of its observations, it is possible to take the view that, in Kühne & Heitz, the Court instituted in favour of individuals, in addition to the State’s obligation to make reparation for the infringement of Community law by a national court ruling at final instance (which derives from Köbler), a second remedy to enable individuals to assert — in spite of the interpretation contrary to Community law of the relevant provisions and the breach of the obligation to seek a preliminary ruling — a right which they are guaranteed by Community law. 59.
Yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Kapferer antamassaan tuomios sa siten suhtautunut vähintäänkin varo -vaisesti mahdollisuuteen soveltaa edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annetussa tuomiossa lopullisen hallintopäätöksen osalta esitettyjä periaatteita lainvoimaiseksi tulleen tuomioistuimen päätöksen yhtey -dessä. 31Vaikka yhteisöjen tuomioistuin viittaa varovaisesti tässä tuomiossa asetettuun ensimmäiseen edellytykseen eli siihen, että kyseessä olevalla elimellä on kansallisen lainsäädännön mukaan toimivalta muuttaa aikaisemmin tekemäänsä päätöstä, se toteaa 29 – Kuten komissio korostaa huomautustensa 21 kohdassa, voidaan siis katsoa, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz antamallaan tuomiolla ottanut sen (edellä mainitussa asiassa Köbler annetusta tuomiosta johtuvan) vahingonkorvausvelvollisuuden lisäksi, joka valtiolla on siinä tapauksessa, että asiaa viimeisenä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin on rikkonut yhteisön oikeutta, yksityisen oikeussubjektin hyväksi käyttöön toisen oikeussuojakeinon, jotta tämä voisi sovellettavien säännösten yhteisön oikeuden vastaisesta tulkinnasta ja ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuuden laiminlyönnistä huolimatta vedota oikeuteen, joka taataan tällaiselle oikeussubjektille yhteisön oikeudessa. 59.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
JULKISASIAMIES BOTIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-2/06 heti, että tämä edellytys ei täyty edellä mainitussa asiassa Kapferer annettuun tuomioon johtaneessa asiayhteydessä.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
Tämän tuomion johdosta i-21 ja Arcor olivat tuloksettomasti vaatineet suorittamiensa maksujen palauttamista.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
Kumpikin oli siten nostanut kanteen Verwaltungsgerichtissä, joka oli hylännyt kanteet sillä perusteella, että i-21:tä ja Arcoria koskevista maksupäätöksistä oli tullut lopullisia, eikä esillä olleessa asiassa ollut kyseenalaistettava hallintoelimen kieltäytymistä poistaa kyseiset päätökset.
As regards i-21 Germany and Arcor, that judgment clearly expresses the Court’s intention not to transpose the principles of Kühne & Heitz to a situation where the party seeking the withdrawal of a final administrative decision did not exercise his right to bring an action against that decision. The factual and legal context of the abovementioned judgment must be briefly set out in order to grasp the difference in approach as compared with Kühne & Heitz. An account of the context is all the more necessary as the relevant national provision in i-21 Germany and Arcor, as in the present case, is Paragraph 48(1) of the VwVfG. 64.
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor annetussa tuomiossa ilmaistaan selvästi, ettei yhteisöjen tuomio -istuin halua soveltaa edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annetussa tuomiossa mainittuja periaatteita tilanteeseen, jossa se, joka vaatii lopullisen hallintopäätöksen poistamista, ei ole käyttänyt oikeuttaan nostaa kanne tästä päätöksestä. On muistutettava lyhyesti, millainen oli tämän tuomion asiayhteys tosiseikkojen ja oikeudellisen seikkojen osalta, jotta voitaisiin ymmärtää, miten tämä lähestymistapa eroaa edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annetusta tuomiosta. Tämän selvittäminen on sitäkin välttämättömämpää, kun edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor annettuun tuomioon johtaneessa tapauksessa relevantti kansallinen säännös oli VwVfG:n 48 §:n 1 momentti, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassakin. 65. Tämä kansallinen tuomioistuin halusi tiedustella yhteisöjen tuomioistuimelta kahta asiaa.
Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
Ensinnäkin se pyysi yhteisöjen tuomioistuinta ratkaisemaan, oliko telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10.4.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13/EY 32 11 artiklan 1 kohta esteenä
Two telecommunications undertakings, i-21 and Arcor, were charged fees for their individual telecommunications licences.
Kahdelle televiestintäyritykselle i-21:lle ja Arcorille oli määrätty yksittäisestä teletoimiluvasta maksut.
They paid the fees without objection and did not appeal within the timelimit of one month from the date of notification of the fee assessments.
Ne olivat maksaneet kyseiset maksut niitä riitauttamatta, eivätkä ne olleet hakeneet muutosta yhden kuukauden ku -luessa siitä, kun kyseiset maksupäätökset oli annettu niille tiedoksi.
The amount of the fees was based on the anticipated general administrative costs of the regulatory authority over a period of 30 years.
Maksujen suuruus perustui sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevaan ennusteeseen 30 vuoden ajalta.
Court’s decision in Kühne & Heitz. 34 of a fee for individual licences calculated by taking into account the regulatory authority’s general administrative costs connected with the implementation of those licences over a period of 30 years, to which the Court replied in the affirmative. 68.
KEMPTER todennut edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz antamassaan tuomiossa. 34 sille, että yksittäisistä toimiluvista peritään maksu, jonka laskennassa otetaan huomioon sääntelyviranomaisen yleiset hallinnolliset kulut, jotka liittyvät kyseisten toimilupien toteuttamiseen 30 vuoden ajalta, mihin yhteisöjen tuomioistuin vastasi myöntävästi. 68.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
Toiseksi Bundesverwaltungsgericht halusi tietää, oliko EY 10 artiklaa ja direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että niiden perusteella oli poistettava maksupäätökset, joita ei ollut kansallisessa lainsäädännössä asetetussa määräajassa riitautettu, jos kansallisessa lainsäädännössä sallitaan tällainen poistaminen muttei edellytetä sitä.
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
”53 Edellä mainittu asia Kühne & Heitz eroaa – – täysin pääasioista. Kühne & Heitz NV -yritys oli näet käyttänyt kaikki sen käytettävissä olevat oikeussuojakeinot, kun taas pääasioissa i-21 ja Arcor eivät ole vedonneet oikeuteensa hakea muutosta niiden osalta tehtyihin maksupäätöksiin. 67.
It is clear from the orders for reference that the national court wished the Court to state its position on the question whether Article 10 EC and Article 11(1) of Direct- ive 97/13 had the effect of limiting the national regulatory authority’s discretion with regard to the withdrawal of assessment notices, 33 having regard in particular to the
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeneista päätöksistä ilmenee, että Bundesverwaltungsgericht pyysi yhteisöjen tuomioistuinta ottamaan kantaa siihen, rajoittivatko EY 10 artikla ja direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohta kansallisen sääntelyviranomaisen harkintavaltaa maksupäätösten poistamisen osalta, 33 kun huomioon otetaan erityisesti se, mitä yhteisöjen tuomioistuin oli
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
54 Näin ollen i-21:n puoltamasta näkemyksestä poiketen edellä mainittu asia Kühne & Heitz ei ole merkityksellinen selvitettäessä sitä, onko hallintoelin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa velvollinen tutkimaan uudelleen lopullisiksi tulleet päätökset.” 34 – Bundesverwaltungsgericht totesi tältä osin, ettei Revisionvaatimuksia voitu hyväksyä pelkästään kansallisen oikeuden perusteella.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
Tämän tuomioistuimen mukaan kyse ei ollut tilanteesta, jossa maksupäätösten voimassa pitäminen olisi ollut ”täysin kestämätöntä” ja jossa viranomaisten harkintavalta olisi ollut supistunut siinä määrin, että ne olisivat saattaneet ainoastaan poistaa päätökset.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.
33 – Muistutan, että Saksan oikeuskäytännön mukaan hallintoviranomaisella on VwVfG:n 48 §:n 1 momentin perusteella lähtökohtaisesti vapaa harkintavalta poistaa lopulliseksi tullut lainvastainen hallintotoimi.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
Kyseinen harkintavalta voi kuitenkin supistua olemattomiin, jos kysymyksessä olevan toimen voimassa pitäminen on yleistä järjestystä, vilpitöntä mieltä, kohtuullisuutta, yhdenvertaista kohtelua tai ilmeistä lainvastaisuutta koskevien käsitteiden kannalta ”täysin kestämätöntä”.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
JULKISASIAMIES BOTIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-2/06 yhteisöjen tuomioistuin ohjaa kansallista tuomioistuinta selvittämään, ettei Saksan oikeuskäytännöstä johdettuja arviointiperusteita, joiden perusteella voidaan arvioida käsitettä ”täysin kestämätöntä”, sovelleta eri tavalla sen mukaan, onko kyse kansallisesta oikeudesta vai yhteisön oikeudesta.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Koska edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annetussa tuomiossa esitettyä ratkaisua ei näin ollen voida soveltaa, jos hallintopäätökseen, jonka poistamista vaaditaan, ei ole haettu muutosta kansallisen lainsäädännön mukaisissa määräajoissa, se, onko toimivaltaisen hallintoelimen poistettava päätös, riippuu täysin asiaan sovellettavista kansallisista säännöksistä eli VwVfG:n 48 §:n 1 momentista. Tällaisessa tapauksessa jäsenvaltioiden menettelyllistä autonomiaa koskeva periaate säilyttää täysin vaikutuksensa, vaikka tehokkuusperiaate ja vastaavuusperiaate edelleen asettavat sille rajat. Juuri viimeksi mainittu periaate on sitä paitsi tältä osin ratkaisevassa asemassa. 71.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Eräs näistä arviointiperusteista koskee hallintotoimen ilmeistä lainvastaisuutta ylemmäntasoisiin oikeussääntöihin nähden.
Still referring to the principle of equivalence, the Court adds that ‘where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final if that decision is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law’.
Yhteisöjen tuomioistuin korostaa edelleen vastaavuusperiaatteeseen viitaten, että ”silloin kun viranomaisilla on kansallisen oikeuden sääntöjen perusteella velvollisuus poistaa hallintopäätös, josta on tullut lopullinen, jos kyseinen päätös on ilmeisen yhteensoveltumaton kansallisen oikeuden kanssa, saman velvollisuuden on oltava olemassa, jos kyseinen päätös on ilmeisen yhteensoveltumaton yhteisön oikeuden kanssa”.
37 After giving the national court some guidance, 38the Court leaves it to the latter ‘to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with Community law, such as that on which the fee assessments at issue in the main proceedings is based, constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned’. 39
37Annettuaan kansalliselle tuomio -istuimelle muutamia ohjeita 38yhteisöjen tuomioistuin jättää sen tehtäväksi ”arvioi[da], onko sellaisen lainsäädännön, johon pää -asiassa kyseessä olevat maksupäätökset perustuvat, kaltaista lainsäädäntöä, joka on selvästi ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, pidettävä asianomaisessa kansallisessa oikeudessa tarkoitettuna ilmeisenä lainvastaisuutena”. 39
The principle of equivalence requires that all the national procedural rules ‘apply without distinction to appeals on the ground of infringement of Community law and to appeals on the ground of disregard of national law’.
Vastaavuusperiaate nimittäin edellyttää, että kaikkia kansallisia menettelysääntöjä ”sovelletaan samalla tavalla riippumatta siitä, onko kyse yhteisön oikeuden rikkomisesta tai kansallisen oikeuden rikkomisesta”.
35 It follows, according to the Court, that ‘if the national rules applicable to appeals impose an obligation to withdraw an administrative act that is unlawful under domestic law, even though that act has become final, where to uphold that act would be “outright intolerable”, the same obligation to withdraw must exist under equivalent conditions in the case of an administrative act which does not comply with Community law’.
35 Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että ”jos muutoksenhakuun sovellettavissa kansallisissa säännöissä asetetaan velvoite poistaa kansalliseen oikeuteen nähden lainvastainen hallintotoimi, vaikka siitä on tullut lopullinen, silloin kun kyseisen toimen voimassa pitäminen on ’täysin kestämätöntä’, saman poistamista koskevan velvoitteen on oltava olemassa vastaavin edellytyksin silloin kun on kyse hallintotoimesta, joka ei ole yhteisön oikeuden mukainen”. 36 Näin ollen
36 The Court will therefore guide the national court for the
35 – Em. yhdistetyt asia i-21 Germany ja Arcor, tuomion 62 kohta.
37 — Ibidem, paragraph 69.38 — Ibidem, paragraph 70.39 — Ibidem, paragraph 71.
37 – Sama, tuomion 69 kohta.38 – Sama, tuomion 70 kohta.39 – Sama, tuomion 71 kohta.
35 — i-21 Germany and Arcor, paragraph 62.36 — Ibidem, paragraph 63.
36 – Sama, tuomion 63 kohta.
Consequently the Court’s reply to the referring court is worded as follows: the decision is incompatible with Community law as subsequently interpreted by the Court.
Tämän johdosta yhteisöjen tuomioistuin vastaa kansalliselle tuomioistuimelle seuraavasti:
Therefore national procedural law is to apply fully in accordance with the principle of procedural autonomy of the Member States.
Kansallista prosessioikeutta sovelletaan näin ollen täysimääräisesti jäsenvaltioiden menettelyllistä autonomiaa koskevan periaatteen mukaisesti.
‘Article 10 EC, read in conjunction with Article 11(1) of Directive 97/13, requires the national court to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with the Community law … constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned.
”– – EY 10 artiklan, luettuna yhdessä direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohdan kanssa, perusteella kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko sellaisen lainsäädännön – – kaltaista lainsäädäntöä, joka on selvästi ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, pidettävä asianomaisessa kansallisessa oikeudessa tarkoitettuna ilmeisenä lainvastaisuutena.
If that is the case, it is for the national court to draw the necessary conclusions under its national law with regard to the withdrawal of [the fee assessments].’ 40
Jos näin on, kyseisen tuomioistuimen on tehtävä tästä kaikki päätelmät, jotka siitä seuraavat kansallisen oikeuden mukaan kyseisten [maksu]päätösten poistamisen osalta.” 40
However, if it is shown that a national procedural rule preventing the review of a final decision is contrary to the principle of equivalence and/or the principle of effectiveness, that rule should be disregarded by the national court.
Jos kuitenkin todetaan, että kansallinen menettelysäännös, joka estää lopullisen päätöksen uudelleen tutkimisen, on vastaavuusperiaatteen ja/tai tehokkuusperiaatteen vastainen, kansallisen tuomioistuimen on luovuttava sen soveltamisesta.
The recent caselaw concerning the review of final administrative and judicial decisions may, in my view, be summarised as follows.
Lopullisten hallinto- ja tuomioistuinpäätösten uudelleen tutkimista koskevasta viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä voidaan mielestäni esittää seuraava yhteenveto.
Regarding the specific issue of the review of final administrative decisions, Article 10 EC produces effects the nature and intensity of which vary, depending on the situation.
Siltä osin kuin on kysymys erityisesti lopullisten hallintopäätösten uudelleen tutkimiseen liittyvästä ongelmakokonaisuudesta, EY 10 artiklalla on vaikutuksia, joiden luonne ja voimakkuus vaihtelevat tilanteesta riippuen.
Having regard to the importance of the principles of legal certainty and res judicata in the Community and national legal systems, the rule is that Community law does not require a national authority to reopen a final decision which it has adopted, even if
Kun otetaan huomioon merkitys, joka oikeusvarmuuden periaatteella ja lopullisten päätösten oikeusvoimaa koskevalla periaatteella on sekä yhteisön oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä, sääntönä on, ettei yhteisön oikeus velvoita kansallista viranomaista muuttamaan antamaansa lopullista päätöstä siinäkään tapauksessa, että päätös on yhteensoveltumaton yhteisön
Thus it is clear from i-21 Germany and Arcor that, in the case of a final administrative decision which has not been the subject of an appeal to a court, Article 10 EC, in conjunction with the Community provision which is alleged to have been infringed, requires at the very least the national court to which the matter has been referred by
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa i-21 Germany ja Arcor annetusta tuomiosta ilmenee siten, että kun on kysymys lopullisesta hallintopäätöksestä, johon ei ole haettu muutosta tuomioistuimessa, EY 10 artikla yhdessä sen yhteisön säännöksen kanssa, jonka rikkomiseen vedotaan, vähintäänkin
40 — Ibidem, paragraph 72.
40 – Sama, tuomion 72 kohta.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 reason of the competent national authority’s refusal to review the decision to verify that the procedural rules of national law do not result, through the principle of equivalence, in it being necessary to review and, where appropriate, withdraw the decision.
JULKISASIAMIES BOTIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-2/06 velvoittaa kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu sen vuoksi, että toimivaltainen kansallinen viranomainen kieltäytyy tutkimasta päätöstä uudelleen, selvittämään, että kansallisen oikeuden menettelysäännöt eivät vastaavuusperiaatteen vaikutuksesta tee kyseisen päätöksen uudelleen tutkimista ja tarpeen vaatiessa sen poistamista pakolliseksi.
explained by the special nature of the situation in question. Where Community law is misinterpreted by a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law and that court infringes its obligation under the third paragraph of Article 234 EC to seek a preliminary ruling, Article 10 EC has the effect of converting the power conferred upon an administrative body by national law into an obligation to review a final administrative decision contrary to Community law and, depending on the outcome of the review, to withdraw that decision.
Kun kansallinen tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on tulkinnut yhteisön oi -keutta väärin ja laiminlyönyt EY 234 artiklan kolmanteen kohtaan perustuvan velvollisuutensa pyytää ennakkoratkaisua, hallintoelimelle kansallisessa oikeudessa annettu valtuus nimittäin muuttuu EY 10 artiklan vaikutuksesta velvollisuudeksi tutkia yhteisön oikeuden vastainen lopullinen hallintopäätös uudelleen ja poistaa päätös tai pysyttää se siitä riippuen, mikä on uudelleen tutkimisen tulos.