natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Italian Republic, which recognises that the Community rules on VAT require Member States to apply VAT to all taxable persons and to carry out checks as a result of that obligation, maintains that the mechanism provided for in Articles 8 and 9 of Law No 289/2002 does not affect either taxpayers’ obligations or the components
Italian tasavalta, joka myöntää, että yhteisön arvonlisäverosäännöstö asettaa jäsenvaltioille velvoitteen soveltaa veroa kaikkiin verovelvollisiin ja suorittaa tästä velvoitteesta johtuen valvontaa, väittää, että lain nro 289/2002 8 ja 9 §:ssä säädetyllä järjestelmällä ei ole vaikutuksia verovelvollisten velvoitteisiin eikä veron peruselementteihin.
Rather, it comes into play in the area of enforcement and recovery of VAT, where Member States enjoy some margin of discretion.
Sitä vastoin sillä puututaan valvontaan ja veron keräämiseen, joiden osalta jäsenvaltioilla on harkintavaltaa.
The Italian Republic takes the view that the logical conclusion of the Commission’s plea, which aims to classify the mechanism provided for in Articles 8 and 9 of Law No 289/2002 as a ‘general, indiscriminate and prior renunciation of the right of verification and enforcement through controls in the matter of VAT’, would be that Member States would be generally precluded from making use of conciliation or dispute settlement mechanisms in order to avoid litigation and ensure immediate revenue through negotiated tax reductions.
Italian tasavallan mukaan komission väite, jolla pyritään määrittelemään lain nro 289/2002 8 ja 9 §:n mukainen järjestelmä ”yleiseksi, erotuksettomaksi ja etukäteiseksi luopumiseksi kaikesta valvontatoiminnasta ja arvonlisäverotarkastuksista”, estää yleisellä tavalla jäsenvaltioita käyttämästä sovinnollisia keinoja ja sovintoratkaisuja vireillä olevissa asioissa oikeusriitojen välttämiseksi ja neuvoteltujen verovähennysten avulla tapahtuvan viivytyksettömän veronmaksun varmistamiseksi.
The Italian Republic argues in particular that its tax authorities are unable to carry out controls of all taxpayers; thus the scheme provided for in Articles 8 and 9 of Law No 289/2002 enables it to collect immediately a not insignificant portion of the VAT and to focus its enforcement efforts on those taxpayers who have not availed themselves of the amnesty procedure at issue.
Italian tasavalta korostaa erityisesti, että sen verohallinto ei pysty valvomaan kaikkia verovelvollisia, joten lain nro 289/2002 8 ja 9 §:ssä säädetyn järjestelmän avulla voidaan välittömästi kantaa huomattava osa veroista ja ulottaa valvontatoiminta niihin verovelvollisiin, jotka eivät ole käyttäneet kyseistä armahdusmenettelyä.
The Italian Republic also argues that the fact that the VAT amounts collected have, in its view, been considerably higher than those which could have been collected under the ordinary verification and controls procedure shows that the obligations under the Sixth Directive have been discharged: an allegation of noncompliance with those obligations cannot be sustained solely on the ground that those amounts were recovered in the form of payments made voluntarily by taxpayers rather than in response to a compulsory demand from the tax authorities.
Italian tasavalta huomauttaa myös, että kuudennessa direktiivissä asetetut vaatimukset on täytetty, sillä kannettujen verojen määrä on huomattavasti suurempi kuin tavanomaisella tarkastus- ja valvontamenettelyllä saavuttaisiin, eikä päinvastaista voi todeta yksin sillä perusteella, että näiden määrien perintä on tapahtunut verovelvollisten suorittamien oma-aloitteisten maksujen muodossa eikä veroviranomaisten esittämän ehdottoman vaatimuksen johdosta.
The Italian Republic states that the purpose of Article 8 of Law No 289/2002 is to enable taxpayers who are not yet known to the tax authorities as tax evaders to regularise their position, provided that they declare voluntarily the taxable amounts involved in the evasion and pay a sum equal to at least 50% of the VAT evaded (or at least two thirds thereof in the case of a withholding tax).
Italian tasavalta huomauttaa, että lain nro 289/2002 8 §:n tarkoituksena on, että sellaiset verovelvolliset, joita verohallinto ei vielä tunne epärehellisiksi, voivat normalisoida tilanteensa sillä edellytyksellä, että ne ilmoittavat oma-aloitteisesti ne verotettavat määrät, joihin petos ulottuu, ja maksavat summan, joka vastaa vähintään 50:tä prosenttia vältetystä verosta (tai kahta kolmannesta siitä, jos kyse on veronpidätyksestä).
The payment made has the effect of preventing the tax authorities from carrying out controls in respect of amounts which do not exceed by at least 100% the amounts declared on the supplementary return (or by at least 50% in the case of additional withholding tax).
Maksusuorituksen johdosta veroviranomainen pidättäytyy toimittamasta tarkastuksia siltä osin kuin määrät eivät ylitä vähintään 100 prosentilla lisäverona ilmoitettuja määriä (tai 50 prosentilla, jos kyse on lisäpidätyksestä).
Relying on Article 8(10) of Law No 289/2002, the provisions of which are referred to in paragraph 13 of the present judgment, the Italian Republic maintains that taxable persons already known to be tax evaders may not avail themselves of the arrangements provided for in Article 8.
Italian tasavalta väittää vedoten lain nro 289/2002 8 §:n 10 momenttiin, jonka säännökset on mainittu tämän tuomion 13 kohdassa, että epärehellisiksi tunnetut verovelvolliset on suljettu 8 §:n mukaisen järjestelmän ulkopuolelle.
The Italian Republic states, in respect of Article 9 of Law No 289/2002, that the application of that provision is refused in the two situations specified in Article 8(10) of that law — as explained in paragraph 13 of the present judgment — and, pursuant to Article 9(14) of that law, where the person concerned has failed to submit returns in respect of every tax referred to in Article 9(2) and every tax period referred to in Article 9(1).
Lain nro 289/2002 9 §:n osalta Italian tasavalta huomauttaa, että tätä säännöstä ei sovelleta kahdessa tämän lain 8 §:n 10 momentin mukaisessa tapauksessa, jotka on ilmaistu tämän tuomion 13 kohdassa, eikä myöskään mainitun lain 9 §:n 14 momentin perusteella silloin, kun se, jota asia koskee, on laiminlyönyt esittää ilmoitukset kaikista 9 §:n 2 momentissa tarkoitetuista veroista kaikilta 9 §:n 1 momentissa tarkoitetuilta verokausilta.
The Italian Republic states that the reference in Article 9(14) of Law No 289/2002 to ‘every tax referred to in Article 9(2)’ has always been interpreted to the effect that the taxes referred to in Article 9(2)(a) of that law, on the one hand, and the VAT referred to in Article 9(2)(b), on the other, fall to be considered separately.
Italian tasavalta täsmentää, että lain nro 289/2002 9 §:n 14 momentin viittausta ”kaikkiin 2 momentissa tarkoitettuihin veroihin” on aina tulkittu siten, että tämän lain 9 §:n 2 momentin a kohdassa tarkoitettuja veroja ja 9 §:n 2 momentin b kohdassa tarkoitettua arvonlisäveroa on tarkasteltava erillään.
Thus, it has been accepted that the automatic settlement provided for in Article 9 will not be available where there has been a failure to file a VAT return for all of the years concerned, even if, in respect of those years, returns have been filed for other types of tax.
Näin ollen on myönnetty, että arvonlisäveron ilmoittamisen laiminlyönti kaikilta kyseisiltä vuosilta estää 9 §:ssä tarkoitetun automaattisen määrittämisen soveltamisen, vaikka ilmoitukset muista veroista olisi samoilta vuosilta esitetty.
The Italian Republic adds that, under Article 9(9) of Law No 289/2002, the tax authorities may at any time recover the VAT due on the basis of the information in the VAT return and that, in any event, a tax verification may be carried out whenever it is necessary to verify the right (or the lack of any such right) to a VAT refund on the basis of that return.
Italian tasavalta lisää, että lain nro 289/2002 9 §:n 9 momentin mukaan veroviranomaisilla on aina oikeus periä maksamatta oleva vero arvonlisäveroilmoituksessa annettujen tietojen perusteella ja että joka tapauksessa verovalvonta on aina mahdollinen, kun kysymys on tämän ilmoituksen perusteella mahdollisesti syntyvän veronpalautusta koskevan oikeuden (tai sen puuttumisen) tarkastamisesta.
It follows from Articles 2 and 22 of the Sixth Directive, and from Article 10 EC, that every Member State is under an obligation to take all legislative and administrative measures appropriate for ensuring collection of all the VAT due on its territory. In
Kuudennen direktiivin 2 ja 22 artiklan sekä EY 10 artiklan mukaan jäsenvaltion on toteutettava kaikki lainsäädännölliset ja hallinnolliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että arvonlisävero kannetaan täysimääräisesti sen alueella. Tämän osalta jäsen-
Under the common system of VAT, Member States are required to ensure compliance with the obligations to which taxable persons are subject and they enjoy in that respect a certain measure of latitude, inter alia, as to how they use the means at their disposal.
Jäsenvaltioiden on yhteisen arvonlisäverojärjestelmän puitteissa taattava, että verovelvollisille asetettuja velvollisuuksia noudatetaan, ja niillä on tältä osin tiettyä liikkumavaraa, erityisesti mitä tulee tapaan käyttää niiden käytettävissä olevia keinoja.
That latitude is nevertheless limited by the obligation to ensure effective collection of the Community’s own resources and not to create significant differences in the manner in which taxable persons are treated, either within a Member State or throughout the Member States.
Tätä liikkumavaraa kuitenkin rajoittaa velvollisuus taata yhteisön omien varojen tehokas kantaminen ja se velvollisuus, että näin ei saada luoda merkittäviä eroja verovelvollisten kohtelussa, olipa kyse kohtelusta yhdessä jäsenvaltiossa tai koko yhteisön alueella.
Any action by Member States concerning VAT collection must comply with that principle.
Tätä periaatetta on noudatettava kaikissa arvonlisäverotusta koskevissa jäsenvaltioiden toimissa.
Under Article 8 of Law No 289/2002, taxable persons who have not complied with their obligations in respect of the tax periods falling between 1998 and 2001 — in certain cases, only one year before the adoption of that law — may completely escape verification, as well as any applicable penalties, up to double the amount of the VAT as it appears from the supplementary VAT return.
Lain nro 289/2002 8 §:n mukaan verovelvolliset, jotka eivät ole noudattaneet velvollisuuksiaan vuosien 1998 ja 2001 välisinä verokausina, eli joissakin tapauksissa vain vuotta ennen tämän lain säätämistä, voivat välttyä kaikelta valvonnalta ja sovellettavilta seuraamuksilta täydentävän arvonlisäveroilmoituksen osoittaman arvonlisäveron kaksinkertaiseen määrään asti.
The Italian authorities no longer have any legal basis for verifying the taxable transactions carried out during the four years preceding the adoption of that law, subject, however, to the limits (in terms of the amounts) laid down in Article 8(6) of that law.
Italian viranomaisilla ei ole siis enää perustetta tarkastaa mainitun lain säätämistä edeltävien neljän vuoden aikana tapahtuneita verollisia liiketoimia, kuitenkin saman lain 8 §:n 6 momentin mukaisten määrien rajoissa.
That waiver is in principle applicable where the taxable person declares and pays the amount he should have paid initially.
Tätä luopumista sovelletaan periaatteessa silloin, kun verovelvollinen ilmoittaa ja suorittaa määrät, jotka sen olisi alun perin pitänyt suorittaa.
However, since verification may be carried out only in respect of amounts higher than double the amounts declared by the taxable person in the supplementary VAT return, Law No 289/2002 is likely to provide taxable persons with a powerful incentive to declare only part of the tax debt actually due.
Kuitenkin kun otetaan huomioon, että tarkastusta ei voida toimittaa kuin niiden määrien osalta, jotka ovat yli kaksinkertaiset verovelvollisen täydentävässä arvonlisäveroilmoituksessa ilmoittamiin nähden, laki nro 289/2002 ohjaa voimakkaasti verovelvollisia jättämään ilmoittamatta osan todellisesta verovelasta.
It follows that the taxable persons availing themselves of that article will escape once and for all their obligations to declare and to pay the amount of VAT normally payable for the tax periods falling between 1998 and 2001.
Tämän seurauksena verovelvolliset, jotka käyttävät hyödykseen tämän artiklan säännöstä, välttyvät lopullisesti velvollisuudelta ilmoittaa ja maksaa normaalin arvonlisäveron vuosien 1998 ja 2001 välisiltä verokausilta.
The VAT amount due under Article 9 of Law No 289/2002 bears even less resemblance to the amount that the taxable person should have paid.
Lain nro 289/2002 9 §:ään perustuva arvonlisäveron määrä on vielä kauempana siitä määrästä, joka verovelvollisen olisi pitänyt maksaa.
Under that article, a taxable person who has not filed a return for the tax periods falling between 1998 and 2001 will be able to escape any controls as well as any fiscal administrative or criminal penalties by paying an amount equivalent to 2% of the VAT due on supplies of goods or services carried out by that person, plus 2% of the VAT deducted during the same period.
Tämän pykälän mukaan verovelvollinen, joka ei ole esittänyt ilmoitusta vuosien 1998 ja 2001 välisiltä verokausilta, voi välttyä kaikelta valvonnalta sekä kaikilta verotukseen liittyviltä hallinnollisilta ja rikosoikeudellisilta seuraamuksilta suorittamalla summan, joka vastaa 2:ta prosenttia arvonlisäverosta, joka on tullut maksettavaksi sen tavaroiden toimituksista ja palvelujen suorituksista, ja 2:ta prosenttia kyseisenä verokautena vähennetystä tavaroiden ja palvelujen ostoihin sisältyvästä arvonlisäverosta.
That percentage is fixed at 1.5% for input or output VAT in excess of EUR 200 000 and 1% for amounts over EUR 300 000.
Prosenttiosuus on 1,5 prosenttia, kun myynteihin sisältyvä vero tai ostoihin sisältyvä vero on suurempi kuin 200 000 euroa, ja 1 prosentti, kun määrä on suurempi kuin 300 000 euroa.
Where the amount due under Article 9 exceeds a certain level, the surplus portion is reduced by 80%.
Jos tätä 9 §:ää sovellettaessa maksettava summa ylittää tietyn määrän, kyseisen määrän ylittävää osuutta alennetaan 80 prosentilla.
The amounts to be paid may not be less than EUR 500.
Suoritettavat maksut eivät kuitenkaan voi olla 500:aa euroa pienempiä.
It follows that Article 9 of Law No 289/2002 enables taxable persons who have not complied with their VAT obligations for the tax periods falling between 1998 and 2001 to escape once and for all those obligations — as well as the penalties for noncompliance with those obligations — by paying a lump sum in lieu of an amount proportionate to the turnover achieved.
Tästä seuraa, että lain nro 289/2002 9 §:n mukaan verovelvolliset, jotka eivät ole noudattaneet arvonlisäveroa koskevia velvollisuuksiaan vuosien 1998–2001 välisinä verokausina, voivat välttää lopullisesti velvoitteensa ja niiden laiminlyönnistä aiheutuvat seuraamukset suorittamalla kiinteän summan liikevaihtoon suhteutetun määrän sijasta.
Those lump sums are disproportionate in relation to the amount the taxable person should have paid on the basis of the turnover generated by the transactions that he carried out but did not declare.
Nämä kiinteät summat ovat kuitenkin epäsuhteessa verrattuna määrään, joka verovelvollisen olisi pitänyt maksaa suorittamistaan mutta ilmoittamatta jättämistään liiketoimista muodostuvan liikevaihdon perusteella.
By replacing, shortly after the expiry of the deadlines fixed for the payment of the VAT amounts normally payable, the obligations under Articles 2 and 22 of the Sixth Directive for the parties concerned with other obligations which do not require the payment of those amounts, Articles 8 and 9 of Law No 289/2002 render those articles of the Sixth Directive — which form nevertheless the basis for the common system of VAT and are thus an intrinsic part of the very structure of that tax — meaningless.
Korvaamalla asianomaisten tahojen kuudennen direktiivin 2 ja 22 artiklasta johtuvat velvoitteet muilla velvoitteilla, jotka eivät edellytä mainittujen määrien maksamista, hyvin vähän aikaa sen jälkeen kun verovelvollisille annettu määräaika suorittaa normaalisti määräytyvä arvonlisävero oli päättynyt, lain nro 289/2002 8 ja 9 § vievät sisällön näiltä yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perustaan kuuluvilta kuudennen direktiivin säännöksiltä ja koskevat jopa tämän veron rakennetta.
It follows that Law No 289/2002 seriously disrupts the proper functioning of the common system of VAT.
Seurauksena tästä on, että laki nro 289/2002 häiritsee vakavasti yhteisen arvonlisäverojärjestelmän moitteetonta toimintaa.
Its provisions distort the principle of fiscal neutrality by introducing significant variations in the treatment of taxable persons in Italy. For the
Sen säännökset vääristävät verotuksen neutraalisuuden periaatetta, koska niillä luodaan huomattavan erilaisia tapoja verovelvol-
JUDGMENT OF 17. 7.
TUOMIO 17.7.2008 – ASIA C-132/06 listen kohteluun Italiassa.
2008 — CASE C-132/06 same reason, those provisions infringe the obligation to ensure that VAT is collected in a uniform manner in all the Member States.
Samasta syystä näillä säännöksillä loukataan velvollisuutta varmistaa veronkannon yhtenäisyys kaikissa jäsenvaltioissa.
Since, as is stated in the fourth recital in the preamble to the Sixth Directive, the purpose of the principle of fiscal neutrality is to enable the achievement of a common market permitting fair competition, the very functioning of the common market is compromised by the Italian legislation because, in Italy, it is realistic for taxable persons to hope not to be required to pay a large portion of their tax debt.
Siltä osin kuin, kuten kuudennen direktiivin johdantoosan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, verotuksen neutraalisuuden periaatteella pyritään toteuttamaan yhteismarkkinat, joilla harjoitetaan tasapuolista kilpailua, Italian lainsäädäntö vaikuttaa jopa yhteismarkkinoiden toimintaan, koska verovelvolliset voivat Italiassa odottaa, että niiden ei tarvitse täyttää suurta osaa verovelvoitteistaan.
Thus, Article 22(8) of the Sixth Direct- ive calls on Member States to impose, where appropriate, additional obligations to prevent tax evasion.
Näin kuudennen direktiivin 22 artiklan 8 kohdassa annetaan jäsenvaltioille nimenomaisesti mahdollisuus tarvittaessa säätää lisävelvoitteista veropetosten estämiseksi.
It is clear that the Italian legislation has the opposite effect in that taxable persons who are guilty of tax evasion are placed in a more favourable position by Law No 289/2002.
On kuitenkin todettava, että Italian lainsäädännöllä on päinvastainen vaikutus, koska veropetokseen syyllistyneitä verovelvollisia suositaan lailla nro 289/2002.
The Italian Republic maintains that the true impact of the tax amnesty at issue is minimised because of the cases in which persons are barred from the benefit of those arrangements.
Italian tasavalta väittää, että kyseistä veroarmahduksen saamista rajoittavat säännökset pienentävät sen todellista vaikutusta.
It argues, inter alia, that taxable persons who have not filed any VAT returns for the tax years concerned, as well as those who have not complied with their VAT obligations and in respect of whom proceedings have already been closed in favour of the tax authorities, may not avail themselves of the amnesty.
Se esittää erityisesti, että verovelvolliset, jotka eivät ole jättäneet arvonlisäveroilmoituksia miltään kyseessä olevalta verokaudelta tai noudattaneet arvonlisäveroa koskevia velvoitteitaan, ja ne, joita koskeva menettely on jo päättynyt viranomaisten hyväksi, on rajattu tämän keinon soveltamisen ulkopuolelle.
The figures provided by the Italian Republic in its statement in defence, however — according to which almost 15% of taxable persons, that is to say, approximately 800 000 of them, applied for the tax amnesty in 2001 — highlight the breadth of a
Kuitenkin Italian tasavallan puolustuksekseen esittämät luvut, joiden mukaan lähes 15 prosenttia verovelvollisista eli noin 800 000 oli hakenut veroarmahdusta vuoden
COMMISSION v ITALY measure which cannot be regarded as being of limited scope, notwithstanding the debarment situations emphasised by the Italian Republic.
2001 aikana, osoittavat tämän toimen laajuuden, jota ei voida Italian esittämistä rajoitussäännöksistä huolimatta pitää vähäisenä.
Since debarment applies only in very limited sets of circumstances, it is clear that the Commission is correct in classifying the disputed tax amnesty as a general and indiscriminate renunciation of the tax authorities’ right of verification and recovery.
Koska tapauksia, joissa kyseisiä rajoitussäännöksiä on sovellettu, on hyvin vähän, on todettava, että komissio on aivan oikein pitänyt riidanalaista armahdusjärjestelmää yleisenä ja erotuksettomana luopumisena verohallinnolle kuuluvasta tarkastus- ja oikaisuvallasta.
The Italian Republic contends that Law No 289/2002 enables the public purse to recover part of the VAT not initially declared immediately and without having to engage in lengthy legal proceedings.
Italian tasavalta esittää, että lain nro 289/2002 ansiosta valtio on voinut periä välittömästi ja ilman pitkiä oikeudenkäyntejä osan alun perin ilmoittamatta jääneestä arvonlisäverosta.
However, by introducing an amnesty measure very shortly after the expiry of the deadlines by which taxable persons should have paid VAT and by requiring payment of an amount which is paltry as compared with the VAT actually due, the measure in question enables the taxable persons concerned to escape once and for all their VAT obligations, despite the fact that the national tax authorities would have been able to detect at least some of those taxable persons during the four years preceding the date after which recovery of the tax normally payable would be timebarred.
Veroarmahduksen mahdollistaminen hyvin vähän aikaa sen jälkeen, kun verovelvollisten määräaika suorittaa arvonlisävero oli päättynyt, ja normaalisti määräytyvään veroon verrattuna hyvin vähäisen määrän vaatiminen merkitsevät kuitenkin, että kyseisen toimen seurauksena verovelvolliset, joita asia koskee, välttivät lopullisesti arvonlisäveroa koskevat velvoitteensa, vaikka kansalliset veroviranomaiset olisivat voineet normaalisti määräytyvän veron vanhentumisajankohtaa edeltävien neljän vuoden aikana paljastaa vähintään osan näistä verovelvollisista.
In so doing, Law No 289/2002 undermines the responsibility incumbent on each Member State to ensure the correct levying and collection of the tax.
Tässä mielessä laki nro 289/2002 saattaa kyseenalaiseksi jokaista jäsenvaltiota koskevan velvoitteen varmistaa oikea veron kanto.
Consequently, it is appropriate to consider the Commission’s action as well founded and to declare that, by providing in Articles 8 and 9 of Law No 289/2002 for a general and indiscriminate waiver of verification of taxable transactions effected in a series of tax years, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 2 and 22 of the Sixth Directive, and Article 10 EC.
Tästä seuraa, että komission nostamaa kannetta on pidettävä perusteltuna ja on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut kuudennen direktiivin 2 ja 22 artiklan ja EY 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on lain nro 289/2002 8 ja 9 §:ssä säätänyt yleisestä ja erotuksettomasta luopumisesta tiettyjen verokausien aikana suoritettujen verollisten liiketoimien tarkastuksista.
As the Commission has applied for costs against the Italian Republic and the Italian Republic has been unsuccessful, the latter must be ordered to pay the costs.
Koska komissio on vaatinut, että Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska viimeksi mainittu on hävinnyt asian, Italian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.