natgillin/translations-raw huggingface dataset:
72 — Citing the judgment in PreussenElektra, cited in footnote 67, for example, the Commission decided not to assess, on the basis of Article 87(1) EC, the imposition of a parafiscal charge (the Competitive Transition Charge) in the United Kingdom, which was levied on final consumers and paid directly to electricity suppliers (decision of 27 February 2002 in Case N 661/99).
72 – Komissio on esimerkiksi vetoamalla asiassa PreussenElektra annettuun tuomioon jättänyt ottamatta EY 87 artiklan 1 kohdan perusteella kantaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa kannettuun veronluonteiseen maksuun (Competitive Tran­sition Charge), joka perittiin loppukuluttajilta ja maksettiin suoraan sähköntoimittajille (menettelyn N 661/99 päätteeksi 27.2.2002 tehty päätös).
73 — Commission communication relating to the methodology for analysing State aid linked to stranded costs, adopted on 26 July 2001.
73 – Hukkakustannuksiin liittyvien valtiontukien analyysimenetelmiä koskeva komission tiedonanto 26.7.2001.
70 — Paragraph 36.71 — Paragraph 37.
70 – Tuomion 36 kohta.71 – Tuomion 37 kohta.
Based on those elements, it is therefore possible to consider that the scope of the judgment in PreussenElektra is limited to circumstances in which a subsidy granted by the public authorities to specific undertakings is exclusively financed through the imposition of charges affecting private operators and is paid to the beneficiaries by those operators directly.
Näiden seikkojen pohjalta on siis mahdollista katsoa, että asiassa Preussen-Elektra annetun tuomion vaikutus rajoittuu niihin tilanteisiin, joissa julkisen vallan toimesta tietyille yrityksille myönnetty tuki rahoitetaan yksinomaan yksityisille toimi­joille määrätyillä maksuilla siten, että nämä toimijat maksavat tuen tuensaajille suoraan.
Conversely, the Court’s ruling does not concern (i) cases in which the subsidy is financed by imposing charges on public undertakings or through funds made available to those undertakings and (ii) cases in which the resources designed to finance the subsidy derive from charges imposed on private persons (parafiscal contributions, for example) and pass through undertakings or organisms which act as intermediaries before being accorded to the beneficiaries.
Yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu ei sitä vastoin koskisi i) tapausta, jossa tuki rahoitetaan määräämällä julkisille yrityksille maksuja tai näiden yritysten käyttöön annetuista varoista, ja ii) tapausta, jossa yksityisille yhtiöille määrätyillä maksuilla (esim. veronluonteisilla maksuilla) kerätyt tuen rahoittamiseen tarkoitetut varat kulkevat välittäjinä toimivien yritysten tai elinten kautta ennen päätymistään tuensaajille.
One of the factors which the Court considered determinative in reading its findings in PreussenElektra was the private character of the persons required to pay the charges imposed under the Stromeinspei-sungsgesetz (Law on feeding electricity from renewable sources into the public grid).
Yhteisöjen tuomioistuin piti ilmeisesti yhtenä asiassa PreussenElektra tehdyn ratkaisun kannalta olennaisena seikkana niiden, joiden oli Stromeinspeisungsgesetzin nojalla vastattava lisäkustannuksista, yksityistä luonnetta.
The relevance of that fact emerges clearly both from the operative part of the judgment and from paragraphs 55 and 56 of the judgment, in which the Court, in the light of the information provided by the German Government concerning the composition of the shareholding in the undertakings involved (PreussenElektra and Schleswag), reformulated the question submitted by the Landgericht Kiel (Regional Court, Kiel) as asking essentially whether the charges imposed under the German rules (the obligation to purchase at a fixed price and the allocation of the financial burden arising from that obligation) on private electricity supply undertakings and upstream private network operators constitute State aid.
Tämän seikan merkityksellisyys käy selvästi ilmi tuomiolauselman ohella myös tuomion 55 ja 56 kohdasta, joissa yhteisöjen tuomioistuin on muotoillut Landgericht Kielin esittämän ennakkoratkaisukysymyksen uudelleen siten, että sillä pyritään selvittämään niiden Saksan hallituksen toimittamien tietojen perusteella, jotka koskevat asianomaisten yritysten (PreussenElektra ja Schleswag) omistusrakennetta, olivatko saksalaisessa lainsäädännössä säädetyt velvoitteet (velvollisuus ostaa kiinteällä hinnalla ja velvollisuus jakaa keskenään siitä aiheutuvat kustannukset), jotka oli asetettu yksityisille sähkönjakeluyrityksille ja yksityisille ylemmällä tuotantoportaalla toimiville sähköverkonhaltijoille, valtiontukea.
74Moreover, the mechanism set in place under the Law on feeding electricity from renewable sources through the public grid did not provide for the intervention of intermediaries, acting as collectors and/or administrators of the sums earmarked for subsidy; since the advantage to the beneficiary undertakings consisted in the guarantee of the sale of the energy they produced and the difference between the economic value of that energy and the price, in excess of that value, laid down by law, that advantage was automatically conferred when the supply contracts were concluded and the consideration paid.
74Stromeinspeisungsgesetzin nojalla säädettyyn järjestelmään ei sisältynyt myöskään niiden, jotka saivat ja/tai hallinnoivat tukikäyttöön tarkoitettuja summia, suorittamia välillisiä toimia. Koska tuensaajayritysten saama etu tarkoitti niiden tuottaman energian myynnin takaamista ja kyseisen energian taloudellisen arvon ja laissa säädetyn tätä arvoa korkeamman hinnan välistä erotusta, tämä etu toteutui automaattisesti toimitussopimuksia tehtäessä ja sopimusten mukaisia korvauksia maksettaessa.
In circumstances of that nature, the subsidy in question could be caught by the concept of aid within the meaning of Article 87(1) EC, were it to be proved that it was financed through State resources.
Kyseinen tuki voisi edellä esitetyissä tapauksissa, mikäli se rahoitetaan valtion varoista, kuulua EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen käsitteen piiriin.
Pursuant to the caselaw of the Court of Justice, that situation exists when the resources utilised are directly or indirectly under State control.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämä edellytys täyttyy, kun käytetyt varat ovat suoraan tai välillisesti valtion valvonnassa.
In its judgment in France v Ladbroke Racing and Commission 75 and, more recently, in its judgment in
Asiassa Ladbroke Racing 75antamassaan
74 — Reformulating the question in that way enabled the Court to limit the scope of the question for a preliminary ruling submitted by the national court — which encompassed an assessment of the whole of the system of measures to support the production of energy from renewable sources provided for by the legislation at issue — confining it solely to an analysis of the obligations imposed on the parties by the national court in accordance with that legislation.
74 – Yhteisöjen tuomioistuin on tämän sanamuodon avulla voinut rajoittaa kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen – joka koski uusiutuvista energialähteistä tuotetun energian tueksi riidanalaisessa lainsäädännössä säädettyjen toimien muodostaman järjestelmän arvioimista kokonaisuutena – kattamaan sisällöllisesti ainoastaan mainitun lainsäädännön perusteella pääasian asianosaisille asetettujen velvollisuuksien tarkastelun.
That a body is public in nature does not, however, mean that the resources available to it have automatically to be categorised as ‘State’ resources within the meaning of Article 87(1) EC.
Siitä, että jokin elin on luonteeltaan julkinen, ei kuitenkaan seuraa, että sen käytössä olevat varat on luokiteltava automaattisesti ”valtion varo[iksi]” EY 87 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
As we have seen above, 79categorisation of that nature may be precluded if the body served ‘merely as a vehicle for the levying and allocating of resources collected’ and its intervention did not tend to ‘create an advantage which would constitute an additional burden for the State’.
Kuten edellä on todettu, 79tällainen luokittelu voidaan hylätä esimerkiksi silloin, kun kyseessä oleva järjestö toimii ”ainoastaan välikappaleena – –kerättyjen varojen kantamisessa ja kohdentamisessa” ja sen toimenpiteellä ei ole pyritty ”luomaan etua, josta aiheutuisi valtiolle – – lisäkustannuksia”.
France v Commission, 76the Court explicitly confirmed that the concept of State resources within the meaning of Article 87(1) EC ‘covers all the financial means by which the public sector may actually support undertakings, irrespective of whether or not those means are permanent assets of the public sector’.
istuin on nimenomaisesti todennut, että EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtion varojen käsite ”sisältää kaikki rahoituskeinot, joita julkinen sektori voi käyttää tukeakseen yrityksiä, ilman että sillä seikalla olisi merkitystä, ovatko nämä varat pysyvästi julkisen sektorin varoja”.
Consequently, ‘even though the sums involved in the measure [in question] are not permanently held by the Treasury, the fact that they constantly remain under public control, and therefore available to the competent national authorities, is sufficient for them to be categorised as State aid’. 77
Näin ollen, ”vaikka määrät, jotka perustuvat kyseiseen toimenpiteeseen, eivät ole pysyvästi valtion itsensä hallussa, ne voidaan luokitella valtion varoiksi jo sillä perusteella, että ne ovat jatkuvasti valtion valvonnassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä”. 77
Furthermore, for a measure put into effect by a public undertaking to be able to be deemed to be aid within the meaning of Article 87(1) EC, it must, in any event, be attributable to the State, in the sense that it is the result of an action by the public authorities. 80
Lisäksi on niin, että jotta jonkin julkisen yrityksen toteuttamaa toimenpidettä voitaisiin pitää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena, valtion on joka tapauksessa oltava se, joka on vastuussa kyseessä olevasta toimenpiteestä siinä mielessä, että toimenpide on julkisen vallan toiminnan tulos. 80
As regards more specifically the situation, set out in point 101 under (i) above, of a measure benefiting from the aid through the imposition of charges on public undertakings or, at any rate, the use of funds originating from such undertakings, the Court stated in the judgment in Stardust that such funds must be regarded as State resources where the State is capable, ‘by exercising its dominant influence over such undertakings, of directing the use of their resources in order, as occasion arises, to finance specific [interventions] in favour of other undertakings’.
Erityisesti sen edellä 101 kohdan tapauksen i) osalta, jossa tietyn toimenpiteen tukeminen perustuu julkisille yrityksille määrättäviin maksuihin tai joka tapauksessa tällaisilta yrityksiltä kerättäviin varoihin, yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Stardust antamassaan tuomiossa täsmentänyt, että näitä varoja on pidettävä valtion varoina silloin, kun valtio voi ”käyttämällä määräysvaltaansa kyseisten yritysten suhteen ohjata niiden varojen käyttöä rahoittaakseen tarvittaessa muille yrityksille myönnettäviä erityisiä etuja”.
78It is not necessary, for that purpose, to show that there has been a transfer from the State to those undertakings of specific contributions to finance the aid measure.
78 Tätä varten ei ole välttämätöntä osoittaa, että valtio on siirtänyt tällaisille yrityksille tukitoimen rahoittamiseen tarkoitettuja erityisvaroja.
With regard, however, to the situation described in point 101 above under (ii), in which the resources needed to finance the aid derive from charges imposed on private persons and are allocated to the beneficiaries via undertakings or bodies acting as intermediaries, it must first be said that it is settled caselaw that there is no need to draw any distinction according to whether the aid is granted directly by the State or by public or private bodies designated or appointed by that State. 81
Kun kyse on sen sijaan 101 kohdan tapauksesta ii), jossa tuen rahoittamiseen tarvittavat varat kerätään yksityisiltä toimijoilta ja ne osoitetaan tuensaajille välittäjinä toimivien yritysten tai elinten kautta, on muistettava ennen kaikkea, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei ole tarpeen erottaa niitä tapauksia, joissa tuen myöntää valtio suoraan, niistä tapauksista, joissa tukea myönnetään valtion nimeämien tai perustamien julkisten tai yksityisten elinten välityksellä. 81
See also the Opinion of Advocate General Jacobs.
Ks. lisäksi julkisasiamies Jacobsin esittämä ratkaisuehdotus.
80 — The Court explained the criteria for determining attribution in its judgment in Stardust, cited in footnote 76.
80 – Yhteisöjen tuomioistuin on edellä alaviitteessä 76 mainitussa asiassa Stardust antamassaan tuomiossa esittänyt periaatteet vastuiden selvittämiseksi.
77 — Paragraph 50 of the judgment in France v Ladbroke Racing and Commission, cited in footnote 75, and paragraph 37 of the judgment in Stardust, cited in footnote 76.
77 – Em. asia Ranska v. Ladbroke Racing ja komissio, tuomion 50 kohta ja em. asia Stardust, tuomion 37 kohta.
81 — See PreussenElektra, cited in footnote 67, paragraph 58, and the caselaw cited therein.
81 – Ks. edellä alaviitteessä 67 mainittu asia PreussenElektra, tuomion 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
78 — Paragraph 38.
78 – Tuomion 38 kohta.
It is then necessary to refer more specifically to the caselaw concerning aid measures financed through parafiscal charges or compulsory contributions.
Lisäksi on mainittava erityisesti veronluonteisilla maksuilla tai pakollisilla maksuilla rahoitettuihin tukitoimenpiteisiin liittyvä oikeuskäytäntö.
According to that caselaw, the funds which are financed through compulsory contributions imposed by State legislation and are managed and apportioned in accordance with the provisions of that legislation must be regarded as State resources within the meaning of Article 87(1) EC, even if they are administered by institutions distinct from the public authorities.
Tämän oikeuskäytännön mukaan ”lainsäädännön mukaisesti hallinnoidut ja jaetut varat[, jotka] saadaan jäsenvaltion lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista – – on katsottava [EY 87 artiklan 1 kohdassa] tarkoitetuiksi valtion varoiksi, vaikka niitä hallinnoisivatkin julkisesta vallasta erilliset laitokset”.
82 by the State — even if that intermediary is merely responsible for collecting a charge or exercising accounting checks — is regarded as capable of interrupting the direct flow of the funds from the persons liable for the charge to the beneficiaries, so that it is possible to identify a point at which, indirectly at least, those funds are under State control, even though the State is not free to allocate them, and thus acquire the character of State resources.
82 katsotaan sellaiseksi, että silloinkin, kun välittäjän tehtävänä on vain perintä tai pelkkä kirjanpidollinen valvonta, tämä toimenpide on sen luonteinen, että varat eivät enää siirrykään suoraan maksuvelvollisilta tuensaajille, jolloin on mahdollista määrittää hetki, jona nämä varat ovat ainakin välillisesti valtion valvonnassa niiden sitovan käyttötarkoituksen perusteella, jolloin ne saavat julkisten varojen luonteen.
In particular, an interpretation of that nature seems to me to be possible in two sets of circumstances at least, namely where the intermediary is a public body and where the compulsory contributions imposed on undertakings or individuals are paid into a fund, whether public or private, created or conceived by the State for the purpose of distributing the aid in accordance with the law, regardless of the degree of autonomy that that fund enjoys in administering and allocating the sums collected.
Olen erityisesti sitä mieltä, että tällainen tulkinta on mahdollinen ainakin kahdessa tilanteessa: kun välittäjä on julkinen toimija ja kun yrityksiltä tai yksityishenkilöiltä kerätyt pakolliset maksut tilitetään valtion perustamaan tai nimeämään julkiseen tai yksityiseen rahastoon, jonka tehtävänä on tuen kohdentaminen lakia noudattaen, siitä autonomisuuden asteesta riippumatta, joka tällaiselle rahastolle on annettu sille tilitettyjen summien hallinnoimista ja jakamista varten.
It is certainly possible to object that that caselaw has been impliedly superseded by the judgment in PreussenElektra, at least in circumstances where the role of the intermediary is merely to collect the contribution or is, in any event, restricted to exercising purely accounting checks over the funds collected and, therefore, precludes the exercise of any margin of discretion over the use and destination of the funds.
Vastaväitteeksi kelpaa tietenkin se, että tämä oikeuskäytäntö on korvattu epäsuorasti asiassa PreussenElektra annetulla tuomiolla ainakin niissä tapauksissa, joissa välittäjän tehtävänä on yksinomaan maksujen kerääminen tai kun sen tehtävänä on joka tapauksessa pelkkä kerättyjen varojen kirjanpidollinen valvonta, jolloin sillä ei ole minkäänlaista mahdollisuutta turvautua omaan harkintavaltaan varojen käyttämisessä ja kohdentamisessa.
In point of fact, objectively speaking, that situation is hard to distinguish, in economic terms, from a situation in which the sums earmarked for financing the support measure are transferred directly from the persons required to pay the contribution to the undertakings that benefit from the measure. 83
Taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna tällaista tilannetta ja tilannetta, jossa maksuvelvolliset suorittavat tukitoimen rahoittamiseen tarkoitetut summat toimenpiteestä hyötyville yrityksille suoraan, on vaikea erottaa objektiivisesti toisistaan. 83
However, I consider that this objection may be overcome, if the intervention of an intermediary which has been designated
Olen kuitenkin sitä mieltä, että tämä vastaväite voidaan hylätä, jos valtion nimeämän välittäjän toteuttama toimenpide
82 — Case 173/73 Italy v Commission [1974] ECR 709, paragraph 16; see also Steinike & Weinlig, cited in footnote 45. 83 — See, to that effect, the Commission’s decision of 31 October 200 in procedure N/6/A/2001.
Ks. myös edellä alaviitteessä 45 mainittu asiassa Steinike & Weinlig annettu tuomio. 83 – Tältä osin ks. komission 31.10.2001 tekemä päätös menettelyssä N/6/A/2001.
It does not seem to me that the judgment in Pearle and Others may be regarded as an obstacle to that approach.
En katso, että edellä mainittua asiassa Pearle ym. annettua tuomiota voidaan pitää esteenä sille, mitä edellä on esitetty.
As we have seen, on that occasion, the Court held that State resources were not involved in the case of funds deriving from compulsory contributions paid to a trade association by its own members, the levying of which was possible on the basis of the legal regime applicable to that association and was designed to fund a joint advertising campaign for the benefit of members themselves.
Kuten on todettu, yhteisöjen tuomioistuin on tämän tuomion yhteydessä todennut, että ne varat, jotka on hankittu jäsenten omalle toimialajärjestölleen maksamilla sellaisilla pakollisilla maksuilla, joiden perimisen on tähän järjestöön sovellettava lakisääteinen järjestelmä mahdollistanut ja joiden perimisen päämääränä on jäsenten yhteisen mainoskampanjan rahoittaminen, eivät ole valtion varoja.
Among the various factors cited by the Court to justify that conclusion (the fact that the funds were not available to the association in question, the latter’s role being limited to levying the contributions, the award of an advantage without an additional burden for the State or the public body concerned), the fact that the initiative to promote the advertising campaign in question and the proposal for allocating the relevant financial burden came
Kun tarkastellaan niitä eri seikkoja, joilla yhteisöjen tuomioistuin on perustellut tätä päätelmäänsä (sitä, että varat eivät ole järjestön käytettävissä, sitä, että järjestön tehtävänä on pelkkä maksujen kerääminen, ja sitä, että edun myöntämisestä ei aiheudu valtiolle tai kyseessä olevalle julkiselle järjestölle kustannuksia), katson, että yhteisöjen tuomioistuin on pitänyt ratkaisevana seikkana sitä, että aloitteen mainoskampanjan järjestämisestä ja
ESSENT NETWERK NOORD AND OTHERS from the commercial sector involved and not from the public authorities seems to me to be determinative in the scheme of the Court’s reasoning, since it is apt to exclude any imputation of the contested measure to the State. 84
ehdotuksen kampanjasta aiheutuvien kustannusten jakamisesta on tehnyt julkisten viranomaisten sijasta kyseessä oleva ala itse, sillä tämä seikka on omiaan sulkemaan pois sen, että valtion voitaisiin katsoa olevan vastuussa kyseessä olevasta toimenpiteestä. 84
It should first be pointed out that, in response to a written question from the Court, Essent explained that, during the reference period, that is to say between 1 August and 31 December 2000, it was a whollyowned subsidiary of Essent NV, the shares in which were, in turn, owned as to 100% by municipalities and provinces, and was thus entirely in public hands.
Ensinnäkin on todettava, että Essent on yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa täsmentänyt, että asian kannalta merkityksellisenä ajanjaksona eli 1.8.–31.12.2000 Essentin omisti kokonaan Essent NV ja Essent NV:n omistivat puolestaan kokonaan kunnat ja provinssit eli Essent oli kokonaan julkisessa omistuksessa.
It follows that, as the Commission correctly argued in its observations, during that period Essent was a public undertaking within the meaning of Article 2(1)(b) of Commission Direct- ive 80/723/EEC of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings. 85
Kuten komissio on asianmukaisesti huomautuksissaan todennut, tästä seuraa, että Essent oli kyseisenä ajanjaksona julkinen yritys siten kuin jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta 25.6.1980 annetun komission direktiivin 80/723/ETY 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään. 85
In the light of the foregoing, it is necessary to consider whether the payments to SEP which were made in accordance with the combined provisions of Article 9(1) and (4) of the OEPS entail the use of ‘State resources’ within the meaning of Article 87(1) EC.
Edellä esitetty huomioon ottaen kysymys kuuluu, ovatko SEP:lle OEPS:n 9 §:n 1 ja 4 momentin nojalla tilitetyt maksut merkinneet ”valtion varojen” käyttämistä EY 87 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Pursuant to the Court’s caselaw, the resources available to Essent 86 must, there- fore, in principle be regarded as public resources.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeus- käytännön mukaan resursseja, jotka olivat Essentin käytössä, 86on näin ollen pidettävä lähtökohtaisesti julkisina varoina.
As regards the objection raised by the Netherlands Government concerning the fact that Essent acted only as a collector of the charge, I would refer to my comments in points 108 to 110 above. 87
Alankomaiden hallituksen esittämän Essentin tehtävää pelkkänä maksun kerääjänä koskevan väitteen osalta viittaan siihen, mitä edellä 108–110 kohdassa on jo todettu. 87
86 — The situation does not appear to be different for the other net operators, which were themselves in public ownership.
86 – Tämä tilanne ei näytä poikkeavan muiden samalla tavoin julkisten elinten omistuksessa olleiden verkonhaltijoiden tilanteesta.