natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is true that, as those two Member States contend, Article 2(2) of Directive 2000/43 defines direct discrimination as a situation in which one person ‘is treated’ less favourably than another is, has been or would be treated in a comparable situation on grounds of racial or ethnic origin.
Nämä kaksi jäsenvaltiota ovat oikeassa väittäessään, että direktiivin 2000/43 2 artiklan 2 kohdassa välitön syrjintä määritellään tilanteeksi, jossa henkilöä ”kohdellaan” rodun tai etnisen alkuperän perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa.
Likewise, Article 7 of that directive requires Member States to ensure that judicial procedures are available to ‘all persons who consider themselves wronged by failure to apply the principle of equal treatment to them’ and to public interest bodies bringing judicial proceedings ‘on behalf or in support of the complainant’.
Vastaavasti saman direktiivin 7 artiklassa edellytetään jäsenvaltioiden varmistuvan siitä, että oikeudelliset menettelyt ovat sekä ”kaikkien niiden henkilöiden – –, jotka katsovat tulleensa kohdelluiksi väärin sen vuoksi, että heihin ei ole sovellettu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta”, että yleisen edun nimissä ”kantajan puolesta tai häntä tukeakseen” toimivien elinten käytettävissä.
Nevertheless, it cannot be inferred from this that the lack of an identifiable complainant leads to the conclusion that there is no direct discrimination within the meaning of Directive 2000/43.
Tästä ei voida kuitenkaan päätellä, että syrjintää mielestään kärsineen, yksilöitävissä olevan henkilön puuttuessa voitaisiin katsoa, että mitään direktiivissä 2000/43 tarkoitettua välitöntä syrjintää ei ole tapahtunut.
The aim of that directive, as stated in recital 8 of its preamble, is ‘to foster conditions for a socially inclusive labour market’. For that
Nimittäin kuten mainitun direktiivin kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, direktiivin tarkoituksena on ”saada
FERYN purpose, Article 3(1)(a) states that the directive covers, inter alia, selection criteria and recruitment conditions.
Tätä varten saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että direktiiviä sovelletaan muun muassa valinta- ja työhönottoperusteisiin.
The objective of fostering conditions for a socially inclusive labour market would be hard to achieve if the scope of Directive 2000/43 were to be limited to only those cases in which an unsuccessful candidate for a post, considering himself to be the victim of direct discrimination, brought legal proceedings against the employer.
Pyrkimys saada aikaan sellaiset olosuhteet, jotka edistävät sosiaalista osallisuutta työmarkkinoilla, olisi vaikeasti saavutettavissa, jos direktiivin 2000/43 soveltamisala rajoitettaisiin ainoastaan tilanteisiin, joissa työpaikkaa tavoitellut epäonninen hakija, joka katsoo joutuneensa välittömän syrjinnän uhriksi, on ryhtynyt oikeustoimiin työnantajaa vastaan.
The fact that an employer declares publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin, something which is clearly likely to strongly dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market, constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Directive 2000/43.
Se, että työnantaja ilmoittaa julkisesti, ettei hän ota palvelukseensa tiettyä etnistä alkuperää tai rotua olevia työntekijöitä – mikä on ilmeisen selvästi omiaan heikentämään merkittävästi tiettyjen hakijoiden halukkuutta hakea kyseistä paikkaa ja täten omiaan estämään heidän pääsynsä työmarkkinoille – on hyvinkin direktiivissä 2000/43 tarkoitettua välitöntä syrjintää.
The existence of such direct discrimination is not dependant on the identification of a complainant who claims to have been the victim.
Tällaisen välittömän syrjinnän olemassaolo ei edellytä, että asiassa voidaan yksilöidä henkilö, joka väittää joutuneensa tällaisen syrjinnän kohteeksi.
The question of what constitutes direct discrimination within the meaning of Di -rective 2000/43 must be distinguished from that of the legal procedures provided for in Article 7 of that directive for a finding of failure to comply with the principle of equal treatment and the imposition of sanctions in that regard.
Kysymys siitä, mikä on direktiivissä 2000/43 tarkoitettua välitöntä syrjintää, on erotettava kysymyksestä, joka koskee saman direktiivin 7 artiklassa säädettyjä oikeuskeinoja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen toteamiseksi ja sanktioimiseksi.
Those legal procedures must, in accordance with the provisions of that article, be available to persons who consider that they have suffered discrimination.
Näiden oikeuskeinojen on todella mainitun artiklan säännösten mukaisesti oltava kaikkien niiden henkilöiden käytettävissä, jotka katsovat joutuneensa syrjinnän kohteeksi.
However, the requirements of Article 7 of Directive 2000/43 are, as stated in Article 6 thereof, only minimum requirements and the Directive does not preclude Member States from introducing or maintaining provisions which are more favourable to the protection of the principle of equal treatment.
Kuten direktiivin 2000/43 6 artiklassa todetaan, direktiivin 7 artiklan säännökset ovat kuitenkin vain vähimmäissäännöksiä, eikä direktiivillä kielletä jäsenvaltioita ottamasta käyttöön tai pitämästä voimassa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen turvaamiseksi edullisempia säännöksiä.
Consequently, Article 7 of Directive 2000/43 does not preclude Member States from laying down, in their national legislation, the right for associations with a legitimate interest in ensuring compliance with that directive, or for the body or bodies designated pursuant to Article 13 thereof, to bring legal or administrative proceedings to enforce the obligations resulting therefrom without acting in the name of a specific
Direktiivin 2000/43 7 artikla ei täten ole millään muotoa esteenä sille, että jäsenvaltiot säätävät kansallisessa lainsäädännössään, että yhdistyksillä, joilla on oikeutettu intressi varmistaa kyseisen direktiivin noudattaminen, tai mainitun direktiivin 13 artiklan mukaisesti nimetyillä elimillä on oikeus ryhtyä oikeudellisiin tai hallinnollisiin menettelyihin, joissa vaaditaan tästä direktiivistä aiheutuvien velvollisuuksien noudattamista, ilman että ne toimivat tietyn syrjinnästä väitetysti kärsineen henkilön
It is, however, solely for the national court to assess whether national legislation allows such a possibility.
Yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin arvioida, tarjotaanko kansallisessa lainsäädännössä tällainen mahdollisuus.
In the light of the foregoing, the answer to the first and second questions must be that the fact that an employer states publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Article 2(2)(a) of Directive 2000/43, such statements being likely strongly to dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market.
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että työnantajan julkinen ilmoitus siitä, ettei hän ota palvelukseensa tiettyä etnistä alkuperää tai rotua olevia työntekijöitä, on direktiivin 2000/43 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua välitöntä syrjintää työhönotossa, koska tällaiset lausunnot ovat omiaan heikentämään merkittävästi tiettyjen hakijoiden halukkuutta hakea työpaikkaa ja täten omiaan estämään heidän pääsynsä työmarkkinoille.
The third to fifth questions
Kolmas, neljäs ja viides kysymys
The third to fifth questions concern the application of the rule of the reversal of the burden of proof laid down in Article 8(1) of Directive 2000/43 to a situation in which the existence of a discriminatory recruitment policy is alleged by reference to remarks made publicly by an employer concerning its recruitment policy.
Kolmas, neljäs ja viides kysymys koskevat sitä, kuinka direktiivin 2000/43 8 artiklan 1 kohdassa säädettyä käänteistä todistustaakkaa koskevaa sääntöä on sovellettava tilanteeseen, jossa väitteet syrjivän työhönottopolitiikan olemassaolosta perustuvat työnantajan työhönottopolitiikkansa osalta esittämiin julkisiin lausumiin.
Article 8 of Directive 2000/43 states in that regard that, where there are facts from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the defendant to prove that there has been no breach of the principle of equal treatment.
Direktiivin 2000/43 8 artiklassa täsmennetään tältä osin, että vastaajan on näytettävä toteen, ettei yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole rikottu, kun asiassa on esitetty tosiseikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa tapahtuneen välitöntä tai välillistä syrjintää.
The precondition of the obligation to adduce evidence in rebuttal which thus arises for the alleged perpetrator of the discrimination is a simple finding that a presumption of discrimination has arisen on the basis of established facts.
Syrjintään oletetusti syyllistyneelle näin syntyvä velvollisuus esittää vastanäyttö edellyttää ainoastaan syrjintäolettaman toteamista, kunhan tämä olettama perustuu toteen näytettyihin tosiseikkoihin.
Statements by which an employer publicly lets it be known that, under its recruitment policy, it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin may constitute facts of such a nature as to give rise to a presumption of a discriminatory recruitment policy.
Tällaisia tosiseikkoja, jotka ovat omiaan luomaan olettaman syrjivästä työhönottopolitiikasta, voivat olla työnantajan lausumat, joilla hän julkisesti tekee tiettäväksi, ettei hän ota työhönottopolitiikkansa puitteissa palvelukseensa tiettyä etnistä alkuperää tai rotua olevia työntekijöitä.
It is, thus, for that employer to adduce evidence that it has not breached the principle of equal treatment, which it can do, inter alia, by showing that the actual recruitment practice of the undertaking does not correspond to those statements.
Tällaisen työnantajan on täten esitettävä näyttö siitä, ettei hän ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, minkä hän voi tehdä esimerkiksi osoittamalla, että yrityksen todellinen työhönottokäytäntö ei vastaa näitä lausumia.
It is for the national court to verify that the facts alleged against that employer are established and to assess the sufficiency of the evidence which the employer adduces in support of its contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on yhtäältä varmistua siitä, että tosiseikat, joista kyseistä työnantajaa moititaan, on näytetty toteen, ja toisaalta arvioida niiden seikkojen riittävyyttä, joilla työnantaja tukee väitteitään, joiden mukaan hän ei ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Consequently, the answer to the third to fifth questions must be that public statements by which an employer lets it be known that under its recruitment policy it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin are sufficient for a presumption of the existence of a recruitment policy which is directly discriminatory within the meaning of Article 8(1) of Directive 2000/43.
Täten kolmanteen, neljänteen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että työnantajan julkiset lausumat, joilla hän tekee tiettäväksi, ettei hän ota työhönottopolitiikkansa puitteissa palvelukseensa tiettyä etnistä alkuperää tai rotua olevia työntekijöitä, riittävät luomaan direktiivin 2000/43 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun olettaman välittömästi syrjivästä työhönottopolitiikasta.
It is then for that employer to prove that there was no breach of the principle of equal treatment.
Tämän työnantajan on siis esitettävä näyttö siitä, ettei asiassa ole loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
The sixth question asks, essentially, what sanctions may be considered to be appropriate for employment discrimination established on the basis of the employer’s public statements.
Kuudes kysymys koskee sen selvittämistä, mitä seuraamuksia voidaan pitää asianmukaisina sellaisen työhönotossa tapahtuneen syrjinnän johdosta, joka on näytetty toteen työnantajan julkisilla lausumilla.
Article 15 of Directive 2000/43 confers on Member States responsibility for determining the rules on sanctions for breaches of national provisions adopted pursuant to that directive.
Direktiivin 2000/43 15 artiklassa jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi säätää tämän direktiivin mukaisesti annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavista seuraamuksista.
Article 15 specifies that those sanctions must be effective, propor-
Mainitussa artiklassa täsmennetään, että näiden seuraamusten on
Article 15 of Directive 2000/43 thus imposes on Member States the obligation to introduce into their national legal systems measures which are sufficiently effect- ive to achieve the aim of that directive and to ensure that they may be effectively relied upon before the national courts in order that judicial protection will be real and effective.
Direktiivin 2000/43 15 artiklassa asetetaan täten jäsenvaltioille velvollisuus sisällyttää sisäiseen oikeusjärjestykseensä direktiivin tavoitteen saavuttamiseksi riittävän tehokkaita toimenpiteitä ja varmistua siitä, että näihin toimenpiteisiin voidaan tehokkaasti vedota kansallisissa tuomioistuimissa, jotta oikeussuoja on todellista ja tehokasta.
Directive 2000/43 does not, however, prescribe a specific sanction, but leaves Member States free to choose between the different solutions suitable for achieving its objective.
Direktiivissä 2000/43 ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltioita säätämään määrätyistä seuraamuksista vaan niille jätetään vapaus valita eri vaihtoehdoista, jotka soveltuvat direktiivissä vahvistetun tavoitteen saavuttamiseen.
In a case such as that referred by the national court, where there is no direct victim of discrimination but a body empowered to do so by law seeks a finding of discrim -ination and the imposition of a penalty, the sanctions which Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires to be laid down in national law must also be effective, proportionate and dissuasive.
Kansallisen tuomioistuimen esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi esittämän tapauksen kaltaisessa tilanteessa, jossa syrjinnän välitöntä uhria ei ole olemassa mutta jossa lakisääteisen valtuutuksen nojalla toimiva elin vaatii, että syrjintää todetaan tapahtuneeksi ja että siitä määrätään seuraamuksia, direktiivin 2000/43 15 artiklassa edellytettyjen kansallisen oikeuden mukaisten seuraamusten on niin ikään oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.
If it appears appropriate to the situation at issue in the main proceedings, those sanctions may, where necessary, include a finding of discrimination by the court or the competent administrative authority in conjunction with an adequate level of publicity, the cost of which is to be borne by the defendant.
Nämä seuraamukset voivat tarvittaessa – ja jos se vaikuttaa pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen soveltuvalta – koostua siitä, että tuomioistuin tai toimivaltainen hallinnollinen viranomainen toteaa syrjintää tapahtuneen yhdistettynä riittävään tiedottamiseen, mistä aiheutuvat kustannukset määrätään vastaajan maksettavaksi.
They may also take the form of a prohibitory injunction, in accordance with the rules of national law, ordering the employer to cease the discriminatory practice, and, where appropriate, a fine.
Seuraamukset voivat myös koostua työnantajalle kansallisen oikeuden sääntöjen mukaan osoitettavasta syrjiväksi todetun toiminnan lopettamista koskevasta määräyksestä, johon tarvittaessa liittyy uhkasakko.
They may, moreover, take the form of the award of damages to the body bringing the proceedings.
Seuraamukset voivat myös koostua menettelyä ajaneelle elimelle myönnettävästä vahingonkorvauksesta.
The answer to the sixth question must therefore be that Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Kuudenteen kysymykseen on täten vastattava, että direktiivin 2000/43 15 artiklassa edellytetään, että tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavien seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia myös niissä tilanteissa, joissa ei ole olemassa yksilöitävissä olevaa uhria.
It is then for that employer to prove that there was no breach of the principle of equal treatment.
Hän voi tehdä tämän osoittamalla, että yrityksen todellinen työhönottokäytäntö ei vastaa näitä lausumia.
It can do so by showing that the undertaking’s actual recruitment practice does not correspond to those
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistua siitä, että tosiseikat,
Case C-156/07
Asia C-156/07
(Reference for a preliminary ruling — Directive 85/337/EEC — Assessment of the effects of certain public and private projects on the environment — Construction of a road in Milan)
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 85/337/ETY – Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Erään tien rakentaminen Milanoon
Order of the Court (Sixth Chamber), 10 July 2008 . . . . . . . . . . . . . .
Yhteisöjen tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 10.7.2008 . . . . . . . .
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Obligation of the Member States to ensure that projects likely to have a significant impact on the environment are made subject to an environmental assessment — Scope
Ympäristö – Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 85/337 – Jäsenvaltioiden velvollisuus alistaa arviointimenettelyyn hankkeet, joilla todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia – Laajuus
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 2(1))
(Neuvoston direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, 2 artiklan 1 kohta)
SUMMARY — CASE C-156/07
TIIVISTELMÄ – ASIA C-156/07
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Determination by the Member States of the projects in the classes listed in Annex II requiring to be made subject to an environmental assessment
Ympäristö – Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 85/337 – Jäsenvaltioiden päätökset niistä liitteen II soveltamisalaan kuuluvista hankkeista, joiden ympäristövaikutukset on arvioitava
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 4 and Annexes II and III)
(Neuvoston direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, 4 artikla ja liitteet II ja III)
in respect of the projects in the classes listed in Annex II thereto, either on the basis of case-by-case assessments, or on the basis of thresholds or criteria fixed by the Member State, whether the projects concerned must be subject to the environmental impact assessment procedure.
tämän direktiivin liitteen II soveltamisalaan kuuluvien hankkeiden osalta joko tapauskohtaisesti tai asettamiensa raja-arvojen taikka valintaperusteiden avulla päättävät, onko kyseinen hanke alistettava ympäristövaikutusten arviointimenettelyyn.
Article 2(1) of Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Direct- ive 97/11, must be interpreted as not requiring that any project likely to have a significant effect on the environment be made subject to the environmental impact assessment provided for in that directive, but only those referred to in Annexes I and II to that directive, under the conditions set out in Article 4 thereof and subject to Articles 1(4) and (5) and 2(3) thereof.
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä edellytetä, että kaikki sellaiset hankkeet, joilla todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia, olisi alistettava tässä direktiivissä säädettyyn arviointimenettelyyn, vaan että siinä edellytetään ainoastaan, että kyseisen direktiivin liitteissä I ja II mainittujen hankkeiden ympäristövaikutukset on arvioitava direktiivin 4 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttyessä ja jollei tämän direktiivin 1 artiklan 4 ja 5 kohdassa sekä sen 2 artiklan 3 kohdassa säädetystä muuta johdu.
Under Article 4(2) of the directive, it is for the Member States to determine themselves in which cases the projects in the classes listed in Annex II to the directive must be made subject to an environmental impact assessment.
Jäsenvaltioiden on kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan perusteella itse päätettävä, missä tapauksissa tämän direktiivin liitteessä II mainittujen hankkeiden ympäristövaikutukset on arvioitava.
That provision leaves the Member States two options.
Tämä sama säännös jättää jäsenvaltioille kaksi mahdollisuutta.
The first is to decide on a case-by-case basis whether a project covered by Annex II must be made subject to the assessment.
Ensimmäinen on se, että se päättää tapauskohtaisesti, onko kyseisessä liitteessä II tarkoitettu hanke arvioitava.
The second is to determine, in a general and abstract manner and according to thresholds or criteria, the projects in that annex which must be made subject to the assessment.
Toinen on se, että se raja-arvojen tai valintaperusteiden avulla yleisesti ja abstraktisti päättää, mitkä tässä liitteessä mainituista hankkeista on arvioitava.
It stems from the actual wording of Article 4(3) of the directive that it re-
Tämän direktiivin 4 artiklan 3 kohdan tekstistäkin ilmenee, että sillä asetetaan
AIELLO AND OTHERS quires Member States, in both cases, to take into account the relevant selection criteria set out in Annex III to the directive, that is to say, those of the criteria which must be applied in the light of the characteristics of the project concerned.
jäsenvaltioille molemmissa tapauksissa velvollisuus ottaa huomioon liitteessä III määritellyt olennaiset arviointiperusteet, toisin sanoen ne näistä perusteista, joita kyseisen hankkeen ominaispiirteiden vuoksi on sovellettava.
Depending on the characteristics of the national legal order in question, such an exclusion might dissuade or even prevent the competent national authority from taking into account the criterion or criteria in question.
Tällaisella poissulkemisella saatettaisiin nimittäin, kyseessä olevan kansallisen oikeusjärjestyksen ominaispiirteiden mukaan, joko saada toimivaltaiset kansalliset viranomaiset luopumaan kyseisen valintaperusteen tai kyseisten valintaperusteiden huomioon ottamisesta taikka jopa estää niitä ottamasta niitä huomioon.
Where a Member State opts for determining on a case-by-case basis those of the projects in the classes listed in Annex II to Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Directive 97/11, which must
Kun jäsenvaltio päättää määrittää tapauskohtaisesti, mitkä ovat ne tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, liitteen II soveltamisalaan kuuluvat hankkeet,
ORDER OF THE COURT (Sixth Chamber)
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (kuudes jaosto)
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Consiglio di Stato (Italy), made by decision of 24 October 2006, received at the Court on 21 March 2007, in the proceedings
Asiassa C-156/07, jossa on kyse EY 234 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Consiglio di Stato (Italia) on esittänyt 24.10.2006 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 21.3.2007, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa