natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The EU policy documents talk about the aim of reducing disparities but the problem remains as to who is going to decide what an acceptable or unacceptable degree of disparities is.
EU:n poliittisissa asiakirjoissa puhutaan erojen vähentämisestä, mutta ongelmana on se, että ei tiedetä, kuka päättää, mitkä ovat kohtuullisia tai kohtuuttomia eroja.
Furthermore, there is ambiguity as to what the term "territorial" specifically refers to.
Näkemykset perustuvat aina kunkin henkilön poliittiseen katsomukseen ja voivat ajan myötä muuttua.
The question is whether it refers to cohesion between Member States or between regions.
Ei myöskään tiedetä, tarkoitetaanko käsitteellä "alueellinen" jäsenvaltioiden vai alueiden välistä yhteenkuuluvuutta.
The territorial level at which a cohesion deficit presents itself is unclear.
Alueellinen taso, jolla koheesiovajetta esiintyy, jää epäselväksi.
Within the European Union, the EC Treaty articles explicitly refer to two aspects of cohesion - economic and social - as the objective of cohesion policies, whereas the third - territorial - dimension of cohesion is only implicit in the phrase "harmonious development" of the Union as a whole (Article 158).
Euroopan unionin perustamissopimuksen artikloissa viitataan suoraan kahteen yhteenkuuluvuuden puoleen, taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen, joita pidetään koheesiopolitiikan tavoitteina.
The omission of an explicit reference (with the exception of a reference in Article 16) to the objective of territorial cohesion is partly due to the fact that
Kolmas yhteenkuuluvuuden ulottuvuus, alueellinen yhteenkuuluvuus, tulee esiin vain epäsuorasti lauseessa, jossa puhutaan koko unionin "sopusointuisesta kehityksestä" (158 artikla).
the EU has no general responsibility for spatial development and that spatial planning belongs strictly to the Member States.
Suora viittaus alueellisen yhteenkuuluvuuden tavoitteeseen puuttuu (16 artikla on tässä suhteessa poikkeus) mm. siksi, että EU ei ole vastuussa aluekehityksestä ja aluesuunnittelu kuuluu vain jäsenvaltioille.
Thus, the EU cohesion policy, whose core is formed by the EU's regional policy, aims primarily at economic and social cohesion.
EU:n aluepolitiikka muodostaa EU:n koheesiopolitiikan ytimen, ja koheesiopolitiikan pääasiallisena tavoitteena on taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus.
Economic cohesion refers to the reduction of disparities between the levels of development of the various regions.
Taloudellinen yhteenkuuluvuus tarkoittaa eri alueiden kehitystasojen erojen vähentämistä.
It is primarily measured in terms of GDP (gross domestic product) per capita levels and can be evaluated at both Member State and regional levels, as considered by Eurostat, in order to assess economic convergence.
Pääasiassa alueellisia eroja mitataan BKT:lla (bruttokansantuote) henkeä kohti, ja niitä voidaan arvioida (Eurostatin tapaan) sekä jäsenvaltioiden että alueiden tasolla. Näin pystytään arvioimaan taloudellista lähentymistä.
Social cohesion, on the other hand, targets unemployment, levels of education and demographic trends in the Union.
Sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen liittyvät työttömyys, koulutustaso ja väestön muutokset unionissa.
In this respect, cohesion policies aim at reducing inequalities between Member States and between regions in achieving economic cohesion and they aim at reducing inequalities between individuals within regions in achieving social cohesion.
Koheesiopolitiikan tavoitteena on pyrkiä taloudelliseen yhteenkuuluvuuteen vähentämällä eriarvoisuutta jäsenvaltioiden ja alueiden välillä ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen vähentämällä eriarvoisuutta näillä alueilla elävien yksilöiden välillä.
It can be observed that economic and social cohesion does not necessarily evolve in a parallel manner over all territories for all individuals.
On huomattu, että taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus ei välttämättä kehity samallatavalla kaikkien alueiden ja yksilöiden kohdalla.
There tends to be a dichotomy between efforts addressing economic cohesion and those addressing social cohesion.
Taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta tehostavat toimet voivat olla toisilleen vastakkaisia.
Member States (Greece, Spain, Portugal) average income per head has risen from 68% of EU average in 1988 to 79% in 1999.
Euroopan komissio mainitsee toisessa taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevässä kertomuksessaan (EC, 2001), että kolmessa köyhimmässä jäsenvaltiossa (Kreikka, Espanja ja Portugali) henkeä kohti laskettu keskitulo vuonna 1988 oli 68 prosenttia EU:n keskiarvosta, ja vuonna 1999 se oli noussut 79 prosenttiin.
However, this economic convergence has taken place at the cost of widening disparities within these countries and within their regions.
Taloudellinen lähentyminen on kuitenkin lisännyt eroja kyseisissä valtioissa ja niiden alueilla.
A similar pattern of growth takes place within regions in their efforts to achieve economic development.
Samankaltainen kasvumalli toistuu talouskehityksen tehostamiseen pyrkivillä alueilla.
Such efforts usually concentrate on the most productive forces within a region with some group of people disproportionately benefiting from the process at the expense of another group of people who suffer from poverty, social exclusion and de-skilling of the labour force.
Talouskehityksen tehostamistoimet keskittyvät yleensä alueen tuottoisimpiin toimijoihin. Osan hyötyessä prosessista kohtuuttoman paljon toiset kärsivät köyhyydestä, sosiaalisesta syrjäytymisestä ja työvoiman pätevyystason laskusta.
Therefore, policies aimed at economic cohesion have to be complemented with social cohesion policies that address imbalances between individuals within regions.
Tästä syystä taloudellista yhteenkuuluvuutta tehostavia politiikkoja on täydennettävä sosiaalista yhteenkuuluvuutta tehostavilla politiikoilla, joiden tavoitteena on eri alueilla elävien yksilöiden välisen epätasapainon korjaaminen.
Apart from economic and social cohesion, a third pillar of the concept of cohesion relates to its territorial aspect. The European Commission in its Sixth
Yhteenkuuluvuuden käsitteessä on taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden pilarien rinnalla kolmas pilari, joka liittyy alueelliseen ulottuvuuteen.
Periodic Report (EC, 1999) states that catching up in the least prosperous countries stems from growth in relatively rich urban centres, particularly capital cities, rather than from in poorer regions.'
Euroopan komissio toteaa kuudennessa kausikertomuksessaan (EC, 1999), että köyhimpien maiden tilanteen parantuminen johtuu köyhempien alueiden kasvun sijasta suhteellisen rikkaiden kaupunkikeskusten ja erityisesti pääkaupunkien kasvusta.1
Territorial cohesion should therefore aim at a balanced consideration of the
Alueellisen yhteenkuuluvuuden tavoitteena tulisi täten olla se, että unionin aluetta pidettäisiin yhteenkuuluvuusprosessin tärkeänä osatekijänä.
It refers to the question of distributing the activities over the Union's territory more evenly and the issue of polycentric evolution.
Tähän liittyy toimintojen tasaisempi jakautuminen unionin alueella ja monikeskuksinen kehitys.
Territorial cohesion has a territorial dimension.
Irlanti on ehkä paras esimerkki tästä mallista.
Ireland perhaps exemplifies most this pattern, with dramatic economic growth leading to rapid convergence with the EU, but at the same time with Ireland's growth pole strategy failing to provide significant spill-over to the rural areas of the country -hence leading to wider internal disparities.
Irlannin voimakas talouskasvu on johtanut nopeaan lähentymiseen EU:n tasoon nähden, mutta maan kasvukeskusstrategialla ei ole kuitenkaan ollut merkittäviä epäsuoria vaikutuksia maaseutuun, mikä on puolestaan lisännyt maan sisäisiä eroja.
in Potsdam in 1999 in the European Spatial Development Perspective (ESDP).
Tämän seurauksena Potsdamissa laadittiin vuonna 1999 Euroopan aluesuunnittelun ja aluekehityksen suuntaviivat (ESDP).
The ESDP identified three main aims of cohesion policies:
ESDP:n mukaan koheesiopolitiikan kolme keskeisintä tavoitetta ovat kaupunkikehitys ja kaupunki- ja maaseutualueiden
- a polycentric urban development and a new relationship between urban and rural areas; - equal access for all European regions to infrastructure and know-how; - prudent management of the natural and cultural heritage.
- tasavertaiset infrastruktuurin ja taitotiedon kaikille Euroopan alueille
Thus, the ESDP can make a substantial contribution to the balanced and harmonious development of the EU's territory.
ESDP voi täten edistää EU-alueen tasapainoista ja sopusointuista kehitystä.
Territorial cohesion is concerned with the geographical concentration of activity.
Alueelliseen yhteenkuuluvuuteen liittyy myös toimintojen maantieteellinen keskittyminen.
Historically, economic activity, capital stock and qualified human resources have been concentrated in the central areas of the EU.
Taloudellinen toiminta, pääomat ja pätevä työvoima ovat perinteisesti keskittyneet EU:n ydinalueille.
Ongoing technological development, international economic integration, the increasing importance of knowledge based economy and the concentration of R & D (research and development) have contributed to the polarisation of population and economic activity towards the central areas.
Jatkuva teknologinen kehitys, kansainvälinen taloudellinen yhdentyminen, osaamiselle rakentuvan talouden kasvava merkitys ja tutkimus- ja kehitystyön keskittyminen ovat edesauttaneet väestön ja taloudellisen toiminnan keskittymistä ydinalueille.
Thus, the main territorial imbalance in the EU is between the less developed regions and the rest.
EU:n suurin alueellinen epätasapaino löytyy heikommin kehittyneiden alueiden ja muiden alueiden väliltä.
It is possible and even desirable, however, to further differentiate between types of regions which better reflect the type of territorial imbalances they suffer from, such as frontier regions or regions suffering from geographical or natural disadvantages.
On kuitenkin mahdollista ja jopa toivottavaa erottaa toisistaan eri tyyppiset alueet sen mukaan, millaisesta alueellisesta epätasapainosta ne kärsivät.
The very centralised nature of the EU's territory reflects the lack of a polycentric pattern of activity which is a factor in territorial cohesion.
Esimerkkinä voidaan mainita raja-alueet ja maantieteellisistä tai luonnollisista haittatekijöistä kärsivät alueet.
In peripheral regions, the development of urban centres could provide the basis for a more balanced distribution of economic activity.
Kaupunkikeskusten kehittäminen voisi olla perusta taloudellisen toiminnan tasapainoisemmalle jakautumiselle syrjäisillä alueilla.
Thus, territorial cohesion requires polycentrism and accessibility.
Monikeskuksisuus ja saavutettavuus ovat siis alueellisen yhteenkuuluvuuden perusedellytyksiä.
In relation to the issue of accessibility, Article 16 of the EC Treaty recognises the importance of services of general economic interest in promoting "social andjerritorial cohesion".
Saavutettavuuteen liittyen Euroopan unionin perustamissopimuksen 16 artiklassa korostetaan yleistä taloudellista etua koskevien palvelujen keskeistä asemaa "sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden" edistämisessä.
The political quest for "social and territorial cohesion" is obligatory for each of the Member States within their own respective powers and also for the Community as a whole.
Kaikkien jäsenvaltioiden ja myös koko yhteisön on pyrittävä "sosiaaliseen ja alueelliseen yhteenkuuluvuuteen" toimivaltuuksiensa puitteissa.
The objective is to ensure that everyone has access to essential services (such as health, education, telecommunications, transport, energy, etc.) of high quality at prices they can afford2.
Tavoitteena on varmistaa, että kaikilla on mahdollisuus käyttää keskeisiä palveluja (esimerkiksi terveydenhuolto-, koulutus-, tietoliikenne-, liikenne- ja energiapalvelut), jotka ovat korkeatasoisia ja hinnaltaan kohtuullisia".
The hoped-for outcome is the "integration of places/regions" as a relevant contribution to overall "social and territorial cohesion" within the EU (Engelhardt, 1999: 87).
Lopputulos, johon pyritään, on "paikkakuntien/alueiden integrointi" olennaisena osana yleistä "sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta" EU:ssa (Engelhardt, 1999, 87).
Thus, in this way the EC Treaty recognises in the EU powers with a territorial dimension and suggests public services of general interest as possible policy tools3.
Näin perustamis sopimuksessa tunnustetaan, että EU:lla on toimivaltuuksia, joilla on alueellinen ulottuvuus, ja ehdotetaan yleishyödyllisiä julkisia palveluja politiikan välineiksi3.
The main instrument of EU regional policy, the ERDF (European Regional Development Fund) follows an economic convergence logic (as measured by traditional macroeconomic indicators), which does not necessarily translate into a balanced distribution of economic activities.
Engelhardt (1999) on sitä mieltä, että paikallisten yhteisöjen tulisi itse päättää siitä, mitä julkisia palveluja ne tuottavat.
regions and the disappearance of local communities and their customs and skills - in other words, a policy that delivers economic and social cohesion without territorial cohesion - is both culturally irresponsible and damaging to Europe's economic vitality."
Euromontanan puheenjohtaja Frank Gaskell on todennut seuraavasti (2002): "Politiikka, jonka avulla saavutetaan Euroopan väestölle jonkinlainen yhdenvertaisuus varakkuustasossa ja sosiaalialan koordinoinnissa, mutta joka samalla sallii alueiden autioitumisen ja paikallisten yhteisöjen ja niiden tapojen ja osaamisen katoamisen - toisin sanoen politiikka, joka edistää taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ilman alueellista yhteenkuuluvuutta- on kulttuurin kannalta katsottuna vastuutonta ja heikentää Euroopan taloudellista elinvoimaa."
Thus, a balance is needed between the promotion of convergence towards the EU average and ensuring that less developed regions are not cut off from advanced development opportunities.
On siis saatava aikaan jonkinlainen tasapaino EU:n keskiarvoon tähtäävän lähentymisen ja kehittymättömämpien alueiden edistyksellisten kehitysmahdollisuuksien varmistamisen välillä.
The ultimate aim of EU cohesion policies should be economic development, social inclusion ond regeneration of the most deprived areas across Europe.
EU:n koheesiopolitiikan perustavoitteina tulisi olla talouskehitys, sosiaalinen osallisuus ja Euroopan köyhimpien alueiden elvyttäminen.
The understanding that informed the EU's regional policy in its initial years was constructed within the social, economic and ideological framework that was dominant in the aftermath of the Second World War.
Ajatusmaailma, jossa EU:n aluepolitiikassa sen alkuaikoina elettiin, oli toisen maailmansodan jälkeisen sosiaalisen, taloudellisen ja ideologisen kehyksen mukainen.
Regional disparities were considered in terms of the material and physical character of the assets, such as infrastructure or know-how, or natural resources.
Alueellisia eroja tarkasteltiin voimavarojen (esimerkiksi infrastruktuurin, taitotiedon tai luonnonvarojen) aineellisen ja fyysisen luonteen mukaan.
See Pauliat, 1999 for an in-depth analysis of the article 16 of the EC Treaty.
Aluepolitiikkaa pidettiin solidaarisuuden osoituksena, joten tulonjaolla
With the change in the dynamics of economic growth since the 1970s, which is commonly referred to as a transition from Fordism to post-Fordism4, the conception of regional policies have also changed.
oli siinä keskeinen asema. Yksittäisten jäsenvaltioiden aluepolitiikka perustui sosiaalipolitiikkaan, jonka tavoitteena oli lisätä kysyntää epäsuotuisilla alueilla, ja valtion kannustimiin, joita tarjottiin yksittäisille yrityksille, jotta ne sijoittautuisivat epäsuotuisemmille alueille.
Now, the EU attributes regional disparities equally to immaterial assets as well, such as human capital, public services, networks, etc.
Aluepolitiikka oli tarkasti normitettua ja valtiojohtoista.
Such a perception has in general been called "endogenous growth" with an emphasis on the underused or unused resources in each region.
Aluepolitiikkaa koskevat käsitykset muuttuivat 1970-luvulla alkaneiden talouskasvuun liittyvien muutosten myötä eli siirryttäessä fordismista postfordismiin4.
The implication of such an approach has been the realisation that development strategies need not be the same for all types of regions, nor follow the same path of the early developed countries .
Nyt EU katsoo alueellisten erojen liittyvän myös aineettomiin voimavaroihin, esimerkiksi inhimilliseen pääomaan, julkisiin palveluihin ja verkostoihin.
The traditional model of regional development is now being increasingly replaced by region-specific economic development strategies designed and implemented by regional and local organisations to suit local conditions.
Tätä ajattelutapaa on yleensä kutsuttu "sisäsyntyiseksi kasvuksi", jossa korostetaan kunkin alueen hyödyntämättömiä tai liian vähän hyödynnettyjä voimavaroja.
Policies are grounded in the particular strengths and weaknesses of individual regions and built around target sectors or industrial clusters.
Kyseisen ajattelutavan myötä on huomattu, että kaikkien alueiden kehitysstrategioiden ei tarvitse olla samanlaisia ja että niiden ei tarvitse seurata varhain teollistuneiden maiden kehityskulkua3.
Policy formation, therefore, resembles a more bottom-up approach and difficult to achieve at the national or EU level with a standardised approach.
Perinteisen aluekehitysmallin sijasta nykyään käytetään yleensä aluekohtaisia talouskehitysstrategioita, jotka ovat alueellisten ja paikallisten organisaatioiden suunnittelemia ja toteuttamia ja paikallisiin olosuhteisiin sopivia.
The EU recognises that there cannot be a common recipe for all areas lagging behind and that regional policies must be based on the particular mix of material and immaterial assets in each specific context.
Toimintalinjat perustuvat yksittäisten alueiden erityisiin vahvuuksiin ja heikkouksiin, ja ne on suunniteltu tietyn kohdealan tai teollisuusklusterien tarpeisiin.
The transition from Fordism to post-Fordism refers to a change in the organisation of work from mass production and hierarchically organised firms to flexible production and heterarchical organisational forms.
Siirtyminen fordismista post-fordismün tarkoittaa työn organisoinnin muuttumista eli siirtymistä massatuotannosta ja hierarkkisesti organisoiduista yrityksistä joustavaan tuotantoon ja matalahierarkkisiin organisaatioihin.
The path which the early developed countries tended to follow was a transition from agriculture to industrialisation and then to services.
Varhain teollistuneet maat ovat siirtyneet maatalousvaltaisesta yhteiskunnasta teollistumisen kautta palveluyhteiskuntaan.
The developing regions now, however, do not necessarily have to follow the same path.
Nyt kehittymässä olevat alueet eivät kuitenkaan välttämättä käy läpi samoja vaiheita.
For example, rural regions can focus on tourism or they can focus on business or financial services, without having necessarily to go through the industrialisation process.
Esimerkiksi maaseutualueet voivat keskittyä matkailuun, liiketoimintaan tai rahoituspalveluihin, eikä niiden välttämättä tarvitse käydä läpi teollistumisprosessia.
The dynamics of economic growth in the so-called post-Fordist era, however, have created new types of regional problems which affect all types of regions and sectors unevenly and which require more diversified and complex regional policies.
EU:n päätöksentekijät ovatkin myöntäneet, että kaikkien kehityksessä jälkeen jääneiden alueiden auttamiseen ei voida soveltaa samaa mallia ja että aluepolitiikan perustana tulee olla aineellisten ja aineettomien voimavarojen tapauskohtainen yhdistelmä.
Examples of such problems are: urban crisis, declining industrialisation, sustainable development, rising unemployment, etc.
Ns. post-fordismin aikakauden talouskasvu on kuitenkin aiheuttanut uudenlaisia alueellisia ongelmia, joita esiintyy kaikentyyppisillä alueilla ja aloilla ja joiden ratkaisemiseen tarvitaan monipuolisempaa ja monimutkaisempaa aluepolitiikkaa.
(Michalski and Saraceno, 2000).
Tällaisia ongelmia ovat esimerkiksi kaupunkien kriisi, teollistumisen väheneminen, kestävä kehitys ja työttömyyden lisääntyminen (Michalski ja Saraceno, 2000).
Spatial concentration of economic development processes has been a persistent feature of capitalism and growth occurs more intensely in some places than others (Scott, 1998).
Talouskehityksen alueellinen keskittyminen on aina kuulunut kapitalismiin, ja talouskasvun voimakkuus vaihtelee alueittain (Scott, 1998).
Therefore, the ambition to achieve economic convergence between the regions of the EU is not sufficient and should be complemented by more comprehensive economic and social cohesion policies that have a territorial dimension.
Näin ollen EU:n alueiden taloudellisen lähentymisen tehostamistoimet eivät riitä, vaan niitä on täydennettävä kattavammalla taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevalla politiikalla, johon liittyy alueellinen ulottuvuus.
THE DIMENSIONS OF AN EU REGIONAL
EU:NALUEPOLITIIKAN
POLICY
ULOTTUVUUDET
While regions should have more say in certain areas, the EU or the Member State levels are better positioned strategically in dealing with other areas.
Jotta koheesiopolitiikasta olisi mahdollisimman paljon hyötyä, sitä on toteutettava kaikissa EU:n toimissa ja hallinnon eri tasoilla.
Therefore, a twodimensional approach to EU regional policy is advanced here: a bottom-up and a topdown approach6.
Siksi toissijaisuusperiaate on keskeinen osa tulevaa aluepolitiikkaa,
1) Bottom-up approach: Following the premise that regional economic development is a function of endogenous growth strategies, the regional authorities or development agencies should take the lead in formulating policies by involving other social and economic players and by taking into account the regional conditions.
1) Alhaalta ylös -menettely: Jos lähtökohtana pidetään sitä, että alueellinen talouskehitys riippuu sisäsyntyisen kasvun strategioista, alueellisten viranomaisten tai aluekehitysvirastojen tulisi johtaa yleisten toiminta periaatteiden määrittelyä. Niiden tulisi ottaa muut sosiaaliset ja taloudelliset toimijat mukaan prosessiin ja huomioida alueelliset olosuhteet.
The main areas of action in the formulation of such policies could be (Amin, 1990):
Pääasialliset tavat, joiden avulla toimintaperiaatteita määritellään, voisivat olla esimerkiksi seuraavanlaisia (Amin, 1990):
- building clusters, i.e. supporting clusters of interrelated industries which have deep roots in the region's skills or capabilities base.
- Klustereiden luominen eli toisiinsa kytkeytyneiden, kyseisen alueen kykyihin ja osaamiseen perustuvien teollisuusyritysten keskittymien tukeminen.
It involves replacing ties of hierarchy and dependency with trust, mutuality and reciprocity.
Tukitoimiin kuuluvat yrityskohtaiset kannustimet ja institutionaalinen tuki esimerkiksi teknologiansiirron tai koulutuksen ja ammattikoulutuksen muodossa.
It is clear that the design of such comprehensive and inclusive policies require autonomous capacities for action on the part of regional authorities or development agencies.
- Sosiaalisen vuorovaikutuksen edistäminen taloudellisten toimijoiden välisen yhteistyön helpottamiseksi, mikä tasoittaa tietä innovatiiviselle ja näin myös kilpailukykyiselle taloudelle.
They need to have sufficient financial and political power in order to formulate and execute regional development policies.
Hierarkia ja riippuvuus pyritään korvaamaan luottamuksella ja vastavuoroisuudella.
It tends to be the case, however, that the least developed regions in the EU lack institutional and administrative capabilities for a better articulation of decision making.
Kaksiulotteinen lähestymistapa on Albrechtsin ja Svvyngedouvvin (1989) kehittelemä, ja osa seuraavaksi esitellyistä kohdista on lainattu suoraan heidän teoksestaan.
Thus, facilitating institutional change is an area where the EU can play a role, by setting principles to be followed in the formulation of regional development policies.
EU voi helpottaa institutionaalisten muutosten toteuttamista ottamalla käyttöön periaatteita, joita on noudatettava aluekehityspolitiikan määrittelyssä.