natgillin/translations-raw huggingface dataset:
On 13 November 1996 the Cantine lodged a complaint with the Commission in which they alleged that AIMA had infringed Community legislation, in particular Regulation No 2499/82, and requested the Commission, inter alia, to call on AIMA and the Italian Republic to pay them the amounts which they had not received by way of Community aid for the 1982/1983 wine year.
Cantinat tekivät 13.11.1996 komissiolle kantelun, jossa ne väittivät AIMAn rikkoneen yhteisön säännöstöä, erityisesti asetusta N:o 2499/82, ja muun muassa vaativat komissiota kehottamaan AIMAa ja Italian tasavaltaa korvaamaan niille rahamäärät, joita ne eivät olleet saaneet yhteisön tukena viinivuoden 1982/1983 osalta.
By letter of 25 June 1997, the Commission indicated to the Cantine that Assedile had paid the amount of security provided by it, plus interest, to AIMA on 16 January 1990.
Komissio ilmoitti Cantinoille 25.6.1997 päivätyllä kirjeellään, että Assedile oli maksanut antamansa vakuuden määrän korkoineen AIMAlle 16.1.1990.
Subsequently, by letter of 8 December 1997, it informed them of the fact that AIMA had redeemed that security in February 1991 and had entered that amount into the accounts of the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF) in the course of the 1991 financial year.
Komissio ilmoitti sittemmin Cantinoille 8.12.1997 päivätyllä kirjeellä, että AIMA oli saanut tämän vakuuden määrän helmikuussa 1991 ja että se oli merkinnyt tämän määrän kirjanpitoon Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) hyväksi tilivuonna 1991.
By letter of 23 January 1998, which reached the Commission on 5 February 1998, the Cantine requested the Commission to pay them the sum corresponding to the amount of the debts owed to them by DAI on the ground that the security acquired by AIMA had been refunded to the EAGGF.
Cantinat vaativat 23.1.1998 päivätyllä kirjeellään, joka saapui komissioon 5.2.1998, kyseistä toimielintä maksamaan niille määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevien saatavien määrää, sillä perusteella, että AIMAn saama vakuus oli palautettu EMOTR:lle.
They argued that it was clear from the purpose of Regulation No 2499/82, which was to benefit wine producers, that the latter should be regarded as the actual and sole recipients of the aid provided for in that regulation.
Ne väittivät, että asetuksen N:o 2499/82 tarkoituksesta eli viinintuottajien aseman parantamisesta johtuu, että viinintuottajien on katsottava olevan kyseisessä asetuksessa säädetyn tuen todellisia ja yksinomaisia saajia.
By letter of 31 July 1998, signed by the Director-General of the Commission’s Dir -ectorate-General for Agriculture, which reached the Cantine on 14 August 1998, the Commission rejected that request.
Komissio hylkäsi tämän vaatimuksen komission maatalouden pääosaston pääjohtajan allekirjoittamalla 31.7.1998 päivätyllä kirjeellä, joka saapui Cantinoille 14.8.1998.
It maintained that, in the present case, the aid was primarily for the benefit of the distiller in order to enable it to offset the high buyingin price of the wine.
Komissio toi esiin, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa tuen saa ensi kädessä tislaaja, jotta sille voidaan korvata viinin korkea ostohinta.
The security was provided by Assedile for the benefit of AIMA, and the producers could not claim any rights to that security.
Assedile oli antanut vakuuden AIMAn hyväksi, eivätkä tuottajat voi vaatia mitään oikeutta vakuuden määrään.
In that letter, the Commission also pointed out that the approval by AIMA of the contracts entered into between the Cantine and DAI did not alter the private-law nature of those contracts, with the result that the Commission’s alleged obligations towards the applicants were of a noncontractual nature.
Tässä samassa kirjeessä komissio huomautti lisäksi, että se seikka, että AIMA on hyväksynyt Cantinoiden ja DAIn välillä tehdyt sopimukset, ei muuta näiden sopimusten luonnetta yksityisinä sopimuksina, jolloin komission väitetyt velvoitteet Cantinoita kohtaan ovat sopimussuhteen ulkopuolisia velvoitteita.
Consequently, any action against the Community was henceforth timebarred, under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, as the amount of the security provided by Assedile was paid to AIMA on 16 January 1990 and refunded to the EAGGF during the 1991 financial year.
Näin ollen oikeus nostaa kanne Euroopan yhteisöä vastaan on yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentunut, sillä Assedilen antaman vakuuden määrä on maksettu AIMAlle 16.1.1990 ja palautettu EMOTR:lle tilivuoden 1991 aikana.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 12 October 1998, the Cantine brought an action seeking, first, annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 under Article 173 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 230 EC), second, a declaration that the Commission’s failure to adopt a decision regarding the grant of the Community aid to the Cantine which should have been paid to them by DAI was an unlawful failure to act contrary to Article 175 of the EC Treaty (now Article 232 EC) and, third, an order that the Commission pay to the Cantine, on the ground of unjust enrichment and/or pursuant to Article 178 of the EC Treaty (now Article 235 EC), compensation equivalent to the outstanding amounts owed to them by DAI.
Cantinat nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 12.10.1998 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa ne vaativat ensiksikin komission 31.7.1998 päivätyn kirjeen kumoamista EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan nojalla (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla), toiseksi sen toteamista, että kyseinen toimielin on syyllistynyt EY:n perustamissopimuksen 175 artiklan (josta on tullut EY 232 artikla) vastaiseen laiminlyöntiin, joka muodostuu siitä, että komissio on pidättynyt tekemästä päätöstä Cantinoille myönnettävästä yhteisön tuesta, joka DAIn olisi pitänyt maksaa niille, ja kolmanneksi komission velvoittamista maksamaan niille korvauksena määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevia maksamattomia saatavia, perusteettoman edun saamisen ja/tai EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan (josta on tullut EY 235 artikla) perusteella.
The Commission contended that the action should be dismissed as being inadmissible and, in the alternative, as unfounded.
Komissio vaati kanteen jättämistä tutkimatta ja toissijaisesti sen hylkäämistä perusteettomana.
By the judgment under appeal, the Court of First Instance, in paragraphs 80 and 83 thereof respectively, dismissed as inadmissible the Cantines’ requests for annulment of the Commission’s letter of 31 July 1998 and for a declaration that the Commission had unlawfully failed to act.
Valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti tutkimatta Cantinoiden vaatimukset, jotka koskivat komission 31.7.1998 päivätyn kirjeen kumoamista, ja kyseisen tuomion 83 kohdassa se puolestaan jätti tutkimatta vaatimukset, jotka koskivat sen toteamista, että komissio oli syyllistynyt laiminlyöntiin.
It also rejected, in paragraph 84 of that judgment, the request that the Court find against the Commission on the basis of unjust enrichment.
Kyseisen tuomion 84 kohdassa se myös jätti tutkimatta vaatimuksen, joka koski komission tuomitsemista maksuvelvolliseksi perusteettoman edun saamisen johdosta.
On the other hand, the Court of First Instance found, in paragraph 150 of the judgment under appeal, that the claim for compensation under Article 235 EC was admissible and held, in paragraph 1 of the operative part of the judgment, that ‘[t]he Commission is required to make good the damage sustained by the [Cantine] following the bankruptcy of [DAI], as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation [No 2499/82], payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.’
Valituksenalaisen tuomion 150 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sen sijaan katsoi, että EY 235 artiklan nojalla esitetty korvausvaatimus on tutkittava, ja se totesi kyseisen tuomion tuomiolauselman 1 kohdassa, että ”komissio on velvollinen korvaamaan vahingon, jonka [Cantinat] ovat kärsineet [DAIn] konkurssin johdosta sen takia, että [asetuksen N:o 2499/82] 9 artiklassa käyttöön otetussa järjestelmässä ei ollut menetelmää, jonka avulla olisi voitu taata kyseisessä asetuksessa säädetyn yhteisön tuen maksaminen asianomaisille tuottajille”.
In particular, with regard to the admissibility of the claim under Article 235 EC, the Court of First Instance, in the context of the plea raised by the Commission alleging that the proceedings against the Community for noncontractual liability were timebarred, first stated, in paragraph 129 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down by Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not begin to run before all the requirements governing the obligation to make good the damage had been satisfied, namely the existence of unlawful conduct on the part of the Community institutions, the fact of the damage alleged and the existence of a causal link between that conduct and the damage claimed.
Erityisesti EY 235 artiklan nojalla esitetyn vaatimuksen tutkittavaksi ottamisen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa komission esittämän sen väitteen yhteydessä, jonka mukaan oikeus nostaa kanne sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun nojalla on vanhentunut, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitettu vanhentuminen voi alkaa kulua vasta, kun kaikki vahingonkorvausvelvollisuuden perusteena olevat edellytykset eli se, että yhteisön toimielin on toiminut lainvastaisesti, että väitetty vahinko on tosiasiassa syntynyt ja että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, ovat täyttyneet.
The Court of First Instance then stated, in paragraph 130 of the judgment under appeal, that in cases in which the Community’s liability stemmed from a legislative measure, as in this instance, the limitation period could not begin to run before the injurious effects of the measure had been produced and hence before the time at which the persons concerned had suffered certain damage.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi kyseisen tuomion 130 kohdassa, että silloin kun esillä olevan tapauksen tavoin kyse on lainsäädäntötoimesta aiheutuvasta yhteisön vastuusta, vanhentumisaika ei voi alkaa kulua ennen kuin tästä toimesta aiheutuvat vahinkoseuraukset ovat syntyneet ja ennen kuin asianomaiset ovat näin ollen kärsineet kiistattoman vahingon.
The Court of First Instance then held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that, in the case under examination, the limitation period had begun to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid had been suffered for certain by the Cantine.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi täten valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa vanhentumisaika oli alkanut kulua siitä, kun Cantinat kiistatta olivat kärsineet vahinkoa sen johdosta, että yhteisön tuki jäi kokonaan tai osittain maksamatta.
It observed, in paragraph 132 thereof, that it was not disputed in the case that the last deliveries of wine by the Cantine took place in March 1983 and that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine under Article 9(1) of Regulation No 2499/82 not later than 90 days after the entry of the wine into the distillery, that is to say, not later than the end of June 1983.
Se totesi kyseisen tuomion 132 kohdassa, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa on selvää, että Cantinoiden viimeiset viinitoimitukset olivat tapahtuneet maaliskuussa 1983 ja että DAIn olisi asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 1 kohdan nojalla pitänyt maksaa niille viinin vähimmäisostohinta 90 päivässä viinin saapumisesta tislaamoon eli viimeistään kesäkuun 1983 lopussa.
In paragraph 133 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held, however, that, in the specific circumstances of the case, the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 due to the total or partial absence of payment of the minimum buyingin price within the timelimit laid down could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable from that date on.
Valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että tämän oikeudenkäynnin erityisissä olosuhteissa vahingon, jonka Cantinat kärsivät kesäkuun 1983 lopussa sen takia, että viinin vähimmäisostohinta jäi säädetyssä määräajassa kokonaan tai osittain maksamatta, ei voida katsoa olleen kyseisestä ajankohdasta lähtien kiistaton eli välittömästi uhkaava ja ennakoitavissa.
The Court of First Instance added, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that, in order to assess whether damage was certain, it was necessary to take account of the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by means of that security before a national court.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi valituksenalaisen tuomion 136 ja 145 kohdassa, että tämän kiistattomuuden arvioinnissa oli otettava huomioon DAIn italialaisissa tuomioistuimissa vireille panemat oikeudenkäynnit, jotka koskivat nimenomaan Assedilen antaman vakuuden kohtaloa, ottaen huomioon asetuksella N:o 2499/82 käyttöön otetun järjestelmän monimutkaisuus sekä käsiteltävänä olevan tapauksen erityiset olosuhteet, joissa huolellisen ja harkitsevan taloudellisen toimijan oli ollut ennen näiden oikeudenkäyntien päättymistä äärimmäisen vaikeaa tiedostaa, että se ei voi kansallisen tuomioistuimen avulla saada maksua kyseisistä tuista edellä mainitun vakuuden perusteella.
In paragraph 146 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that, in the case before it, the beneficiary of the security provided by Assedile was not finally decided by the national courts until after the Corte suprema di Cassazione had delivered its judgment on 28 November 1994 and that, therefore, the damage suffered by the Cantine could not have been certain before that date.
Valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa kansalliset tuomioistuimet määrittelivät Assedilen antaman vakuuden saajan lopullisesti vasta Corte di cassazionen 28.11.1994 antamassa tuomiossa ja että Cantinoiden kärsimä vahinko ei näin ollen voinut olla kiistaton ennen kyseistä päivämäärää.
The Court of First Instance concluded, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the fiveyear limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994, with the result that the action under Article 235 EC brought in 1998 could not be considered to be out of time.
Kyseisen tuomion 147 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätty viiden vuoden vanhentumisaika ei voinut alkaa kulua ennen 28.11.1994, joten EY 235 artiklan nojalla vuonna 1998 esitettyä vaatimusta ei voida pitää liian myöhään esitettynä.
It therefore stated, in paragraph 148 of the judgment under appeal, that the Commission’s plea that the action was timebarred had to be dismissed and, in paragraph 150 of that judgment, ruled that the claim for compensation was admissible.
Näin ollen se totesi valituksenalaisen tuomion 148 kohdassa, että vanhentumiseen perustuva komission väite on hylättävä, ja kyseisen tuomion 150 kohdassa, että tämä vaatimus voidaan tutkia.
Forms of order sought before the Court of Justice
Asianosaisten vaatimukset yhteisöjen tuomioistuimessa
— set aside the judgment under appeal in so far as it upholds the claim for compensation against it;
– kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä on hyväksytty sitä vastaan nostettu vahingonkorvauskanne
— by giving final judgment in the matter, dismiss the appeal as inadmissible; and
– ratkaisee asian lopullisesti jättämällä kyseisen kanteen tutkimatta
— order the Cantine to pay the costs of the present proceedings and of those incurred before the Court of First Instance.
– velvoittaa Cantinat korvaamaan tässä oikeusasteessa ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
The Cantine contend that the Court should:
Cantinat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
— dismiss the appeal;
– hylkää valituksen
— in the alternative, if the appeal is allowed, uphold the judgment under appeal in so far as it orders the Commission to pay compensation for damage by dismissing the objection of limitation raised by the latter; and
– toissijaisesti siinä tapauksessa, että valitus hyväksytään, hylkää komission esittämän vanhentumisväitteen ja pysyttää valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin komissio on siinä todettu vahingonkorvausvelvolliseksi
In support of its appeal the Commission raises a single plea alleging infringement, in paragraphs 129 to 150 of the judgment under appeal, of Article 46 of the Statute of the Court of Justice and of the principle of legal certainty.
Valituksensa tueksi komissio esittää yhden ainoan valitusperusteen, joka perustuu siihen, että valituksenalaisen tuomion 129–150 kohdassa on rikottu yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklaa ja loukattu oikeusvarmuuden periaatetta.
The Commission submits that the settled caselaw of the Court of Justice and the Court of First Instance lays down the principle that the fiveyear limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice does not begin to run until the damage to be made good has materialised.
Komissio esittää, että yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on esitetty periaate, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätty viiden vuoden vanhentumisaika, joka koskee oikeutta nostaa kanne yhteisöä vastaan sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella, ei ala kulua ennen kuin korvattava vahinko on syntynyt.
If that liability has its origin in a legislative measure, the limitation period can begin to run only once the persons concerned were bound to have incurred damage which was certain in character.
Jos kyseinen vastuu perustuu lainsäädäntötoimeen, tämä vanhentumisaika ei voi alkaa kulua ennen kuin asianomaiset ovat kärsineet kiistattoman vahingon.
In particular, the Commission criticises the Court of First Instance for failing to take account, in the judgment under appeal, of the fact that since 1983 Regulation No 2499/82 had caused actual damage to the Cantine by failing to provide for the possibility of Community aid being paid directly to the producer if the distiller became insolvent.
Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta erityisesti siitä, että se ei valituksenalaisessa tuomiossa ottanut huomioon, että asetuksesta N:o 2499/82 oli vuodesta 1983 lähtien konkreettisesti aiheutunut vahinkoa Cantinoille, sillä siinä ei säädetty mahdollisuudesta maksaa yhteisön tuki suoraan tuottajalle, jos tislaaja on maksukyvytön.
The point at which that limitation period began to run should therefore have been fixed as the day on which, because of DAI’s insolvency, the Cantine were unable to obtain payment of that aid within the 90-day period after the entry of the wine into the distillery provided for by that regulation.
Tämän vanhentumisajan alkamisajankohdaksi olisi siis pitänyt vahvistaa päivä, jolloin DAIn maksukyvyttömyyden takia Cantinat eivät voineet saada maksua kyseisestä tuesta edellä mainitussa asetuksessa säädetyssä 90 päivän määräajassa viinin saapumisesta tislaamoon.
According to the Commission, the Court of First Instance based its judgment, to the contrary, on the perception that the Cantine had suffered harmful effects from Regulation No 2499/82.
Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päinvastoin perustanut tuomionsa siihen käsitykseen, joka Cantinoilla kyseisen tuomioistuimen mukaan oli asetuksen N:o 2499/82 vahingollisista vaikutuksista.
In that regard, it submits that the Court of First Instance, which considered as being insufficient the fact that the Cantine knew that they had suffered damage stemming from the application of that regulation, held that a wholly subjective element was required, namely that the Cantine should be aware that they
Se väittää tältä osin, että arvioidessaan riittämättömäksi sen seikan, että Cantinat tiesivät kärsineensä vahinkoa kyseisen asetuksen soveltamisen johdosta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi välttämättömäksi täysin subjektiivisen seikan olemassaolon
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS could obtain redress only by way of an action for compensation brought against the Commission after the failure in this case of their attempts to obtain in the national courts payment of the Community aid by means of the attribution to them of the security provided by Assedile.
eli sen, että Cantinat tiedostivat, että ne voivat saada saatavansa tyydytetyiksi vain komissiota vastaan nostettavan vahingonkorvauskanteen avulla sen jälkeen, kun ne olivat käsiteltävänä olevassa tapauksessa epäonnistuneet pyrkimyksissään saada kansallisten tuomioistuinten avulla maksu yhteisön tuesta siten, että niille maksettaisiin Assedilen antama vakuus.
It takes the view that the Cantine cannot rely on that judgment since it takes account of involuntary ignorance of the event giving rise to the damage.
Se katsoo, että Cantinat eivät voi vedota tähän tuomioon, koska siinä otetaan huomioon tahaton tietämättömyys vahingon aiheuttaneesta seikasta.
As held in paragraphs 139 and 140 of the judgment under appeal, there is no doubt that the Cantine were aware of the procedure under Regulation No 2499/82.
Kuten valituksenalaisen tuomion 139 ja 140 kohdassa on todettu, ei ole epäilystäkään siitä, että Cantinat olivat tietoisia asetuksen N:o 2499/82 yksityiskohtaisista säännöistä.
The Commission also claims that the Court of First Instance failed to respect, in the judgment under appeal, the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta lisäksi siitä, että se ei ole valituksenalaisessa tuomiossa noudattanut oikeusvarmuuden vaatimusta, jota vanhentumisaikojen soveltaminen edellyttää.
Linking the determination of the point at which the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice starts to run to the subjective perception that any interested party may have of the certainty of the harm suffered would amount to leaving it up to the injured party to decide when the action for compensation would be finally timebarred.
Se, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitetun viiden vuoden määräajan alkamisajankohdan määrittäminen yhdistetään subjektiiviseen käsitykseen, joka millä hyvänsä asianosaisella voi olla kärsityn vahingon kiistattomuudesta, johtaa siihen, että vahingon kärsineelle asianosaiselle jätetään valta päättää se ajankohta, jolloin oikeus nostaa vahingonkorvauskanne on lopullisesti lakannut.
The Commission adds, in that connection, that the appeal proceedings brought by the Cantine could not, moreover, have had any influence on their conviction as to the certainty of the damage.
Komissio lisää tältä osin, että Cantinoiden aloittamat valitus- ja kassaatiomenettelyt eivät käsiteltävänä olevassa tapauksessa ole lisäksi mitenkään voineet vaikuttaa niiden näkemykseen vahingon kiistattomuudesta.
The Commission also submits that the Court of First Instance vitiated its judgment by a contradiction in the grounds thereof.
Komissio tuo lisäksi esiin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamaa tuomiota rasittaa perusteluiden ristiriitaisuus.