natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Mr Pflücke was employed as a bricklayer by G. & S. Bau GmbH in Pfaffenhofen (Germany) until he handed in his notice, which took effect on 30 June 1997. His former employer, from which he is still seeking payment of wages of DEM 3 502.80 for June 1997, completely ceased trading on 31 December 1997, and is now the subject of insolvency proceedings which were commenced on 2 January 1998. Under German law, in order to recover that claim for outstanding pay from the competent guarantee institution — namely, the Bundesanstalt — Mr Pflücke should have applied to that institution for payment of insolvency compensation within two months of the date on which the insolvency proceedings were commenced, in other words between 3 January and 2 March 1998.
Pflücke työskenteli muurarina Pfaffenhofeniin (Saksa) sijoittautuneessa G. & S. Bau GmbH:ssa irtisanomiseensa asti eli 30.6.1997 asti. Hänen entinen työnantajansa, jolta hän vaatii vielä 3 502,80 Saksan markan (DEM) palkkasaatavia kesäkuulta 1997, lopetti toimintansa kokonaan 31.12.1997 ja sitä koskeva konkurssimenettely aloitettiin 2.1.1998. Saksan lainsäädännön mukaan Pflücken olisi pitänyt vaatia toimivaltaiselta palkkaturvalaitokselta eli Bundesanstaltilta palkkaturvakorvausta tätä päivää seuraavan kahden kuukauden kuluessa eli 3.1. ja 2.3.1998 välisenä aikana, jotta hän olisi saanut korvauksen näistä maksamattomista palkkasaatavistaan.
Mr Pflücke did not make any such application during that period.
Pflücke ei kuitenkaan ollut esittänyt kyseisenä aikana mitään vaatimusta.
His legal counsel at the time merely notified Mr Pflücke's claim for outstanding pay to the court in charge of the insolvency proceedings on 2 February 1998.
Hänen silloinen oikeuden käyn tiasiamiehensä ainoastaan valvoi 2.2.1998 Pflücken maksamattoman palkkasaatavan konkurssiasiaa käsittelevässä tuomioistuimessa.
The court-appointed receiver then certified the existence of pay arrears of DEM 3 132.65 only.
Konkurssipesän hoitaja vahvisti tämän seurauksena ainoastaan 3 132,65 DEM:n suuruisen palkkasaatavan olemassaolon.
The certificate that he sent to Mr Pflücke on 10 March 1999 was forwarded to the Bundesanstalt by Mr Pflücke on 9 April 1999.
Se lähetti 10.3.1999 Pflückelle tästä todistuksen, jonka Pflücke lähetti Bundesantaltille 9.4.1999.
On 9 June 1999, Mr Pflücke expressly applied for insolvency compensation from the Bundesanstalt.
Pflücke vaati 9.6.1999 nimenomaisesti palkkaturvakorvausta Bundesanstaltilta.
The Bundesanstalt rejected that application by decision of 14 July 1999.
Bundesanstalt hylkäsi tämän vaatimuksen 14.7.1999 tekemällään päätöksellä.
On 16 August 1999, Mr Pflücke lodged an objection to that decision.
Pflücke valitti 16.8.1999 tästä päätöksestä.
The Bundesanstalt rejected that objection by decision of 21 October 1999. Mr Pflücke brought an action challenging that decision before the Sozialgericht Leipzig on 22 November 1999.
Koska Bundesanstalt hylkäsi vaatimuksen 21.10.1999 tekemällään päätöksellä, Pflücke nosti tästä päätöksestä 22.11.1999 kanteen Sozialgericht Leipzigissa.
The Sozialgericht Leipzig decided to stay proceedings and refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Sozialgericht Leipzig on päättänyt esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä.
By its first and second questions the national court seeks to ascertain essentially whether Directive 80/987, properly construed, precludes the application of a timelimit laid down by national law for the lodging of an application by an employee seeking to obtain, in accordance with the detailed rules laid down in that directive, payment of insolvency compensation.
Ensimmäisellä ja toisella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa pääasiallisesti selvittää, onko direktiiviä 80/987/ΕΤΎ tulkittava niin, että sen kanssa ristiriidassa on sellaisen kansallisen lainsäädännön mukaisen preklusiivisen määräajan soveltaminen, joka koskee palkatun työntekijän vaatimusta, jolla on tarkoitus saada kyseisellä direktiivillä vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti palkkaturvakorvaus.
It is settled case-law that such time-limits prescribed in national law may not be less favourable than those governing similar domestic applications (principle of equivalence) and may not be framed in such a way as to render impossible in practice the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaista on, että tällaiset kansallisessa lainsäädännössä säädetyt preklusiiviset määräajat eivät voi olla epäedullisempia kuin ne määräajat, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate) eikä niillä saada tehdä yhteisön oikeusjärjestyksessätunnustettujenoikeuksienkäyttämistä käytännössä mahdottomaksi(tehokkuusperiaate).
As regards payment of claims for salary which, by their very nature, are of great importance to the individual concerned, the shortness of the timelimit prescribed should not have the result that the individual concerned does not in practice succeed in complying with that time-limit, so that he does not benefit from the protection that Directive 80/987 is specifically intended to guarantee him.
Koska kyseessä ovat palkkasaatavat, jotka jo luonteeltaan ovat hyvin merkittäviä asianomaiselle työntekijälle, on tarpeen, että preklusiivisen määräajan lyhyys ei johda siihen, että hän ei käytännössä pystyisi noudattamaan kyseistä määräaikaa ja ettei hän saisi siis suojaa, joka direktiivillä 80/987/ΕΤΎ nimenomaisesti pyritään hänelle takaamaan.
If the national court finds that the national provision laying down the timelimit is not compatible with the requirements of Community law and that no compatible interpretation of that provision is possible, it must refuse to apply the provision in question.'
Kansallisen tuomioistuimen on siis varmistettava, että pääasiassa kyseessä olevan preklusiivisen määräajan pituus on perusteltu oikeusvarmuuteen ja erityisesti palkkaturvajärjestelmän moitteettomaan toimintaan liittyvillä pakottavilla syillä.
Advocate General J. Mischo delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
Yhteisöjen tuomioistuin on ratkaissut esitetyt kysymykset seuraavasti:
Preliminary ruling (Freedom of establishment — Taxation — Taxes on company profits — Limitation of the deductibility in one Member State of costs connected with holdings of a parent company in its subsidiaries established in other Member States — Coherence of the tax system) (Fifth Chamber)
Julkisasiamies J. Mischo on esittänyt ratkaisuehdotuksensa viidennen jaoston istunnossa 24 päivänä syyskuuta 2002.
By judgment of 11 April 2001 the Hoge Raad der Nederlanden (Supreme Court of the Netherlands) referred to the Court for a preliminary ruling two questions on the interpretation of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC), of Article 58 of the EC Treaty (now Article 48 EC), and of Council Directive 90/435/EEC of 23 July 1990.
Julkisasiamies ehdottaa, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi kysymyksiin seuraavasti:
Bosal is a company which carries on holding, financing and licensing/royalty related activities and which, as a taxpayer, is subject to corporation tax in the Netherlands. For the 1993 financial year, it declared costs amounting to NLG 3 969 339 in relation to the financing of its holdings in companies established in nine other Member States.
Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annettua neuvoston direktiiviä 80/987/ETY on tulkittava siten, että Arbeitsförderungsgesetzin (työelämän suhteiden edistämisestä annettu Saksan laki) 141 e §:n 1 momentissa säädetyn kaltaisen preklusiivisen määräajan soveltaminen niiden oikeuksien käyttämiseen,joita siinä annetaan työntekijöille heidän työnantajansa maksukyvyttömyyden varalta, ei ole direktiivin vastaista, mikäli tämän määräajan noudattamista koskeva vaatimus ei tee kyseisten oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai liian vaikeaksi, mikäli kyseinen määräaika ei ole epäedullisempi kuin määräajat, joita sovelletaan kansalliseen oikeuteen perustuviin vastaaviin vaatimuksiin, ja mikäli tämä määräaika ei ole suhteellisuusperiaatteen vastainen.
In an annex to its declaration concerning that financial year, Bosal claimed that those costs should be deducted from its own profits.
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tarvittavat selvitykset kansalliseen oikeuteen perustuvien tietojen ja kaikkien nyt käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen perusteella.
Taking the view that an interpretation of Community law was necessary in order to resolve the dispute before it, the Hoge Raad der Nederlanden decided to stay the proceedings and refer a number of questions to the Court for a preliminary ruling.
Kansallisella tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallista oikeussääntöä, joka ei ole yhteisön oikeussääntöjen mukainen ja jota ei voida tulkinnalla saattaa sen mukaiseksi.
The questions referred
18 päivänä syyskuuta 2003
By its questions, which it will be convenient to examine together, the referring court effectively asks whether Community law precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs are indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.
Ennakkoratkaisu Sijoittautumisvapaus — Verotus — Yhtiöiden voittojen verotus — Sellaisten kulujen vähennyskelpoisuuden rajoittaminen jäsenvaltiossa, jotka liittyvät yhtiön osuuksiin tytäryhtiöissä, joiden kotipaikka on jossakin toisessa jäsenvaltiossa — Verojärjestelmän johdonmukaisuus (viides jaosto)
In so far as Article 13(1) of the 1969 Law merely implements the possibility offered by Article 4(2) of the directive to refuse the deduction of costs incurred by parent companies in connection with holdings in the capital of their subsidiaries, it is compatible with the directive.
Hoge Raad der Nederlanden on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 11.4.2001 tekemällään päätöksellä kaksi ennakkoratkaisukysymystä EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 43 artikla) ja EY:n perustamissopimuksen 58 artiklan (josta on tullut EY 48 artikla) sekä 23 päivänä heinäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/435/ETY tulkinnasta.
However, that possibility may be exercised only in compliance with the fundamental provisions of the Treaty, in this case Article 52 thereof.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
As the referring court has pointed out, the limitation laid down in Article 13(1) of the 1969 Law of the deductibility of costs incurred by the parent company established in the Netherlands in connection with the capital of subsidiaries established in other Member States to cases where the latter generate, even if only indirectly, profits which are taxable in the Netherlands constitutes a hindrance to the establishment of subsidiaries in other Member States.
Bosal on holding-, rahoitus-, lisenssi- sekä rojaltitoimintaa harjoittava yhtiö, joka on yhtiöverovelvollinen Alankomaissa. Verovuodelta 1993 se on ilmoittanut 3 969 339 NLG:n suuruiset kulut, jotka ovat aiheutuneet siitä, että se on rahoittanut osuuksiaan yhdeksään muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneissa yhtiöissä.
In the light of that limitation, a parent company might be dissuaded from carrying on its activities through the intermediary of a subsidiary established in another Member State since, normally, such subsidiaries do not generate profits that are taxable in the Netherlands.
Bosal täydensi tältä verovuodelta tekemäänsä veroilmoitusta ja vaati tällöin, että nämä kulut vähennetään sen omasta voitosta.
Where there is no such direct link, because, for example, one is dealing with different taxes or the tax treatment of different taxpayers, the argument based on the coherence of the tax system cannot be relied upon.
Hoge Raad der Nederlanden katsoi, että sen käsiteltävänä olevan asian ratkaisu edellyttää yhteisön oikeuden tulkintaa, joten se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä.
Unlike operating branches or establishments, parent companies and their subsidiaries are distinct legal persons, each being subject to a tax liability of its own, so that a direct link in the context of the same liability to tax is lacking and the coherence of the tax system cannot be relied upon.
Näillä kysymyksillä, joita on syytä tarkastella yhdessä, kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, onko yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa kansallinen säännös, jonka mukaan jäsenvaltioon sijoittautuneen emoyhtiön voitosta kannettavaa veroa määritettäessä sallitaan emoyhtiön toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen tytäryhtiön pääomasta omistamaan osuuteen liittyvien kulujen vähentäminen vain, jos nämä kulut välillisesti myötävaikuttavat verotettavan voiton saamiseen jäsenvaltiossa, johon emoyhtiö on sijoittautunut.
As regards the tax situation of the latter in relation to the profits of their subsidiaries, however, it must be noted that those profits are not taxable in the hands of those companies, whether the profits come from subsidiaries taxable in the Netherlands or from other subsidiaries.
Vuoden 1969 lain 13 §:n 1 momentti ei ole ristiriidassa direktiivin kanssa siltä osin kuin sillä ainoastaan täytäntöönpannaan direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa annettu mahdollisuus evätä sellaisten kulujen vähennyskelpoisuus, jotka aiheutuvat emoyhtiöiden osuudesta niiden tytäryhtiöiden pääomaan.
'CouncilDirective 90/435/EEC of 23 July 1990 on the common system of taxation applicable in the case of parent companies and subsidiaries of different Member States, interpreted in the tight of Article 52 of the EC Treaty (now, after amendment, Article 43 EC) precludes a national provision which, when determining the tax on the profits of a parent company established in one Member State, makes the deductibility of costs in connection with that company's holding in the capital of a subsidiary established in another Member State subject to the condition that such costs be indirectly instrumental in making profits which are taxable in the Member State where the parent company is established.'
Asiassa on esitetty väite, joka koskee tarvetta taata verojärjestelmän johdonmukaisuus, ja tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-35/98, Verkooijen, 6.6.2000 antamassaan tuomiossa (57 kohta) todennut, että asioissa C-204/90 Bachmann ja C-300/90, komissio vastaan Belgia, 28.1.1992 annetuissa tuomioissa todetaan, että yhden ja saman verovelvollisen kohdalla veroedun saamisen ja tätä etua kompensoivan, saman verotuksen puitteissa kannetun veron välillä oli suora yhteys.
Advocate General S. Alber delivered his Opinion at the sitting of the Fifth Chamber on 24 September 2002.
Jos tällaista suoraa yhteyttä ei ole esimerkiksi, koska kyse on erillisistä verotuksista tai eri verovelvollisten verokohtelusta, ei ole mahdollista vedota verojärjestelmän johdonmukaisuuteen.
He proposed that the Court should answer as follows:
Kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa ei ole tällaista suoraa yhteyttä.
'(1) On a proper construction, Article 43 EC, in conjunction with Article 48 EC, precludes national rules which provide that a Member State may grant a parent company subject to tax in that Member State a deduction on costs relating to a holding owned by it provided that the relevant subsidiary makes profits which are subject to tax in the Member State in which the parent company is established.
Toisin kuin sivuliikkeet tai toimipaikat, emoyhtiöt ja niiden tytäryhtiöt ovat nimittäin erillisiä oikeushenkilöitä, joista kumpaankin sovelletaan omaa verotustaan, joten suoraa yhteyttä saman verotuksen osalta ei ole eikä verojärjestelmän johdonmukaisuuteen voida vedota.
(2) It makes no difference to the answer to Question 1 whether, where the subsidiary is subject to tax based on its profits in the Member State concerned but the parent company is not, the relevant Member State takes account of the abovementioned costs in levying tax on the subsidiary.'
Näiden emoyhtiöiden verotuksellisesta tilanteesta niiden tytäryhtiöiden voittojen osalta on todettava, että emoyhtiöitä ei veroteta näistä voitoista, tuottivatpa voittoa sitten Alankomaissa verotettavat tytäryhtiöt tai muut tytäryhtiöt.
Preliminary ruling (Telecommunications services — General authorisations and individual licences — Directive 97/13/EC — Fees and charges for individual licences) (Fifth Chamber)
Ennakkoratkaisu Telepalvelut—Yleiset valtuutukset ja yksittäiset toimiluvat - Direktiivi 97/13/EY— Yksittäisistä toimiluvista perittävät maksut
By two orders of 12 June 2001, received at the Registry of the Court on 23 July 2001, the Consiglio di Stato (Council of State) referred to the Court for a preliminary ruling under Article 234 EC an identical question on the interpretation of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services.
Consiglio di Stato on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 12.6.2001 tekemillään kahdella päätöksellä, jotka ovat saapuneet yhteisöjen tuomioistuimeen 23.7.2001, EY 234 artiklan nojalla samanlaisen ennakkoratkaisukysymyksen telepalveluakin yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10 päivänä huhtikuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13/EY tulkinnasta.
Main proceedings and the question referred for a preliminary ruling
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymys
Albacom and Infrostrada had to pay a deposit on the charge referred to in Article 20(2) of Law No 448 and in the decree of 21 March 2000 (hereinafter 'the contested charge').
Albacomin ja Infostradan oli maksettava lain nro 448 20 §:n 2 momentissa ja 21.3.2000 tehdyssä päätöksessä tarkoitetun maksun ennakkosumma (jäljempänä riidanalainen maksu).
The national court states that that sum amounts to ITL 5 300 000 000 for Albacom.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että tämä summa on Albacomin tapauksessa 5 300 000 000 Italian liiraa.
The two companies take the view that, by introducing the contested charge, Law No 448 in practice re-establishes the royalty which applied in Italy when telecommunications services were subject to a monopoly and infringes Community law.
Kyseiset kaksi yhtiötä katsovat, että kun laissa nro 448 otetaan käyttöön riidanalainen maksu, sillä palautetaan käytännössä toimilupamaksu,jota Italiassa sovellettiin aiemmin, kun televiestintäpalvelut olivat monopolijärjestelmän alaisia, ja rikotaan yhteisön lainsäädäntöä.
Each of those companies therefore submitted an extraordinary petition to the President of the Republic, seeking annulment of the decree of 21 March 2000.
Kumpikin mainituista yhtiöistä on siis vaatinut 21.3.2000 tehdyn päätöksen kumoamista ylimääräisessä muutoksenhaussa tasavallan presidentille.
The Ministry of the Treasury, Budget and Economic Planning accordingly requested an opinion from the Consiglio di Stato concerning the validity of that decree.
Rahavarain-, budjetti- ja taloussuunnitteluministeriö on sitten pyytänyt Consiglio di Statuita lausuntoa mainitun päätöksen pätevyydestä.
That Ministry maintains that the contested charge is neither an extension of the royalty nor a new tax, but rather a means by which the undertakings concerned contribute to the costs borne directly or indirectly by the State in preparing the measures necessary for the liberalisation of the telecommunications sector.
Kyseisen ministeriön mukaan riidanalaisella maksulla ei jatketa toimilupamaksun käyttöä eikä se ole uusi vero, vaan asianomaiset yritykset osallistuvat tällä tavalla niihin kuluihin, jotka suoraan tai epäsuorasti aiheutuvat valtiolle televiestintäalan vapauttamiseksi toteutettavista välttämättömistä toimenpiteistä.
Having doubts as to whether Article 20(2) of Law No 448 and the decree of 21 March 2000 complied with Community legislation, the national court decided to stay proceedings in the two cases and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, ovatko kyseinen 20 §:n 2 momentti ja 21.3.2000 tehty päätös yhteensopivia yhteisön lainsäädännön kanssa, se on päättänyt lykätä näiden kahden asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
'Does Directive 97/13/EC permit Member States to require undertakings holding a licence or authorisation to carry on telecommunications activities to make financial payments, whatever they may be called, other than and in addition to those allowed by the Directive?'
■Sallitaanko direktiivissä 97/13/EY se, että jäsenvaltiot määräävät yrityksille, joilla on toimilupa tai valtuutus harjoittaa televiestintää, direktiivissä hyväksyttyjen maksujen lisäksi muita, niistä poikkeavia rahallisia suorituksia niiden nimikkeestä riippumatta?"
Question referred for a preliminary ruling
Ennakkoratkaisukysymys
First of all, it must be noted that the main proceedings concern two undertakings which hold individual licences within the meaning of Directive 97/13 and that the observations presented to the Court concentrated on Article 11 of that directive, concerning the fees and charges which apply to undertakings holding individual licences.
Aluksi on syytä todeta, että pääasia koskee kahta yritystä, joilla on direktiivissä 97/13/EY tarkoitettu yksittäinen toimilupa ja että yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa keskitytään kyseisen direktiivin 11 artiklan säännöksiin, jotka koskevat yksittäisten toimilupien haltijayrityksiltä perittäviä maksuja.
The Consiglio di Stato is therefore essentially asking whether the provisions of that directive and, in particular, of Article 11 prohibit Member States from imposing financial charges such as the contested charge on undertakings which hold individual licences in the telecommunications sector solely because they hold such licences.
Näin ollen on katsottava, että Consiglio di Stato kysyy pääasiallisesti, kielletäänkö kyseisen direktiivin säännöksissä ja erityisesti sen 11 artiklassa jäsenvaltioita määräämästä yrityksille, joilla on televiestintäalan yksittäinen toimilupa, riidanalaisen maksun kaltaisia rahallisia suorituksia,jotka perustuvat pelkästään siihen, että niillä on toimilupa.
Aside from the fees and charges mentioned in Article 11 and the fees intended to cover administrative costs related to the general authorisation procedure laid down in Article 6, Directive 97/13 expressly provides for only one type of financial charge, namely financial contributions to the provision of universal service, referred to in Article 6 and in paragraph 3(2) of the annex to the directive.
Lukuun ottamatta direktiivin 97/13/EY 11 artiklassa mainittuja maksuja ja niitä 6 artiklassa säädettyjä maksuja, joilla pyritään kattamaan yleisiin valtuutuksiin liittyvistä menettelyistä aiheutuvat hallinnolliset kulut, direktiivissä säädetään nimenomaisesti vainyhdentyyppisistä maksuista, toisin sanoen osallistumisesta yleispalveluista aiheutuviin kuluihin, joita tarkoitetaan mainitussa 6 artiklassa ja kyseisen direktiivin liitteessä olevassa 3.2 kohdassa.
There is no dispute that the contested charge does not seek to cover the administrative costs relating to an authorisation procedure or to ensure optimal use of a scarce resource.
Sitä seikkaa, että riidanalaisella maksulla ei pyritä kattamaan valtuutukseen liittyvästä menettelystä aiheutuvia hallinnollisia kuluja eikä varmistamaan niukkojen voimavarojen käyttöä, ei ole kuitenkaan kiistetty.
Decree No 318 and the decree of 5 February 1998 establish other charges for those purposes.
Itse asiassa näitä tarkoituksia varten on otettu käyttöön muita maksuja asetuksella nro 318 ja 5.2.1998 tehdyllä päätöksellä.