natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Since it considered that, in those circumstances, the outcome of the dispute before it depended on the interpretation of Annex A, Chapter 1, point 2, indent (a), to Directive 85/73, the Verwaltungsgericht Mainz decided to stay the proceedings and refer the following question to the Court for a preliminar» ruling:
Koska Verwaltungsgericht Mainz katsoi näin ollen, että sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisu riippuu direktiivin 85/73/ETY liitteessä Aolevani luvun 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
and inspections connected with cutting operations is payable only in respect of meat that is actually cut in the cutting plant, or is it to be interpreted as meaning that the standard fee amount is payable in respect of all meat entering the cutting plant, irrespective of whether it is cut?'
"Onko duektirvin 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä %/43/ETY, liitteessä A olevan I luvun 2 kohdan a alakohtaa, tulkittava siten, että siinä säädetty kiinteä lisämaksu, jolla rahoitetaan leikkaamistoimenpiteisiin liittyvät tarkastukset ja valvontatoimet, on suoritettava vain lihasta, joka tosiasiassa leikataan leikkaamossa, vai onko tätä säännöstä tulkittava siten, että mainittu kiinteä maksu on suoritettava kaikesta lihasta, joka tuodaan leikkaamoon, riippumatta siitä, leikataanko tämä liha leikkaamossa?"
To answer this question, it should be observed that the De Venhorst judgment relates to the interpretation of Article 3(1) of Decision 88/408, under which the part of the fee covering the controls and inspections connected with the cutting operations referred to in Article 3(1)(B) of Directive 64/433 was fixed at a standard rate of ECU 3 per tonne, including the bone, of 'unboned meat intended for cutting'.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on edellä mainitussa asiassa De Venhorst annettu tuomio koskee tulkintaa, joka on annettava päätöksen 88/408/ETY 3 artiklan 1 kohdalle, jonka mukaan direktiivin 64/433/ETY 3 artiklan 1 kohdan Β alakohdan mukaisen leikkaamotoiminnan valvonnasta ja tarkastuksista perityn maksun osan kiinteäksi suuruudeksi määrättiin 3 ecua "leikattavaksi tarkoitetulta, ennen luiden poistoa" punnitulta lihatonnilta.
However, as may be seen from paragraph 14 above, Decision 88/408 was repealed as from 1 January 1994 by Directive 93/118, which, in place of Article 3(1) of Decision 88/408, introduced in Chapter I of the Annex to Directive 85/73, in the version then in force, a point 2, indent (a) which provided that those controls and inspections were now to be covered inter alia by the addition to the fee payable for the cost of inspections connected with slaughtering operations, as fixed in point 1 of thai chapter, of a standard amount of ECU 3 per tonne on 'meat entering a cutting plant'.
Kuten tämän tuomion 14 kohdasta käy ilmi, päätös 88/408/ETY on kuitenkin 1.1.1994 lähtien kumottu direktiivillä 93/118/ΕΓΎ, jolla on päätöksen 88/408/ETY 3 artiklan 1 kohdan sijasta lisätty direktiivin 85/73/ETY, sellaisena kuin se on tuolloin ollut voimassa, liitteessä olevaan I lukuun 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohta, jossa säädettiin, että mainitut valvonta ja tarkastukset oh vastedes rahoitettava erityisesti lisäämällä teurastustoimenpiteisiin liittyvinä tarkastuskuluina perittävään maksuun, sellaisena kuin se on vahvistettu saman I luvun 1 kohdassa, 3 ecun kiinteä määrä leikkaamoon tulevaa lihatonnia kohden.
So far as material to the present case, that provision in the annex to Directive 85/73, in the version resulting from Directive 93/1 IS. is taken over unchanged in Annex A, Chapter I, point 2, indent (a), to Directive 85/73.
Kyseinen direktiivin 85/73/ETY liitteessä oleva säännös, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivillä 93/118/ETY, on käsiteltävänä olevan asian kannalta merkitykselliseltä osaltaan toistettu ilman mitään muutoksia direktiivin 85/73/ETY liitteessä A olevan I luvun 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa.
Having regard to that new version of that provision, it must be concluded, first, thai the interpretation given by the Court in paragraph 29 of De Venhorst, namely that the part of the lee referred to in Article 3(1) of Decision 88/408 is to be calculated on the basis of the unboned weight of the meat which is actually cut in the cutting plant, cannot be applied to the provision which now appears in Annex A. Chapter 1, point 2, indent (a), to Directive 85/73.
Kun otetaan huomioon tämä mainitun säännöksen uusi muotoilu, on todettava yhtäältä, että yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa De Venhorst antamansa tuomion 29 kohdassa esittämää tulkintaa, jonka mukaan päätöksen 88/408/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu maksun osa on laskettava luut sisältävän ja leikkaamossa tosiasiassa leikattavan lihan painon perusteella, ei voida soveltaa säännökseen, joka nykyään on direktiivin 85/73/ETY Uineessa A olevan I luvun 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa.
Second, because of the unequivocal and clear terms of the latter provision, it musi be accepted that, by providing that the additional standard amount of the fee, intended to cover lhe controls and inspections connected with cutting operations, is to be applied to 'meat entering a culling plani', lhe Community legislature deliberately intended to depart from the rule established by Decision SS 408 and to prescribe expressly that that amount applies also to meat which enters a cutting plant wilhout being cut there.
Toisaalta viimeksi mainitun säännöksen yksiselitteisen ja selkeän sanamuodon johdosta on katsottava, että yhteisön lainsäätäjä on — säätäessään, että maksun kiinteää lisämäärää, jolla rahoitetaan leikkaamistoimenpiteisiin liittyvät valvonta ja tarkastukset, soveUetaan "leikkaamoon tulevaa lihatonnia kohden" — tarkoituksellisesti halunnut luopua päätöksellä 88/408/ETY käyttöönotetusta säännöstä ja säätää nimenomaisesti, että kyseistä määrää soveUetaan myös leikkaamoon tulevaan lihaan, jota ei leikata.
'Annex A, Chapter I, point 2, indent (a), to Council Directive 85/73/EEC of 29 January 1 985 on the financing of veterinary inspections and controls covered by Directives 891662/EEC, 90/425/EEC, 90/675/EEC and 91/496/EEC, as amended and consolidated by Council Directive 96/431EC of 26 June 1996, must be interpreted as meaning that the standard additional amount laid down by that provision to cover the cost of the controls and inspections connected with cutting operations is payable for all meat entering the cutting plant, irrespective of whether it is actually cut in that cutting plant.'
Direktiiveissä 89/662/ETY, 90/425/ΕΊΥ, 90/675/ETY ja 91/496/ETY tarkoùettujen eläinlääkärintarkastusten ja -valvonnan rahoittamisesta 29 päivänä tammikuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna ja kodifioituna 26.6.1996 annettala neuvoston direktiivillä 96/43/EY, liitteessä A olevan I luvun 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetty kiinteä lisämaksu, jolla rahoitetaan leikkaamistoimenpiteisiin liittyvien tarkastusten ja valvontatoimien kustannukset, on suoritettava kaikesta leikkaamoon tuodusta lihasta riippumatta siitä, leikataanko tämä liha tosiasiassa kyseisessä leikkaamossa.
Case C-32/02 Commission of the European Communities ν Italian Republic Social policy
Asia C-32/02 Euroopan yhteisöjen komissio v. Italian tasavalta Sosiaalipolitiikka
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 98/59/'EC — Term Employer -National law which excludes non-profit-making activities from the scope of the directive -Incomplete transposition) (Second Chamber)
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen —Direktiivi 98159/EY— Työnantajan käsite — Kansallinen lainsäädäntö, jolla jätetään direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sellainen toiminta, jolla ei tavoitella voittoa — Puutteellinen täytäntöönpano
By application lodged at the Court Registry on 5 February 2002, the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by not adopting the necessary provisions in respect of employers engaged in non-profit-making activities, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Council Directive 98/59/EC of 20 July 1998 on the approximation of the laws of the Member States relating to collective redundancies.
Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 5.22002 ja jossa se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä heinäkuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tarvittavia säännöksiä sellaisista työnantajista, jotka eivät tavoittele voittoa liiketoiminnassaan.
Since the Italian Republic did not lodge a defence within the time-limit laid down, the Court Registry asked the Commission if it intended to avail itself of the procedure for judgment by default provided for in Article 94(1) of the Rules of Procedure.
Koska Italian tasavalta ei ole esittänyt vastinetta säädetyssä määräajassa, yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamo on kysynyt komissiolta, aikooko se vedota työjärjestyksen 94 artiklan 1 kohdassa määrättyyn yksipuolista tuomiota koskevaan menettelyyn.
By letter of 28 June 2002, the Commission informed the Court that it would not avail itself of that possibility and would not oppose late lodgement of the Italian Republic's defence.
Komissio on ilmoittanut yhteisöjen tuomioistuimelle 28.6.2002 päivätyllä kirjeellä, että se luopuu tämän mahdollisuuden käyttämisestä ja ettei se vetoa simen, että Italian tasavallan vastine on jätetty liian myöhään.
It should be noted at the outset that the Italian Republic's defence may not be taken into consideration.
Aluksi on todettava, että Italian tasavallan vastinetta ei voida ottaa huomioon.
It was not lodged within the time-limit laid down in Article 40 of the Rules of Procedure, which was not extended by the President under Article 40(2), the Member State not having applied for an extension.
Sitä ei nimittäin ole annettu työjärjestyksen 40 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa, jota presidentti ei ole pidentänyt tämän säännöksen 2 kohdan mukaisesti, sUlä kyseinen jäsenvaltio ei ole pyytänyt sitä.
The Commission's agreement to late lodgement may not be taken into consideration, since the time-limit is not a matter for the parties to decide.
Komission suostumusta siihen, että vastine esitetään myöhässä, ei voida ottaa huomioon, sillä kyseinen määräaika ei ole asianosaisten määräysvallassa.
Moreover, the Italian Republic's defence does not comply with the formal requirements under Article 37(1) and (6) of the Rules of Procedure, since it was lodged with the Registry only by telefax, without the original being lodged no later than 10 days thereafter.
Sitä paitsi Italian tasavallan vastine ei ole työjärjestyksen 37 artiklan 1 ja 6 kohdan mukaisten muotomääräysten mukainen, sillä se on lähetetty kirjaamoon vain faksitse eikä alkuperäiskappaletta ole lähetetty viimeistään 10 päivää myöhemmin.
The Commission claims that, in Italian commercial law, the courts have consistently held that the concept of 'entrepreneur' in Article 2082 of the Italian Civil Code essentially covers any person engaging, in a business capacity, exclusively or primarily, in organised economic activity producing or exchanging goods and services with the specific intention of paying for the means of production.
Komissio väittää, että Italian kauppaoikeudessa Italian siviililain 2082 §:ssä tarkoitettu "yrittäjän" käsite tarkoittaa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöä, joka harjoittaa ammattimaisesti, yksinomaisesti tai päätoimisesti järjestäytynyttä taloudellista tuotantotoimintaa tai tavaroiden taikka palvelujen kauppaa sünä erityisessä tarkoituksessa, että tuotannontekijät korvataan.
This activity should be with a view to profit, namely to generate profit in return for the risk taken by the undertaking.
Tässä toiminnassa on tavoiteltava voittoa, eU yritystoiminnan riskistä on saatava vastiketta.
An interpretation to the contrary would not be consistent with the aims of the directive, as they are apparent from the second recital.
Komissio moittü Italian tasavaltaa siitä, ettei se ole pannut direktiiviä 98/59/EY asianmukaisesti täytäntöön sen henkilöllisen soveltamisalan osalta.
The Commission has shown that this category of employers is not covered by the provisions of the Italian legislation implementing the directive.
Komissio on osoittanut, että kyseisen direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettu Italian lainsäädäntö ei koske näiden työnantajien ryhmää.
Decfares that, by not adopting the necessary provisions in respect of employers engaged in non-profit-making activities, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Council Directive 98/59IEC of 20 July 1998 on the approximation of the laws of the Member States relating to collective redundancies;
Italian tasavalta ei ole noudattanut työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä heinäkuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tarvittavia säännöksiä sellaisista työnantajista, jotka eivät toiminnallaan tavoittele voittoa
Advocate General P. Léger did not delivered his Opinion.
Julkisasiamies P. Léger ei ole esittänyt ratkaisuehdotusta.
The Court (Second Chamber) decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion.
Kuultuaan julkisasiamiestä yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti ratkaista asian Uman ratkaisuehdotusta.
Preliminary ruling (Community Customs Code — Customs debt on importation — Charging of interest on arrears) (Second Chamber)
Ennakkoratkaisu Yhteisön tullikoodeksi (toinen jaosto)
By order of 28 February 2002 the Verwaltungsgerichtshof (Administrative Court) referred to the Court for a preliminary ruling a question on the interpretation of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code, and Commission Regulation (EEC) No 2454/93 of 2 July 1993 laving down provisions for the implementation of Regulation No 2913/92.
Verwaltungsgerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 28.2.2002 tekemällään päätöksellä ennakkoratkaisukysymyksen yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 sekä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 tulkinnasta.
On 17 December 1998 the Hauptzollamt Linz (Principal Customs Office, Linz) made a subsequent entry in the accounts, pursuant to Article 220(1) of the Customs Code, of customs duty payable by Hannl.
Hauptzollamt Linz kujasi 17.12.1998 tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan mukaisesti jälkikäteen tileihin tullin, joka Hannlin oli maksettava.
The amount of the customs duty thus entered in the accounts was ATS 30 694. The same day the Hauptzollamt increased those duties by ATS 2 157, pursuant to Article 108(1) of the Bundesgesetz betreffend ergänzende Regelungen zur Durchführung des Zollrechts der Europäischen Gemeinschaften (Federal Law relating to Additional Provisions for the Implementation of European Community Customs Law) of 23 August 1994 ('ZollR-DG').
Tileihin kirjatun tullin määrä oU 30 694 Itävallan Sillinkiä (ATS).
The Hauptzollamt rejected the complaint made by Hannl against that decision and Hannl appealed to the Finanzlandesdirektion.
Koska Hauptzollamt hylkäsi Hannl in kyseisestä päätöksestä tekemän oikaisupyynnön, kyseinen yhtiö valitti asiasta Finanzlandesdirektioniin.
On 2 November 2000, the Finanzlandesdirektion dismissed that appeal and supplemented the operative part of the decision of the Hauptzollamt by specifying the amount of ATS 228 668 (ATS 30 694 customs duty and ATS 197 974 turnover tax on importation), the interest rate of 5.66% per annum and the periods of arrears of 15 November 1998 to 14 December 1998 and 15 December 1998 to 14 January 1999.
Finanzlandesdirektion hylkäsi tämän valituksen 2.11.2000 mutta täydensi kuitenkin Hauptzollamtin päätöksen päätösosaa maininnalla, että veron määräytymisperuste on 228 668 ATS (josta 30 694 ATS on tuUia ja 197 974 ATS on tuontihikevaihtoveroa), vuotuinen korko on 5,66 prosenttia ja että vüvästymisjaksoja ovat ajanjaksot 15.11.1998-14.121998 ja 15.12.1998-14.1.1999.
Hannl then appealed against that decision to the Verwaltungsgerichtshof, arguing that the imposition of the increase in duty under Paragraph 108(1) of the ZollR-DG is contrary to Community law.
Hannl valitti tästä päätöksestä Verwaltungsgerichtshofiin vedoten siihen, että ZollR-DG:n 108 §:n 1 momentissa säädetty tulUnkorotus on yhteisön oikeuden vastainen.
Given that the Customs Code, which is intended to harmonise customs law, contains no provisions on interest or other tax obligations other than Articles 229, 232(1) and 241, it argued that the Member States are not authorised to adopt national measures on the subject.
Koska tullikoodeksi, jonka tarkoituksena on yhdenmukaistaa tullioikeus, ei 229 artiklan, 232 artiklan 1 kohdan ja 241 artiklan lisäksi sisällä ainoatakaan korkoja tai muita täydentäviä verovetvoitteita koskevaa säännöstä, jäsenvaltiot eivät voi toteuttaa tässä asiassa kansallisia toimia.
Taking the view that the solution of the dispute before it turned on an interpretation of Community law, that court decided to stay proceedings and refer a question to the Court for a preliminary ruling.
Koska kyseinen tuomioistuin katsoo, että vireillä olevassa oikeudenkäynnissä annettava ratkaisu edellyttää yhteisön oikeuden tulkintaa, se on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen.
As the Austrian Government has observed, in the absence of such a measure, traders would have an incentive to delay, through unlawful or negligent conduct, the entry in the accounts of a customs debt.
Kansallinen tuomioistuin kysyy pääasiassa sitä, onko tullikoodeksia ja soveltamisasetusta tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle,jossa säädetään tulUnkorotus sellaisissa tapauksissa, joissa
'Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code and Commission Regulation (EEC) No 2454/93 of 2 July 1993 laying down provisions for the implementation of Regulation No 2913/92 must be interpreted as not precluding legislation which provides for an increase in duty in the event of the incurrence of a customs debt under Articles 202 to 205 or 210 or 211 of the Customs Code or in the event of subsequent recovery under Article 220 of the Customs Code, corresponding to the amount which would have been incurred as interest on arrears for the period between the incurrence of the customs debt and the entry in the accounts or, in the case of subsequent recovery under Article 220 of the Customs Code, between the date when the customs debt originally entered in the accounts was due and the subsequent entry in the accounts ofthat debt, provided that the rate of interest is determined under conditions which are comparable to those applicable under national law to infringements of the same nature and gravity and which make the penalty effective, proportionate and dissuasive.
Yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että jäsenvaltioilla on toimivalta toteuttaa asianmukaiset toimet, joilla varmistetaan yhteisön tullisäännösten noudattaminen, kuitenkin sUlä edellytyksellä, että kyseiset toimet noudattavat suhteellisuusperiaatetta.
It is for the national court to determine whether the rate of increase at issue in the main proceedings is consistent with those principles.'
Sellainen korotus, josta pääasiassa on kysymys ja jonka tarkoituksena on varmistaa, että taloudelliset toimijat noudattavat yhteisön oikeuden säännöksiä, ei periaatteeltaan ole yhteisön oikeuden vastainen.
Advocate General P. Léger delivered his Opinion at the sitting of the Second Chamber on 15 Mav 2003.
Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko korotus, josta pääasiassa on kysymys, näiden periaatteiden mukainen.
'The provisions of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code do not preclude national legislation which provides that: where a customs debt is incurred pursuant to Articles 202 to 205, 210 or 211 of the Customs Code, the customs duty is to be increased by an amount which corresponds to the interest on arrears for the period between the incurrence of the customs debt and the entry in the accounts, and where a customs debt is the subject of subsequent recovery pursuant to Article 220 of the Customs Code, the customs duty is to be increased by an amount which corresponds to the interest on arrears for the period between the date on which the customs debt originally entered in the accounts was due and the date of the subsequent entry in the accounts, provided that the amount of interest is determined in accordance with the principle of proportionality and under conditions which are comparable to those applicable under national law to infringements of the same nature and gravity.
Yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2913/92 sekä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annettua komission asetusta (ETY) N:o 2454/93 on tulkittava siten, että niiden vastaista ei ole lainsäädäntö, jossa säädetään tulUnkorotus sellaisissa tapauksissa, joissa tullivelka syntyy yhteisön tullikoodeksin 202—205 artiklan tai 210 artiklan tai 211 artiklan nojalla taijoissa tulli kannetaan tämän koodeksin 220 artiklan mukaisesti jälkikäteen, silloin kun tullinkorotuksen määrä vastaa sen viivästyskoron määrää, joka olisi oUut maksettava tullivelan syntymisen ja tileihin kajoamisen väliseltä ajako, tai silloin kun tullikoodeksin 220 artiklan mukaisessa jälkikantotapauksessa sen määrä vastaa sen viivästyskoron määrää, joka olisi oUut maksettava alkuperäisen tileihin kajotun tulUvelan erääntymisen ja kyseisen tullivelan jälkikäteen tapahtuvan tileihin kajoamisen väliseltä ajotta, sillä edellytyksellä, että korkokanta vahvistetaan kansallisessa oikeudessa vastaavanlaatuisista ja vakavuudettaan samanlaisista rikkomisista säädettyä vastaavaksi ja että sanktio on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko korotus, josta pääasiassa on kysymys, näiden periaatteiden mukainen.
It is for the national court to determine whether the increase at issue complies with these principles.'
Julkisasiamies P. Leper on esittänyt ratkaisuehdotuksensa toisen jaoston istunnossa 15 päivänä toukokuuta 2003.
Case C-307/02 Commission of the European Communities ν French Republic Industrial policy
Asia C-307/02 Euroopan yhteisöjen komissio ν. Ranskan tasavalta Teollisuuspolitiikka
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 2000/21/EC dangerous substances — Failure to transpose) (Second Chamber)
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Direktiivi 2000/21/EY — Vaarallisten aineiden merkitseminen — Täytäntöönpanon laiminlyönti (toinen jaosto)
By application lodged at the Court Registry on 29 August 2002, the Commission of the European Communities brought an action for a declaration that, by failing to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with Commission Directive 2000/21/EC of 25 April 2000, or in any event not immediately informing the Commission of those provisions, the French Republic has failed to fulfil its obligations under Article 3 of that directive.
Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 29.8.2002 ja jossa se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut 25.4.2000 annetun komission direktiivin 2000/21/EY 3 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, koska se ei ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia säännöksiä tai ainakaan ilmoittanut niistä komissiolle.