natgillin/translations-raw huggingface dataset:
First, it refused to consider the exhaustion of domestic remedies as a condition for admissibility of the action for compensation brought by the Cantine against the Commission and, second, it linked the point from which the limitation period applicable to that action started to run to the date of a definitive judgment delivered at national level, in this case the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994.
Kyseinen tuomioistuin nimittäin yhtäältä kieltäytyi pitämästä sitä, että kaikkiin sisäisiin muutoksenhakukeinoihin oli turvauduttu, edellytyksenä Cantinoiden komissiota vastaan nostaman, sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvan kanteen tutkittavaksi ottamiselle, ja toisaalta se sitoi tähän kanteeseen sovellettavan vanhentumisajan alkamisen siihen päivään, jolloin kansallisella tasolla annettiin lopullinen tuomio, joka käsiteltävänä olevassa tapauksessa on Corte suprema di cassazionen 28.11.1994 antama tuomio.
For their part, the Cantine submit that the appeal is unfounded and that the Court of First Instance correctly held in the judgment under appeal that the conditions
Cantinat puolestaan väittävät, että valitus on perusteeton ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa asianmukaisesti päätellyt,
The Cantine take the view that it was necessary for them to await the outcome of the litigation at national level before referring the matter to the Community authorities, taking account, in particular, of the absence in this case of any provision regulating the position of the insolvent distiller.
Cantinat katsovat, että niiden oli odotettava oikeudenkäynnin päättymistä kansallisella tasolla ennen asian saattamista yhteisön viranomaisten käsiteltäväksi, kun otetaan erityisesti huomioon se, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ollut minkäänlaista oikeussääntöä, jossa olisi säännelty maksukyvyttömän tislaajan asemaa.
In that connection, they add that the Court of First Instance would undoubtedly have dismissed their action claiming liability on the ground that the domestic rights of action had not been exhausted.
Ne lisäävät tältä osin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi varmasti hylännyt niiden vahingonkorvauskanteen sillä perusteella, että kaikkiin sisäisiin muutoksenhakukeinoihin ei ollut turvauduttu.
The Cantine submit that the action is therefore not timebarred because the limitation period for proceedings against the Commission for noncontractual liability began to run only when the Corte suprema di cassazione dismissed their appeals, thereby rendering the judgment of the Tribunale civile di Roma res judicata.
Cantinoiden mukaan mitään vanhentumista ei siis ole tapahtunut, sillä komissiota vastaan nostettavaan, sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvaan kanteeseen sovellettava vanhentumisaika on alkanut kulua vasta silloin, kun Corte suprema di cassazione hylkäsi niiden valituksen, jolloin Tribunale civile di Roman tuomio tuli siten lainvoimaiseksi.
Furthermore, the Cantine reply to the Commission that its argument that the judgment under appeal contains a contradiction as regards the admissibility of the action against the Commission for noncontractual liability and the time from which the limitation period applicable to that action starts to run is, in any event, unfounded inasmuch as it is based on the juxtaposition of two parts of that judgment dealing with distinct legal concepts and events.
Lisäksi Cantinat vastaavat komissiolle, että sen väitteet, joiden mukaan valituksenalaiseen tuomioon sisältyy ristiriita siltä osin kuin kyse on komissiota vastaan nostetun, sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvan kanteen tutkittavaksi ottamisesta ja tähän kanteeseen sovellettavan vanhentumisajan alkamisajankohdasta, ovat joka tapauksessa perusteettomia, sillä ne perustuvat tämän tuomion kahden osan eli oikeudellisia käsitteitä koskevan osan ja eri tosiseikkoja koskevan osan rinnastamiseen.
If the Court accepts the Commission’s arguments that the proceedings against the Commission for noncontractual liability are timebarred, and if it were to set another point from which the limitation period for those proceedings began to run, the Cantine submit that such a limitation period cannot start to run against them before the unjust enrichment of the Community occurred by virtue of AIMA’s reassignment in 1991 to the EAGGF of the security provided by Assedile.
Jos yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy komission väitteet, jotka koskevat komissiota vastaan nostetun, sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvan kanteen vanhentumista, ja jos se vahvistaa uuden alkamisajankohdan tämän kanneoikeuden vanhentumisajalle, Cantinat väittävät, että tämä määräaika ei voi alkaa kulua niitä vastaan, ennen kuin yhteisön saama perusteeton etu toteutui siten, että AIMA palautti Assedilen antaman vakuuden EMOTR:lle vuonna 1991.
The Cantine submit that they learned of that reassignment to the EAGGF, and therefore of the unjust enrichment of the Community, only after receiving the Commission’s letter of 8 December 1997.
Cantinat väittävät, että ne saivat tietää tästä EMOTR:lle tapahtuneesta palautuksesta ja näin ollen yhteisön saamasta perusteettomasta edusta vasta silloin, kun ne saivat komission 8.12.1997 päivätyn kirjeen.
The limitation period for those proceedings should therefore start to run from that date.
Tämän kanneoikeuden vanhentumisajan olisi siis alettava kulua vasta tästä päivästä lähtien.
The Cantine rely, in that connection, on the settled caselaw of the Court of Justice and, in particular, Adams v Commission, according to which the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person only belatedly became aware of the event giving rise to that damage and thus could not have had a reasonable time in which to bring an action.
Cantinat vetoavat tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön ja erityisesti edellä mainittuun asiassa Adams vastaan komissio annettuun tuomioon, jonka mukaan vanhentumisaikaan ei voida vedota sellaista vahingon kärsijää vastaan, joka on saanut tietoonsa vahingon aiheuttaneen seikan vasta myöhemmin ja jolla ei näin ollen ole ollut käytettävissään kohtuullista aikaa kanteen nostamiseen.
The Cantine also state that they did not cease to safeguard their rights by applying to AIMA to obtain payment of the debts owed to them by DAI by way of the security provided by Assedile, and subsequently to the Commission in order to make a complaint concerning the irregularity committed by AIMA.
Cantinat korostavat myös, että ne eivät ole lakanneet puolustamasta oikeuksiaan, sillä ne ovat kääntyneet AIMAn puoleen saadakseen maksun DAIlta olevista saatavistaan Assedilen antaman vakuuden avulla ja sen jälkeen komission puoleen paljastaakseen AIMAn suorittaman lainvastaisuuden.
No culpable delay can therefore be attributed to them in this case.
Niiden ei siis voida katsoa syyllistyneen viivästykseen nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
It must be recalled, as a preliminary point, that the right to bring an action before the Community Courts can be exercised only under the conditions laid down in that regard by the provisions governing each specific action, in this case, an action for damages under Article 235 EC.
Aluksi on huomautettava, että oikeutta kanteen nostamiseen yhteisöjen tuomioistuimessa voidaan käyttää vain niiden edellytysten täyttyessä, joista on säädetty jokaisesta erityisestä kanteesta eli tässä tapauksessa EY 235 artiklassa tarkoitetusta vahingonkorvauskanteesta annetuissa säännöksissä.
In accordance with Article 46 of the Statute of the Court of Justice, proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability are barred after a period of five years from the occurrence of the event giving rise thereto.
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukaan vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista yhteisöjen vastuuta koskevissa asioissa on viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu.
The fiveyear limitation period referred to in that provision cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
Kyseisessä määräyksessä tarkoitettu viiden vuoden vanhentumisaika alkaa kulua silloin, kun kaikki korvausvelvollisuuden perusteena olevat edellytykset täyttyvät, ja erityisesti silloin, kun korvattava vahinko on syntynyt.
Therefore, in cases where, as in this instance, the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage (see, in
Näin ollen sellaisen tilanteen osalta, josta nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse ja jossa yhteisön vastuu perustuu lainsäädäntötoimeen, kyseinen vanhentumisaika ei voi alkaa kulua, ennen kuin mainitun toimen vahingolliset vaikutukset ovat ilmenneet ja näin ollen ennen kuin asianomaiset ovat kärsineet kiistattoman vahingon (ks. erityisesti yhdistetyt asiat
JUDGMENT OF 17. 7.
TUOMIO 17.7.2008 – ASIA C-51/05 P
In the present case the Court of First Instance held, in paragraph 131 of the judgment under appeal, that the limitation period began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the Cantine.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa katsonut, että vanhentumisaika on alkanut kulua siitä, kun Cantinat olivat kiistatta kärsineet vahinkoa sen johdosta, että yhteisön tuki jäi kokonaan tai osittain maksamatta.
It also stated, in paragraph 132 thereof, that it was not contested that DAI should have paid them the minimum buyingin price for wine not later than the end of June 1983 under Article 9(1) of Regulation No 2499/82.
Se on kyseisen tuomion 132 kohdassa lisäksi todennut, että on selvää, että DAIn olisi asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 1 kohdan nojalla pitänyt suorittaa tämä maksu niille viimeistään kesäkuun 1983 lopussa.
However, in the specific circumstances of the case, the Court of First Instance held, in paragraph 133 of the judgment under appeal, that the damage suffered by the Cantine at the end of June 1983 could not be regarded as being certain, that is to say, imminent and foreseeable, from that date on.
Tämän oikeudenkäynnin erityisissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa kuitenkaan arvioinut, että vahingon, jonka Cantinat olivat kärsineet kesäkuun 1983 lopussa, olisi katsottava olleen kyseisestä ajankohdasta lähtien kiistaton eli välittömästi uhkaava ja ennakoitavissa.
In order to assess whether the damage was certain, the Court of First Instance found, in paragraphs 136 and 145 of the judgment under appeal, that it was necessary to take into consideration the proceedings brought by DAI before the Italian courts specifically concerning the fate of the security provided by Assedile, in the light of the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances of the case, in which it was extremely difficult for a prudent and wellinformed trader to be certain, before the outcome of those proceedings, that he could not obtain payment of the aid concerned by way of that security before a national court.
Vahingon kiistattomuutta arvioitaessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 136 ja 145 kohdassa katsonut, että huomioon on otettava DAIn italialaisissa tuomioistuimissa vireille panemat oikeudenkäynnit, jotka koskevat nimenomaan Assedilen antaman vakuuden kohtaloa, ottaen huomioon asetuksella N:o 2499/82 käyttöön otetun järjestelmän monimutkaisuus sekä käsiteltävänä olevan tapauksen erityiset olosuhteet, joissa huolellisen ja harkitsevan taloudellisen toimijan on ollut ennen näiden oikeudenkäyntien päättymistä äärimmäisen vaikeaa tiedostaa, että se ei voi kansallisen tuomioistuimen avulla saada maksua kyseisistä tuista edellä mainitun vakuuden perusteella.
The Court of First Instance accordingly held, in paragraphs 145 to 147 of the judgment under appeal, that it was only after the judgment of the Corte suprema di cassazione of 28 November 1994 that the Cantine could have become aware that they would not obtain payment of the aid in question by way of that security and that the damage which they had suffered could therefore not have been certain before that date, with the result that the fiveyear limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before that date.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 145–147 kohdassa näin ollen päätellyt, että Cantinat ovat vasta Corte suprema di cassazionen 28.11.1994 antaman tuomion jälkeen voineet havaita, että kyseessä olevien tukien määrää ei makseta niille kyseisestä vakuudesta, ja että niiden kärsimä vahinko ei näin ollen ole voinut olla kiistaton ennen kyseistä päivämäärää, joten yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätty viiden vuoden vanhentumisaika ei ole voinut alkaa kulua ennen sitä.
In that regard it must be stated that, in proceeding in that manner, the Court of First Instance adopted a subjective approach to the question whether the conditions giving rise to the noncontractual liability of the Community had been established, according to which the damage caused by an unlawful legislative act cannot be regarded as certain as long as the allegedly injured party does not perceive it as such.
Tältä osin on todettava, että tällä tavoin menetellessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on omaksunut sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytysten täyttymisen osalta subjektiivisen lähestymistavan, jonka mukaan lainvastaisen oikeussäännön aiheuttamaa vahinkoa ei voida pitää kiistattomana niin kauan kuin väitetysti vahinkoa kärsinyt osapuoli ei pidä sitä sellaisena.
In the judgment under appeal, the Court of First Instance made the assessment of whether the damage caused to the Cantine was certain contingent on their becoming aware that they would not obtain compensation for their damage before the national courts.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa nimittäin asettanut Cantinoille aiheutuneen vahingon kiistattomuuden arvioinnin riippuvaiseksi siitä, että nämä tiedostavat, että ne eivät saa vahinkoaan korvatuksi kansallisten tuomioistuinten avulla.
The conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly objective criteria.
Edellytykset, joita sovelletaan velvollisuuteen korvata EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetut vahingot, ja näin ollen näiden vahinkojen korvaamista koskeviin kanteisiin sovellettavat vanhentumissäännöt eivät kuitenkaan voi perustua muihin kuin ehdottoman objektiivisiin kriteereihin.
Furthermore, it must be observed that preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Lisäksi on tuotava esiin, että siitä seikasta, että sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen perustuvaan kanteeseen sovellettavaa vanhentumisaikaa estetään alkamasta niin kauan kuin väitetysti vahinkoa kärsinyt osapuoli ei ole henkilökohtaisesti vakuuttunut siitä, että se on kärsinyt vahinkoa, seuraa, että kyseisen kanneoikeuden lakkaamisajankohta vaihtelee sen yksilöllisen näkemyksen mukaan, joka kullakin osapuolella saattaa olla vahingon tosiasiallisesta syntymisestä, ja tämän on katsottava olevan ristiriidassa vanhentumisaikojen soveltamisen edellyttämän oikeusvarmuuden vaatimuksen kanssa.
In that connection, it must also be observed that the Court has rejected the argument that the limitation period referred to in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until the victim has specific and detailed knowledge of the facts of the case, since knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to begin running (see order in Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v Commission, paragraph 31).
Tältä osin on huomattava myös, että yhteisöjen tuomioistuin on hylännyt väitteen, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitettu vanhentumisaika alkaa kulua vasta, kun vahinkoa kärsineellä on täsmällisesti ja yksityiskohtaisesti tiedossaan kyseessä olevat tosiseikat, sillä se, että tosiseikoista on tieto, ei kuulu niihin edellytyksiin, joiden on täytyttävä, jotta vanhentumisaika alkaa kulua (ks. em. asia Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi v. komissio, määräyksen 31 kohta).
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which the limitation period begins in proceedings being brought against the Community for noncontractual liability.
Subjektiivista arviota siitä, onko vahinko tosiasiallisesti syntynyt, ei siten voida ottaa huomioon, kun määritetään, milloin sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen perustuvaan kanteeseen sovellettava vanhentumisaika on alkanut.
It follows that, in the judgment under appeal, the Court of First Instance was unable to establish whether the damage caused to the Cantine was certain and therefore it could not determine the time at which the limitation period for their action for compensation began to run by relying on the perception of the Cantine with regard to the harmful effects of Regulation No 2499/82.
Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa voinut todeta Cantinoille aiheutuneen vahingon kiistattomuutta ja näin ollen määrittää niiden vahingonkorvauskanteeseen sovellettavan vanhentumisajan alkamisajankohtaa nojautumalla siihen käsitykseen, joka Cantinoilla oli ollut asetuksen N:o 2499/82 vahingollisista vaikutuksista.
The Court of First Instance ought, on the contrary, to have based itself for that purpose on exclusively objective criteria.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi sen sijaan pitänyt tässä tarkoituksessa nojautua yksinomaan objektiivisiin kriteereihin.
It is on precisely such criteria that the Court has already relied for the purpose of determining the date on which the limitation period provided for in Article 46 of the Statute of the Court of Justice begins to run.
Juuri tällaisiin kriteereihin yhteisöjen tuomioistuin on jo aiemmin nojautunut yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitetun vanhentumisajan alkamisajankohdan määrittämiseksi.
As is clear from paragraph 33 of Holcim (Deutschland) v Commission, the Court has held that that limitation period begins to run from the moment at which the financial loss suffered by the victim actually materialised.
Kuten edellä mainitussa asiassa Holcim (Deutschland) vastaan komissio annetun tuomion 33 kohdasta ilmenee, yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että kyseinen määräaika alkaa kulua siitä hetkestä lähtien, jolloin vahinkoa kärsineen taloudellinen vahinko on tosiasiallisesti syntynyt.
It follows therefore that the start of that period is linked to the objective loss actually caused to the assets of the party which claims to have suffered harm.
Tästä siis seuraa, että tämän määräajan alkaminen on sidottu vahinkoa väitetysti kärsineelle konkreettisesti tapahtuneeseen objektiiviseen omaisuudenmenetykseen.
In the present case, the Court of First Instance ought therefore, in the judgment under appeal, to have made the fiveyear limitation period for the action for compensation brought before it by the Cantine under Article 235 EC start to run from the date on which the damage caused by Regulation No 2499/82 objectively materialised in the form of an adverse impact on their assets.
Nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi valituksenalaisessa tuomiossa pitänyt siten vahvistaa, että Cantinoiden kyseisessä tuomioistuimessa EY 235 artiklan nojalla nostamaan vahingonkorvauskanteeseen sovellettava viiden vuoden vanhentumisaika on alkanut kulua siitä päivästä, jolloin asetuksella N:o 2499/82 aiheutunut vahinko oli objektiivisesti toteutunut siten, että se aiheutti Cantinoille omaisuudenmenetyksen.
The Court of First Instance ought, in particular, to have held that the limitation period had started to run when the application of the unlawful system for payment of Community aid provided for in Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually and objectively caused damage to the Cantine by failing to guarantee them direct payment of the Community aid at the time of DAI’s insolvency.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi erityisesti pitänyt katsoa, että kyseinen vanhentumisaika oli alkanut kulua siitä hetkestä, jolloin asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn, yhteisön tuen maksamista koskevan säännöstenvastaisen järjestelmän soveltaminen oli tosiasiallisesti ja objektiivisesti aiheuttanut Cantinoille vahinkoa siten, että niille ei taattu yhteisön tuen maksamista suoraan DAIn maksukyvyttömyystilanteessa.
That time should therefore have been fixed as the day on which the Cantine were unable to obtain that payment within 90 days from the entry of the wine into the distillery referred to in that provision, that is, at the end of June 1983, as is clear in particular from paragraph 132 of the judgment under appeal.
Täksi hetkeksi olisi siten pitänyt vahvistaa päivä, jolloin Cantinat eivät voineet saada kyseistä maksua mainitussa säännöksessä tarkoitetussa 90 päivän määräajassa viinin saapumisesta tislaamoon eli kesäkuun 1983 lopussa, kuten erityisesti valituksenalaisen tuomion 132 kohdasta ilmenee.
By holding, in paragraph 147 of the judgment under appeal, that the limitation period laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice could not have begun to run before 28 November 1994 and therefore, in paragraph 150 thereof, declaring
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen katsoessa valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa määrätty vanhentumisaika ei voinut alkaa kulua ennen 28.11.1994, ja todetessa kyseisen
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS admissible, on the ground that it was not out of time, the action for compensation brought before it on 12 October 1998, that is to say, more than 15 years after the damage actually occurred, the Court of First Instance misapplied the provisions governing the rules on limitation contained in that article.
tuomion 150 kohdassa näin ollen, että kyseisessä tuomioistuimessa 12.10.1998 eli yli 15 vuotta vahingon tosiasiallisen syntymisen jälkeen nostettu vahingonkorvauskanne on otettava tutkittavaksi, koska sitä ei ole nostettu liian myöhään, se on soveltanut virheellisesti kyseisessä artiklassa tarkoitettuja vanhentumissääntöjä koskevia säännöksiä.
Furthermore, the Cantines’ argument based on Adams v Commission, in which the Court held that the expiry of a limitation period cannot constitute a valid defence to a claim by a person who has suffered damage where that person could only belatedly have become aware of the event giving rise to it, must be rejected.
Lisäksi on syytä hylätä Cantinoiden väitteet, jotka perustuvat edellä mainitussa asiassa Adams vastaan komissio annettuun tuomioon, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että vanhentumisaikaan ei voida vedota sellaista vahingon kärsijää vastaan, joka on saanut tietoonsa vahingon aiheuttaneen seikan vasta myöhemmin.