natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Next, it appears to be common ground that the child was indeed wrongfully retained for the purposes of the Convention (Article 3) and the Regulation (Article 2(11)).
Lisäksi kysymyksessä vaikuttaa olevan kiistatta yleissopimuksessa (3 artikla) ja asetuksessa (2 artiklan 11 kohta) tarkoitettu lapsen ”luvaton palauttamatta jättäminen”.
At the time when the mother announced her intention not to return to Germany with the child, custody rights were actually exercised by both parents jointly, by virtue of German law, and the father had consented only to a two-week trip to Lithuania.
Ajankohtana, jona äiti ilmoitti aikomuksestaan olla palaamatta Saksaan lapsen kanssa, molemmat vanhemmat olivat tosiasiallisesti lapsen yhteishuoltajia Saksan oikeuden nojalla, ja isä oli antanut suostumuksensa ainoastaan kahden viikon oleskeluun Liettuassa.
It may be noted here that, by virtue of Article 21(1) of the Regulation, that provisional award of custody was to be recognised in Lithuania ‘without any special procedure being required’ — but that, under Article 21(3), it would have been open to the father to apply for a decision that it should be recognised, or to the mother to apply for a decision that it should not be recognised, both ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2’.
Tässä vaiheessa voidaan todeta, että asetuksen 21 artiklan 1 kohdan nojalla tämä huoltajuutta koskeva väliaikainen määräys oli tunnustettava Liettuassa ”vaatimatta minkään erityisen menettelyn noudattamista”, mutta saman artiklan 3 kohdan nojalla isä olisi voinut pyytää tuomion tunnustamista tai äiti sen tunnustamatta jättämisen vahvistavan tuomion antamista ”2 jaksossa tarkoitetussa menettelyssä”.
Neither, however, took that course.
Asiassa ei kuitenkaan ole ryhdytty kumpaankaan näistä toimista.
Then, on 30 October 2006, on the basis, essentially, of Article 12 of the Convention, the father requested the competent Lithuanian court (namely the Klaipėda court) to order the child’s return.
Isä vaati 30.10.2006 erityisesti yleissopimuksen 12 artiklan perusteella toimivaltaista Liettuan tuomioistuinta (tässä tapauksessa Klaipėdos apygardos teismas) määräämään lapsen palautettavaksi.
I would point out here that, even though he did not do so until sole custody had been awarded to him and confirmed on appeal, there was nothing to prevent him from making that application as soon as the child had failed to be returned.
Huomautan tässä yhteydessä, että vaikka hän ryhtyi tähän toimenpiteeseen vasta sen jälkeen, kun lapsen huolto oli uskottu yksin hänelle ja tämä ratkaisu oli vahvistettu, mikään ei olisi estänyt häntä esittämästä tätä vaatimusta jo siinä vaiheessa, kun lapsi oli tosiasiallisesti jätetty palauttamatta.
Thus, as the conditions for a displacement of jurisdiction set out in Article 10 of the Regulation were not satisfied, the jurisdiction conferred by Article 8 in all matters of parental responsibility remained with the courts of the Member State of the child’s habitual residence immediately before the wrongful retention, namely Germany.
Koska asetuksen 10 artiklassa asetetut edellytykset toimivallan siirtämiselle eivät olleet täyttyneet, 8 artiklan mukainen toimivalta kaikissa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa säilyi sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen hänen luvatonta palauttamatta jättämistään, toisin sanoen Saksassa.
With inescapable logic — confirmed, if need be, by Article 12(1) of the Regulation — the specific court concerned was that before which the divorce proceedings were pending, namely the Oranienburg court.
Aukottoman logiikan mukaan – jonka vahvistaa tarvittaessa asetuksen 12 artiklan 1 kohta – kysymys oli tarkkaan ottaen tuomioistuimesta, jossa avioeroasia oli vireillä, eli Amtsgericht Oranienburgista.
The child should have been brought back to Germany on 6 August 2006.
Lapsen olisi pitänyt palata Saksaan 6.8.2006.
When the mother announced her intention of remaining in Lithuania with the child, the father first applied to the court which had jurisdiction in matters of parental responsibility (the Oranienburg court) which, on 14 August 2006, provisionally granted him sole custody.
Koska äiti oli ilmoittanut aikomuksestaan jäädä Liettuaan lapsen kanssa, isä saattoi asian ensin vireille vanhempainvastuuta koskevissa asioissa toimivaltaisessa tuomioistuimessa (Amtsgericht Oranienburg), joka 14.8.2006 uskoi lapsen väliaikaisesti yksin hänen huoltoonsa.
The mother appealed, but that award of custody was upheld by the Brandenburg appeal court on 11 October following.
Äidin valitettua asiasta Branderburgisches Oberlandesgericht pysytti tämän huoltajuutta koskevan ratkaisun 11.10.2006.
Once seised, the Lithuanian court was in principle required to order the child’s return, as the one-year period provided for in Article 12 of the Convention had not yet expired.
Liettuan tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia oli saatettu, oli lähtökohtaisesti määrättävä lapsi palautettavaksi, sillä yleissopimuksen 12 artiklassa tarkoitettu vuoden määräaika ei ollut vielä kulunut umpeen.
It should also have issued its judgment no later than six weeks after the application was lodged (Article 11(3) of the Regulation).
Sen olisi myös pitänyt antaa tuomio kuuden viikon kuluessa siitä, kun pyyntö oli toimitettu sille (asetuksen 11 artiklan 3 kohta).
The only grounds on which it could have refused to order the child’s return were those set out in Article 13 of the Convention, read subject to Article 11(4) of the Regulation, and Article 20 of the Convention.
Perusteet, joilla se saattoi kieltäytyä palauttamisesta, rajoittuivat yleissopimuksen 13 artiklassa lueteltuihin perusteisiin, sellaisina kuin sitä on täydennetty asetuksen 11 artiklan 4 ja 5 kohdalla ja yleissopimuksen 20 artiklalla.
In the event, the Lithuanian court gave its decision — refusing the child’s return — on 22 December 2006, slightly over seven weeks after the application was lodged. 12
Tässä tapauksessa Liettuan tuomioistuin antoi tuomion – jolla palauttamisesta kieltäydyttiin – 22.12.2006 eli hieman yli seitsemän viikon kuluttua siitä, kun pyyntö oli toimitettu sille. 12
However, instead of using that possibility, the father appealed against the nonreturn order to the Lithuanian Court of Appeal, which, on 15 March 2007, quashed the decision and ordered the child’s return within one month. 13
Sen sijaan, että isä olisi turvautunut tähän mahdollisuuteen, hän valitti palauttamatta jättämistä koskevasta tuomiosta Lietuvos apeliacinis teismasiin, joka kumosi tuomion 15.3.2007 ja määräsi palauttamaan lapsen kuukauden kuluessa. 13
That order, it would seem, should have been enforced within the period laid down, as it appears from the Supreme Court’s judgment of 7 January 2008 that Article 2(6) of the Lithuanian law implementing the Regulation expressly precludes any further appeal from the Court of Appeal’s decision.
Näyttää siltä, että tämä viimeksi mainittu tuomio olisi pitänyt panna asetetussa määräajassa täytäntöön, sillä Lietuvos Aukščiausiasis teismasin 7.1.2008 antaman tuomion mukaan asetuksen täytäntöönpanemiseksi annetun Liettuan lain 2 §:n 6 momentissa kielletään nimenomaisesti kassaatiovalituksen tekeminen.
Immediate enforcement would, moreover, have been consistent with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Sen välitön täytäntöönpano olisi sitä paitsi ollut yleissopimuksen ja asetuksen perustavanlaatuisten tavoitteiden mukaista.
At that stage, pursuant to Article 11(6) of the Regulation, the Lithuanian court should have immediately transmitted a copy of its decision and other relevant documents to the competent court or central authority in Germany, to ensure that the German court received them within one month at the latest.
Kyseisen tuomioistuimen olisi pitänyt tässä vaiheessa asetuksen 11 artiklan 6 kohdan nojalla toimittaa välittömästi toimivaltaiselle tuomioistuimelle tai keskusviranomaiselle Saksassa jäljennös tuomiostaan ja asiaan kuuluvista asiakirjoista siten, että Saksan tuomioistuin saisi ne yhden kuukauden kuluessa.
From information given at the hearing, it appears that in fact it was the father’s lawyer who first notified the decision to the German central authority, and that a translation was later sent by the Lithuanian central authority.
Istunnossa esitettyjen selitysten mukaan Saksan keskusviranomainen sai ensin tuomion isän asianajalta, ja tämän jälkeen Liettuan keskusviranomainen lähetti sille käännöksen.
However, as a result of the mother’s application for the proceedings to be reopened and the procedural vagaries that have followed upon it, the decision was not enforced, nor has it been enforced to this day.
Äidin vaadittua asian käsittelyn aloittamista uudelleen ja asiassa sen jälkeen tapahtuneiden menettelyvirheiden vuoksi täytäntöönpanoa ei kuitenkaan toteutettu, ja tämä on tilanne edelleen.
On the contrary, enforcement of the Court of Appeal’s decision has been suspended on several occasions, even by the Supreme Court itself — despite that fact that the same Supreme Court 14 held, in its judgment allowing the reopening, that such suspension was not possible.
Sen sijaan Lietuvos apeliacinis teismasin tuomion täytäntöönpanoa on lykätty useaan kertaan, mukaan lukien Lietuvos Aukščiausiasis teismasissa – huolimatta siitä, että tämä kyseinen tuomioistuin 14on asian uudelleen käsittelyn aloittamisesta antamassaan tuomiossa katsonut, ettei tällainen täytäntöönpanon lykkääminen tule kysymykseen.
The Oranienburg court could then, on application by the father, have ordered the child’s return by virtue of Article 11(8) of the Regulation.
Amtsgericht Oranienburg olisi voinut isän pyynnöstä määrätä lapsen palautettavaksi asetuksen 11 artiklan 8 kohdan nojalla.
That would have been the last word.
Tämä tuomioistuin olisi silloin saanut sanoa viimeisen sanan asiassa.
If, after examining the question of custody in accordance with Article 11(7), it had then certified its judgment in accordance with Article 42 of the Regulation, that decision would have been enforceable in Lithuania as provided for in Articles 42 to 45.
Jos se olisi tutkittuaan huoltoa koskevan kysymyksen 11 artiklan 7 kohdan mukaisesti määrännyt lapsen palautettavaksi ja antanut tuomiosta todistuksen asetuksen 42 artiklan mukaisesti, tämä tuomio olisi ollut Liettuassa täytäntöönpanokelpoinen 42–45 artiklassa säädetyin edellytyksin.
13 — At the hearing, the agent for the German Government informed the Court that this decision was transmitted by the Lithuanian central authority to the German central authority, which notified it to the father’s lawyer but not, through an oversight, to the Oranienburg court.
13 – Saksan hallituksen asiamiehen istunnossa esittämien tietojen mukaan Liettuan keskusviranomainen toimitti tämän tuomion Saksan keskusviranomaiselle, joka toimitti sen isän asianajajalle mutta jätti erehdyksessä toimittamatta sen Amtsgericht Oranienburgille.
However, it is clear from that court’s judgment of 20 June 2007, and from the Brandenburg appeal court’s confirming judgment of 20 February 2008, that both those courts had cognisance of the decision.
Tämän tuomioistuimen 20.6.2007 antamasta tuomiosta samoin kuin sen pysyttäneestä Branderburgisches Oberlandesgerichtin 20.2.2008 antamasta tuomiosta kuitenkin ilmenee, että nämä tuomioistuimet olivat saaneet tietää tuomiosta.
12 — We do not have a copy of this decision, but it appears to be common ground that the refusal was based on Article 13(b) of the Convention, which provides for such a possibility if ‘there is a grave risk that his or her return would expose the child to physical or psychological harm or otherwise place the child in an intolerable situation’.
12 – Käytettävissäni ei ole tätä tuomiota, mutta on ilmeistä, että kieltäytyminen perustuu yleissopimuksen 13 artiklan b kohtaan, jossa määrätään tästä mahdollisuudesta, jos ”on olemassa vakava vaara, että palauttaminen saattaisi lapsen ruumiillisille tai henkisille vaurioille alttiiksi taikka että lapsi muutoin joutuisi kestämättömään tilanteeseen”.
14 — Albeit, according to information given by counsel for the father at the hearing, a different Chamber.
14 – Kuitenkin eri kokoonpanossa isän edustajan istunnossa antamien tietojen mukaan.
Even if enforcement of a judgment of a court of a Member State within its own territory is a matter for domestic law, it can only be concluded, at this point, that the outcome of these successive suspensions — the fact that, nearly two years after she was first supposed to return and more than 15 months after the decision ordering her return was issued, the child has still not been brought back to Germany — is totally incompatible with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Vaikka jäsenvaltion tuomioistuimen antaman tuomion täytäntöönpano sen omalla alueella kuuluu kansallisen oikeuden piiriin, tässä vaiheessa ei voida muuta kuin todeta, että peräkkäisistä lykkäyksistä seurannut tilanne – se, että lähes kaksi vuotta palauttamatta jättämisen jälkeen ja yli 15 kuukautta palauttamiseen velvoittavan tuomion antamisen jälkeen lasta ei ole vielä palautettu Saksaan – on täysin yhteensopimaton yleissopimuksen ja asetuksen perustavanlaatuisten tavoitteiden kanssa.
and (c) the reasons for not ordering return given by the Klaipėda court in its decision (of 22 December 2006, now quashed, subject to the proceedings being reopened) were examined but not accepted.
mutta oli edustettuna 15) ja c) että Klaipėdos apygardos teismasin palauttamatta jättämistä koskevassa tuomiossa (22.12.2006 annettu tuomio, joka on sittemmin kumottu sillä varauksella, että asian käsittely aloitetaan uudelleen) ilmoittamat palauttamatta jättämisen perusteet on tutkittu ja hylätty.
Thus, even if the transmission procedure provided for in Article 11(6) of the Regulation was not formally observed in every particular, the aim sought was well and truly achieved, and it is quite clear, from both the judgment of the Oranienburg court of 20 June 2007 and that of the Brandenburg appeal court of 20 February 2008 dismissing the mother’s appeal, that both courts ruled in full knowledge of the background.
Vaikka asetuksen 11 artiklan 6 kohdassa tarkoitettua tuomion toimittamista koskevaa menettelyä ei ole kaikkien yksityiskohtien osalta muodollisesti noudatettu, Amtsgericht Oranienburgin 20.6.2007 antamasta tuomiosta ja Branderburgisches Oberlandesgerichtin 20.2.2008 antamasta tuomiosta, jolla äidin valitus hylättiin, ilmenee selvästi näiden kahden tuomioistuimen tehneen ratkaisunsa kaikista asian olosuhteista tietoisina.
I come now to the Oranienburg court’s judgment granting divorce, awarding sole custody definitively to the father and ordering (yet again) the child’s return (delivered on 20 June 2007 and confirmed on 17 February 2008 by the Brandenburg appeal court).
Tarkastelen seuraavaksi Amtsgericht Oranienburgin 20.6.2007 antamaa tuomiota, jossa puolisot tuomitaan avioeroon, huoltajuus uskotaan lopullisesti isälle ja lapsi määrätään (jälleen) palautettavaksi (Branderburgisches Oberlandesgerichtin 17.2.2008 pysyttämä tuomio).
That judgment was certified in accordance with Article 42 of the Regulation, which normally means that it must be ‘recognised and enforceable’ in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Tästä tuomiosta on annettu asetuksen 42 artiklan mukaisesti todistus, mikä tavallisesti merkitsee sitä, että palauttaminen ”on tunnustettava ja on pantavissa täytäntöön” Liettuassa ”ilman, että on tarpeen julistaa se täytäntöönpanokelpoiseksi, ja ilman, että on mahdollista kiistää sen tunnustamista”.
The status of that decision and of its accompanying certificate, in the light of the provisions of the Regulation, raises doubts for the referring court, expressed in its fifth question.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on viidennessä kysymyksessään tuonut esille kysymyksiä, joita on herännyt tälle tuomiolle ja siitä annetulle todistukselle asetuksen säännösten perusteella annettavasta merkityksestä.
That question, I consider, is best addressed first, as it appears to lie at the core of the matter, and the answer to it may guide the approach to several other questions.
Mielestäni on tarkoituksenmukaista käsitellä tätä kysymystä ensimmäisenä, sillä se vaikuttaa keskeisimmältä ja sen ratkaisusta voidaan saada vastaus useisiin muihin kysymyksiin.
15 — It appears from the German judgments in the case-file that the mother was represented and able to submit observations, though not physically present, in the proceedings giving rise to the Oranienburg court’s judgments of 14 August 2006 and 20 June 2007, and that she was present and heard in the proceedings giving rise to the Brandenburg appeal court’s confirmatory judgment of 20 February 2008.
15 – Asiakirja-aineistoon sisältyvistä Saksassa annetuista tuomioista ilmenee, että äiti oli edustettuna ja että hänellä oli tilaisuus esittää huomautuksia, vaikka hän ei ollutkaan paikalla Amtsgericht Oranienburgin 14.8.2006 ja 20.6.2007 antamiin tuomioihin johtaneissa oikeudenkäynneissä, ja että hän oli henkilökohtaisesti paikalla ja häntä kuultiin oikeudenkäynnissä, joka johti Branderburgisches Oberlandesgerichtin 20.2.2008 antamaan tuomioon, jolla 20.6.2007 annettu tuomio pysytettiin.
That information was confirmed at the hearing before the Court of Justice, when the mother was again present.
Nämä seikat on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, jossa äiti niin ikään oli paikalla.
I note that the certificate accompany- ing that decision uses the standard form provided for and contains all the required information and statements, and that the judgment itself indicates, in line with Article 42(2) of the Regulation, that (a) it was not considered appropriate to hear the child, having regard to her age, (b) the parties
Tästä tuomiosta annetussa todistuksessa käytetään säädettyä kaavaketta, se sisältää kaikki vaaditut tiedot ja vakuutukset, ja tuomiossa itsessään todetaan asetuksen 42 artiklan 2 kohdan mukaisesti, a) että lapsen kuulemista ei ole pidetty aiheellisena lapsen ikä huomioon ottaen, b) että osapuolilla oli tilaisuus tulla kuulluiksi (äiti ei ollut paikalla
The fifth question
Viides kysymys
The Supreme Court wishes to know essentially whether, in the procedural circumstances of the case, the Regulation allowed the German court to order the child’s return and issue the certificate under Article 42.
Tällä kysymyksellään Lietuvos Aukščiausiasis teismas haluaa ennen kaikkea tietää, onko Saksan tuomioistuin kysymyksessä olevassa prosessuaalisessa tilanteessa saanut määrätä lapsen palautettavaksi asetuksen säännösten nojalla ja antaa sen 42 artiklassa tarkoitetun todistuksen.
It transpired at the hearing that some very divergent — even diametrically opposing — views as to the meaning of those provisions are variously held by different Member States and by the Commission.
Istunnossa kävi ilmi, että jäsenvaltioiden ja komission keskuudessa esiintyy hyvin erilaisia ja jopa täysin vastakkaisia näkemyksiä näiden säännösten merkityksestä.
On the one hand, they are interpreted to mean that, initially, only the courts of the Member State where the child is actually present have jurisdiction, in the framework of the Convention and Article 11 of the Regulation, to order his or her return, and that such jurisdiction cannot be exercised by the courts of the Member State of habitual residence unless and until there is a final, enforceable nonreturn order, having the force of res judicata, issued by a court of the Member State where the child is actually present.
Yhden tulkinnan mukaan aluksi ainoastaan sen jäsenvaltion tuomioistuimet, missä lapsi on, ovat toimivaltaisia yleissopimuksen ja asetuksen 11 artiklan nojalla määräämään lapsen palautettavaksi, ja asuinpaikkajäsenvaltion tuomioistuimet voivat käyttää tätä toimivaltaa ainoastaan, jos – ja vain siitä lähtien kun – palauttamatta jättämisestä on annettu sen jäsenvaltion tuomioistuimen, missä lapsi on, tuomioistuimen lainvoimainen ja täytäntöönpanokelpoinen tuomio.
On the other hand, there is the view that the courts of the Member State of habitual residence also, at all times, enjoy jurisdiction to order the child’s return, either by virtue of Article 8 (read with Article 10) of the Regulation or in the context of the Convention and Article 8 of the Regulation. 16
Toisen tulkinnan mukaan myös sen jäsenvaltion, jossa lapsen asuinpaikka on, tuomioistuimilla on milloin tahansa toimivalta määrätä lapsi palautettavaksi joko asetuksen 8 artiklan nojalla (luettuna yhdessä 10 artiklan kanssa) tai yleissopimuksen ja asetuksen 11 artiklan perusteella. 16
In view of those diverging interpretations, I think it is essential for the Court to give a very clear ruling on this aspect of the Regulation.
Näiden erilaisten tulkintojen vuoksi on mielestäni välttämätöntä, että yhteisöjen tuomioistuin ottaa erittäin selvän kannan tähän asetusta koskevaan seikkaan.
For my part, I would immediately dismiss any assumption that the courts of the Member State where the child is actually present have exclusive jurisdiction up to the time they issue a nonreturn order.
Omasta puolestani hylkäisin suoralta kädeltä vaihtoehdon, jonka mukaan sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, missä lapsi on, olisi yksinomainen toimivalta siihen asti, kunnes ne antavat tuomion palauttamatta jättämisestä.
16 — Inasmuch as Articles 12 and 13 of the Convention do not determine jurisdiction but issue instructions to any competent court, and Article 11(1) to (5) of the Regulation refer to those articles.
16 – Siltä osin kuin yleissopimuksen 12 ja 13 artikla eivät sisällä toimivaltasääntöjä vaan kaikille toimivaltaisille tuomioistuimille tarkoitettuja ohjeita ja siltä osin kuin asetuksen 11 artiklan 1–5 kohdassa viitataan niihin.
With regard to the competence of the courts of the Member State of habitual residence to order the child’s return, a further distinction should be drawn between two possible bases of jurisdiction: Article 8 of the Regulation (read in conjunction with Article 10 and, where appropriate, Article 12(1)) and Article 11(8) of the Regulation (read in conjunction with the provisions of the Convention).
Tarkasteltaessa sen jäsenvaltion tuomioistuimen, jossa lapsen asuinpaikka on, toimivaltaa määrätä lapsen palautettavaksi on seuraavaksi erotettava kaksi mahdollista toimivaltaperustetta: asetuksen 8 artikla (luettuna yhdessä 10 artiklan ja tarvittaessa 12 artiklan 1 kohdan kanssa) ja asetuksen 11 artikla, erityisesti sen 8 kohta (luettuna yhdessä yleissopimuksen määräysten kanssa).
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Yleissopimuksen 12 artiklassa tosin lähdetään siitä, että palauttamispyyntö pannaan vireille juuri näissä tuomioistuimissa, ja niiden puoleen ensin kääntyminen vaikuttaakin loogiselta, sillä niiden antaman tuomion täytäntöönpaneminen ei edellytä missään tilanteessa eksekvatuurimenettelyä.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Pitää myös paikkansa, että asetuksen 11 artiklan sanamuodon perusteella voidaan olettaa, että siinä on ensisijaisesti ajateltu tuomiota siinä jäsenvaltiossa, missä lapsi on.
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Yleissopimus ei kuitenkaan sisällä yhtään toimivaltasääntöä eikä yhdessäkään asetuksen säännöksessä nimenomaisesti säädetä, että toimivalta määrätä lapsi palautettavaksi rajoittuisi sen jäsenvaltion tuomioistuimiin, missä lapsi on.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.
Tämä toimivalta on siis kiistaton, mutta mikään ei edellytä sen olevan yksinomainen.