natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Joint projects are more frequent in EU Member States, with the exception of the cooperation that has developed within the framework of the Nordic Council and on the borders of Switzerland which in most cases did not originate in EU initiatives.
Yhteistyö lisääntyy EU-jäsenyyden myötä. Tästä poikkeuksena mainittakoon Pohjoismaiden ministerineuvoston puitteissa kehittynyt yhteistoiminta sekä Sveitsin raja-alueilla tehtävä yhteistyö, joka useimmissa tapauksissa ei ole alkanut unionin aloitteesta.
The countries where cooperation was most prevalent all belonged to the heart of Europe.
Yhteistyö on yleisintä Euroopan ydinmaiden alueilla. Ylivoimaisesti ahkerimmin yhteistyötä tekivät Saksan alueet.
German regions were by far the greatest participants in joint projects, followed by the French, Italian, Austrian and Swiss regions.
Seuraavilla sijoilla olivat Ranskan, Italian, Itävallan ja Sveitsin alueet.
The pace has been particularly fast in connection with the deepening and widening of European cooperation, e.g. through the 1987 Single Act and in connection with earlier enlargements.
Eurooppa-yhteistyön syventyessä ja laajentuessa esim. vuoden 1987 yhtenäisasiakirjan toteuttamisen sekä unionin aiempien laajentumisten myötä, on yhteistyön kasvuvauhti ollut erittäin nopeaa.
For instance, crossborder cooperation was rare in Greece, Portugal and Spain before they became members of the EU.
Ennen EU-jäsenyyttä oli rajanylittävä yhteistyö esim. Kreikassa, Portugalissa ja Espanjassa harvinaista.
There was a dramatic increase in this development in eastern Europe after 1989-1990, only a short time after the fall of the communist governments there.
On merkille pantavaa, miten nopeasti vastaava kehitys lähti käyntiin Itä-Euroopassa vuoden 1989-90 jälkeen melkein heti kommunistihallinnon päätyttyä.
Both Tacis and Phare are examples of programmes whose structure has been inspired by many features of Interreg and which are intended to pave the way for new members of the EU.
Tacis-ja Phare-ohjelmat ovat esimerkkejä merkittävällä tavalla Interreg-ohjelman inspiroimista ohjelmista, joiden tavoitteena on helpottaa uusien jäsenvaltioiden liittymistä unioniin.
Forms of crossborder cooperation
Rajanylittävän yhteistyön muodot
Different types of arrangement lay the foundations for cooperation at sub-state level.
Valtakunnallista tasoa alemman tason yhteistyölle luovat pohjaa lukuisat erilaiset järjestelyt.
It is impossible to frame common rules at supranational level since that would be like creating new supranational bodies.
Valtion tason yläpuolella ei ole mahdollista laatia yhteisiä sääntöjä, koska se edellyttäisi uuden ylikansallisen tason luomista.
A number of other methods have instead developed along voluntary lines.
Tilalle onkin kehitetty monia muita toimintatapoja vapaaehtoispohjalta.
The paradox is that it is primarily national governments which negotiate agreements at international level — not regions or the European Commission.
Ristiriita piilee siinä, että kansainvälisellä tasolla sopimuksista neuvottelevat ensisijaisesti valtioiden hallitukset, eivätkä alueet tai komissio.
Consequently the scope for intra-state negotiations with border regions eager to cooperate with their foreign counterparts is a decisive factor.
Tämän vuoksi ratkaiseviksi muodostuvat valtion sisäiset neuvottelut, joita käydään niiden raja-alueiden kanssa, jotka haluavat ryhtyä yhteistyöhön muiden maiden alueiden kanssa.
Formally regions cannot do more than their responsibilities allow.
Muodollisesti alueet voivat toimia ainoastaan vastuunsa rajoissa.
At the same time it is clear that they can do more than their official remit provides for in, for instance, bargaining and encouraging on their own initiative various interested local and regional players to share the costs of transregional cooperation.
Samalla on selvää, että ne voivat toimia muodollista toimivaltaansa laajemmin, esim. neuvottelemalla ja kannustamalla oma-aloitteisesti alue- ja paikallistason yhteistyöstä kiinnostuneita tahoja osallistumaan rajanylittävän yhteistyön kustannuksiin.
There are also a number of other informal channels for boosting opportunities for independent regional initiatives.
Lisäksi tarjolla on monia epävirallisia kanavia, joilla voidaan parantaa itsenäisten alueellisten aloitteiden mahdollisuuksia.
Interregional organisations such as AEBR (Association of European Border Regions) and AER (Assembly of European Regions) have been successful in highlighting the importance of cooperation across national frontiers as a way of developing regions and in stressing that the potential impact is closely connected with greater regional autonomy.
Alueiden väliset järjestöt, kuten Euroopan raja-alueiden liitto AEBR (Association of European Border Regions) ja Euroopan alueiden liitto AER (Assembly of European Regions) ovat onnistuneesti korostaneet valtioiden rajat ylittävän yhteistyön merkitystä alueiden kehittämiskeinona. Ne ovat lisäksi korostaneet, että tulosten syntyminen riippuu läheisesti alueellisen itsehallinnon laajuudesta.
Clearly regions wishing to cooperate across national frontiers cannot rely entirely on national governments as regards involvement in crossborder matters.
On selvää, etteivät valtioiden rajat ylittävään yhteistyöhön halukkaat alueet voi luottaa ainoastaan valtioiden hallitusten sitoutumiseen rajanylittävään toimintaan.
Nonetheless central governments play a key role in fostering a favourable climate for cooperation through bilateral and multilateral agreements and crossborder national committees.
Valtioilla on myös avainasema, kun yhteistyölle luodaan myönteisiä edellytyksiä kahdenvälisin ja monenkeskisin sopimuksin sekä rajanylittävien valtiollisten komiteoiden muodossa.
We know from experience that crossborder cooperation often starts with an inter-state committee set up to solve crossborder problems, e.g. the opening up of new communication routes.
Kokemus on osoittanut, että rajanylittävän yhteistyön lähtökohtana on usein rajanylittäviä ongelmia ratkomaan asetettu valtioiden välinen komitea. Esimerkkinä mainittakoon uusien yhteyksien luominen.
Major infrastructure projects create excellent opportunities for operational cooperation since they break down natural frontiers and thereby make it easier to cross mountains, seas, rivers and valleys which previously kept populations apart.
Huomattavat perusrakenteisiin liittyvät hankkeet luovat käytännön yhteistyölle poikkeukselliset mahdollisuudet, sillä ne ylittävät luonnon asettamat rajat ja parantavat siten mahdollisuuksia ihmiset aiemmin erottaneiden vuorten, merien, jokien ja laaksojen ylittämiseen.
It is also essential for spatial planning to be better coordinated.
Perusrakennehankkeet korostavat myös tarvetta parantaa maankäytön suunnittelua.
To make a real impact, it is necessary for several tiers of authority to cooperate.
Todelliset aikaansaannokset edellyttävät kuitenkin eri tasoja edustavien viranomaisten yhteistoimintaa.
Local and regional schemes alone cannot deal with all the obstacles to free movement across frontiers.
Paikallisin ja alueellisin aloittein ei yksin voida ratkaista kaikkia kysymyksiä, jotka haittaavat vapaata liikkumista rajan yli.
Tax, employment, social insurance and housing are issues that can only be tackled effectively if more than one decisionmaking level is involved.
Verotukseen, työmarkkinoihin, sosiaaliturvaan ja asumiseen liittyvien kysymysten tehokas ratkaiseminen edellyttää usean päätöksentekotason osallistumista.
These matters normally do not even come within the remits of local and regional authorities.
Nämä kysymykset eivät tavallisesti edes kuulu paikallis- ja alueviranomaisten vastuualueeseen.
It is therefore necessary to involve several players.
Onkin välttämätöntä, että mukaan saadaan useita toimijoita.
Here the European Commission plays a key role in placing pressure on national governments, securing funding and actively encouraging local and regional initiatives.
Tässä yhteydessä komissiolla on ratkaiseva rooli, sillä se voi painostaa jäsenvaltioiden hallituksia, varmistaa taloudellisten resurssien saatavuuden ja kannustaa aktiivisesti paikallisia ja alueellisia aloitteita.
It has been found that national governments have no objections to the EU shouldering responsibility for at least some regional concerns.
On käynyt ilmi, etteivät jäsenvaltioiden hallitukset vastusta sitä, että EU vastaa ainakin osittain alueellisista kysymyksistä.
Individual countries do not have the same ambition as in the past to pursue an independent regional policy.
Valtiot eivät enää halua entisessä määrin noudattaa itsenäistä aluepolitiikkaa.
Given that interdependency between several tiers of authority has been properly developed, there are no major reasons for national governments to try to obstruct the growth of cooperation arrangements at levels below the supranational and international.
Monitasoisen riippuvuuden myötä ei ylikansallisen ja valtioidenvälisen tason alapuolella tehtävän yhteistyön muotojen kehittämisen estäminen ole valtioiden hallitusten kannalta järkevää.
Indeed there are sound grounds for internal problems to be dealt with at other levels than the often overburdened central government.
Monet syyt päinvastoin puoltavat valtion sisäisten ongelmien ratkaisemista monesti ylikuormitetun keskushallinnon sijasta muilla tasoilla.
These inter-state bodies lay the foundations for crossborder cooperation by making it possible to coordinate policy more effectively in a number of sectors which otherwise impede cooperation.
Valtioiden väliset komiteat luovat edellytyksiä rajanylittävälle yhteistyölle, sillä ne mahdollistavat politiikan entistä paremman koordinoinnin aloilla, jotka muutoin estävät yhteistyön käynnistymisen.
Often working groups are set up in specific spheres: environment, transport and infrastructure, social affairs and research and development.
Tavallisesti työryhmiä luodaan alakohtaisesti käsittelemään esim. ympäristöön, liikenteeseen, perusrakenteisiin, sosiaaliasioihin sekä tutkimukseen ja kehitykseen liittyviä kysymyksiä.
This is tantamount to recognition on the part of central government that barriers must be dismantled to step up crossborder exchanges.
Samalla keskushallinnot myöntävät, että valtioiden rajat ylittävän vaihdon edistäminen edellyttää esteiden poistamista.
Local and regional authorities are involved through their membership of special committees.
Alue- ja paikallisviranomaiset osallistuvat toimintaan erityiskomiteoissa työskentelevien edustajiensa kautta.
The problem of these committees is that they are not so effective in creating the right dynamic interaction between different levels, which requires relatively few resources but has proved to have a major impact on readiness to cooperate.
Komiteoiden toimintaan liittyy kuitenkin ongelma. Ne eivät useinkaan onnistu luomaan oikeaa ja dynaamista monitasoista riippuvuutta, joka kaikesta huolimatta ei vaadi kovinkaan paljon voimavaroja mutta jolla on huomattava vaikutus yhteistyöhalukkuuteen.
The degree of regional autonomy is more or less clearly defined in constitutions.
Alueiden itsemääräämisoikeuden aste on yleensä määritelty melko selkeästi maiden perustuslaeissa.
Federal constitutions go furthest in this matter.
Tässä yhteydessä liittovaltioiden perustuslait menevät kaikkein pisimmälle.
Federations provide formal guarantees for territorial division of powers between two formally equal units: over and above the central government, the regions or federal states.
Liittovaltioissa kahden muodollisesti tasavertaisen kokonaisuuden eli keskushallinnon ja alueiden tai osavaltioiden alueellispohjainen vallanjako taataan muodollisesti.
In recent years a number of pragmatic and targeted reforms have paved the way for régionalisation in several European countries without any constitutional changes taking place.
Viime vuosina monissa Euroopan maissa alueellistumista on edistetty käytännöllisin ja kohdennetuin uudistuksin perustuslakeja muuttamatta.
Financial resources and tax revenue alone will, however, not suffice in order to achieve lasting changes.
Pysyviä muutoksia ei kuitenkaan saada aikaan pelkästään taloudellisten resurssien ja verotulojen avulla.
Resources and legal and political powers must be transferred to the regions if we are to be able to talk about crossborder régionalisation.
Resurssien lisäksi alueille on siirrettävä myös juridista ja poliittista valtaa, jotta voidaan puhua rajanylittävästä alueellistumisesta.
One example is the setting up of democratically elected assemblies which either represent both sides directly or, which is usually the case, indirectly represent local authorities which choose to cooperate within the framework of a union of local authorities.
Tämä ilmenee esim. sellaisten demokraattisesti valittujen edustuselinten muodostamisena, jotka joko suoraan tai yleensä välillisesti (kuntayhtymän puitteissa) edustavat yhteistyöhön ryhtyviä molempien osapuolten kuntia.
In my thesis I have chosen to distinguish between unitary states and federations.
Väitöstyössäni tein eron yhtenäisvaltioiden ja liittovaltioiden välille.
Federation is still an alien concept for most countries which do not already have some federal elements.
Useimmissa maissa liittovaltiomuotoa vierastetaan, mikäli niissä ei näihin asti ole omaksuttu sen piirteitä.
Experience shows that formal division of powers only comes about in extraordinary circumstances when a state's entire existence is threatened by war or in connection with voluntary or imposed peace agreements.
Kokemus osoittaa, että muodollinen vallanjako toteutuu ainoastaan erityistilanteissa, joissa valtion olemassaolo on sodan vuoksi uhattuna tai joissa solmitaan joko vapaaehtoinen tai pakkorauha.
In typical unitary states, such as the United Kingdom, Netherlands and Sweden, the local authority level is still far more important than the regions.
Tyypillisissä yhtenäisvaltioissa kuten Isossa-Britanniassa, Alankomaissa ja Ruotsissa kuntatason merkitys on edelleen huomattavasti aluetasoa suurempi.
One major difference is that the local authority level in these countries presents no challenge to the central government whereas federal states in federations such as Germany and Switzerland lay claim to equality in domestic policy matters and thus also make greater claims to autonomy in external relations.
Merkittävä ero on siinä, ettei kuntataso kyseisissä maissa millään muotoa uhkaa keskushallintoa. Saksan ja Sveitsin kaltaisten liittovaltioiden osavaltiot vaativat puolestaan tasavertaisuutta sisäpolitiikassa ja siten myös pontevammin itsehallintoa ulkomaansuhteissa.
The paradox is that greater powers in the areas on which régionalisation normally focuses — education, infrastructure, spatial planning and structural policy — require large-scale resources.
Ristiriita on siinä, että lisääntynyt toimivalta alueellistamisen kohteina tavallisesti olevilla aloilla, kuten koulutuksessa, perusrakenteissa, maankäytönsuunnittelussa ja rakennepolitiikassa, edellyttää huomattavia voimavaroja.
Regions are seldom prepared to shoulder these costs themselves.
Alueet ovat kuitenkin harvoin valmiita vastaamaan syntyvistä kuluista yksin.
Unless regions are allocated a combination of legal, political and financial powers, régionalisation will remain just a pipe dream.
Ellei alueille myönnetä myös oikeudellisia, poliittisia ja rahoituksellisia mahdollisuuksia, alueellistaminen jää haaveeksi.
In other words it is probable that further steps towards régionalisation are to some extent linked with existing measures to improve conditions for pursuing crossborder cooperation.
On toisin sanoen todennäköistä, että yhteys alueellistumisen edistymisen ja nykyisten rajanylittävän yhteistyön edellytyksiä parantamaan tähtäävien toiminen välillä on heikko.
Purely national forms of régionalisation are not enough to get rid of the negative barrier effects created by national frontiers.
Kansalliset alueellistamistoimet eivät yksin riitä kumoamaan valtioiden rajoilla ilmeneviä estevaikutuksia.
Some form of crossborder régionalisation is necessary, i.e. in practice the same powers in external relations or at any rate the authority to conclude agreements in the spheres of internal affairs for which local authorities are responsible.
Tarvitaan rajanylittävää alueellistumista, eli käytännössä kotimaista toimivaltaa vastaavia valtuuksia ulkomaansuhteiden hoidossa tai vähintään valtuuksia solmia sopimuksia aloilla, jotka kuuluvat kyseisten viranomaisten kotimaisen toimivallan piiriin.
During the current period the most important crossborder programme, Interreg, has a budget of around ECU 4,000 million.
Kuluvalla kaudella tärkeintä rajanylittävää ohjelmaa, eli Interreg -ohjelmaa varten on myönnetty noin 4000 miljoonaa euroa.
Besides Interreg, Tacis and Phare are the programmes which focus most on cooperation.
Monilla EU-ohjelmilla on onnistuttu edistämään rajanylittävää yhteistyötä.
Influenced in particular by Article 10 and Interreg, cooperation has grown rapidly since the early 1990s.
Interreg-ohjelman lisäksi kaikkein eniten yhteistyöhön suuntautuvat Tacis-ja Phare-ohjelmat.
increase is most apparent in the border areas between Spain and Portugal, and between France and Spain, and most recently along the border between Germany and Poland.
Selvintä kasvu on ollut Espanjan ja Portugalin sekä Ranskan ja Espanjan raja-alueilla sekä hieman myöhemmin Saksan ja Puolan rajalla.
One common factor is that these regions have started from a very low starting point.
Näille alueille yhteistä on erittäin alhainen lähtötaso.
This is regarded as a good way of preparing for EU enlargement.
Yhteistyötä pidetään hyvänä keinona valmistella unionin laajentumista.
Gradually policy networks have been developed in connection with programme implementation and to some extent also in connection with the framing of policy.
Ajan myötä ohjelman toteuttamisen ja jossain määrin myös politiikan muotoilun ympärille on muodostunut poliittisia verkkoja.
Projects are a natural means of generating new ideas on the right instruments for their implementation.
Hankkeen yhteydessä syntyy luonnostaan uusia ajatuksia sen toteuttamisen edellyttämistä välineistä.
It can therefore be hard to distinguish between lobbying and practical implementation of policy.
Lobbausta voikin tämän vuoksi olla vaikea erottaa politiikan käytännön toteutuksesta.
The Interreg programme has proved uncontroversial, mainly because it is transnational and not redistributory.
Interreg-ohjelma on osoittautunut kiistoja herättämättömäksi, erityisesti koska se on ylikansallinen eikä koske rahoituksen uudelleenjakoa.
Programmes focus directly on crossborder situations and not on reapportioning funds from one area to another.
Ohjelma keskittyy suoraan rajanylittäviin ilmiöihin, eikä rahoituksen jakamiseen uudelleen kohteesta toiseen.
There has therefore been no opposition on the part of governments. On the contrary, the Interreg programme has managed to combine local, regional and national resources in an innovatory form.
Tämän vuoksi Interreg-ohjelma ei ole kohdannut vastustusta valtion tasolla, vaan on päinvastoin onnistunut yhdistämään paikalliset, alueelliset ja jäsenvaltioiden voimavarat uutta luovalla tavalla.
In the most successful cases, all decisionmaking levels have realised that they have shared interests.
Kaikkein menestyksekkäimmissä tapauksissa eri päätöksentekotasot ovat panneet merkille, että niillä on yhteisiä etuja.
Overall it would seem that cooperation has benefited greatly from EU assistance in large areas of Europe.
Tiivistetysti vaikuttaa siltä, että EU:n tuki on edistänyt yhteistyötä huomattavasti eri puolilla Eurooppaa.
This drive gathered momentum only after the reform of the Structural Funds in 1988, when the budget was doubled and partnerships were introduced as a method of working with EU programmes.
Yhteistyö käynnistyi toden teolla vasta vuoden 1988 rakennerahastouudistuksen jälkeen, jonka yhteydessä talousarvio kaksinkertaistettiin ja ohjelmaan liittyvänä työskentelytapana käyttöön otettiin kumppanuus.
Content and nature of cooperation
Yhteistyön sisältöjä luonne
To date experience has shown that public authorities are the main protagonists in cooperation schemes.
Tähänastiset kokemukset viittaavat siihen, että yhteistyöhön osallistuvista toimijoista enemmistön muodostavat julkisviranomaiset.
In the great majority of cases, organisation takes private law forms.
Useimmissa tapauksissa organisaatiomuoto on yksityisoikeudellinen.
At local and regional level, private law forms of association are roughly three times more common than public law forms.
Paikallis- ja aluetasolla yksityisoikeudellinen järjestäytymismuoto on noin kolme kertaa julkisoikeudellista yleisempi.
In my recent research into regional partnerships in Sweden I have found that some new players, e.g. universities, have started to play a greater role in regional cooperation and development schemes.
Ruotsin alueellisia kumppanuuksia koskevassa myöhemmässä tutkimuksessani ilmeni, että joidenkin uusien toimijoiden, kuten yliopistojen, rooli alueellisessa yhteis- ja kehittämistyössä tulee entistä tärkeämmäksi.
Partnership has been far less successful in respect of involving private business.
Elinkeinoelämän yksityissektorin kanssa kumppanuus ei ole toiminut läheskään yhtä hyvin.
That does not seem to be the case in crossborder cooperation because of the major role played by chambers of commerce in regional cooperation, especially in Germany, France, Austria and Switzerland.
Tämä ei kuitenkaan koske rajanylittävää yhteistyötä, koska kauppakamareilla on etenkin Saksassa, Ranskassa, Itävallassa ja Sveitsissä merkittävä asema alueellisessa yhteistyössä.
Chambers of commerce are only surpassed by local and regional authorities when it comes to crossborder contacts.
Kauppakamareita yleisemmin rajanylittäviä kontakteja on ainoastaan paikallis- ja alueviranomaisilla.
Private companies played a surprisingly important role, followed by universities and colleges, and various forms of foundations.
Yksittäisillä yrityksillä on yllättävän merkittävä rooli. Niiden jälkeen järjestyksessä tulevat yliopistot ja korkeakoulut sekä erilaiset säätiöt.
Contacts with central government authorities came far down the scale.
Vasta paljon näiden jälkeen ovat vuorossa keskushallinnon viranomaiset yhteyksineen.
The various types of voluntary organisations are an under-represented category.
Vapaaehtoisjärjestöt muodostavat aliedustetun ryhmän.
Trade unions, political parties and other political movements take a low profile.
Ammattiyhdistykset, poliittiset puolueet ja muut poliittiset liikkeet ovat sivuosassa.
One major experience has been that crossborder cooperation necessitates some form of interaction between different tiers.
Kokemus siitä, että rajanylittävä yhteistyö edellyttää jonkinlaista vuorovaikutusta useiden tasojen välillä, on tärkeä.
The EU has been particularly effective in creating this type of interaction and common understanding among players by acting as a third party, largely untouched by the frequent struggles between regions and central government keen on defending their own areas of authority.
Ottamalla alueiden ja valtioiden välillä tavalliseen reviirinvalvontaan nähden ulkopuolisen kolmannen osapuolen roolin EU on luonut erittäin tehokkaasti vuorovaikutusta ja yhteisymmärrystä toimijoiden välille.
Without the EU's infusion of vital resources, there is good reason to believe that this positive impact would not have been forthcoming.
Ilman EU:n tarjoamaa ratkaisevaa lisäpanosta olisivat saavutetut myönteiset vaikutukset epäilemättä jääneet toteutumatta.
The most important spin-off effect so far has been that crossborder cooperation has assumed more solid forms. It has moved on from informal discussions and personal relations to more decisionmaking bodies.
Edelleen on kuitenkin voimassa rajoitus, jonka mukaan rajanylittävän elimen juridinen kotipaikka voi olla vain yhdessä valtiossa.
There is no scope for going further.
Sen pidemmälle ei voida siis mennä.
Nonetheless the vision of Europe has made great progress.
Euroopppaaatteen puolesta on kuitenkin saatu paljon aikaan.
It is now acknowledged that crossborder cooperation at local level is important.
On hyväksytty se, että paikallistason rajanylittävä yhteistyö on tärkeää.