natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By its fourth and fifth questions, the Hoge Raad also asked whether, in circumstances such as those of the dispute in the main proceedings, it was contrary to Community law for the courts with jurisdiction to apply the rule of Netherlands case-law on formal legal force which prevented their remaining able to examine the lawfulness of the HBA’s decisions imposing charges on the appellants in the main proceedings where the byelaws on which those decisions were based were introduced in contravention of Article 88(3) EC.
Se nimittäin muistutti tältä osin, että ”vaikka EY 87 artiklan 2 kohdan c alakohdan soveltaminen uusiin osavaltioihin onkin mahdollista Saksan uudelleenyhdistymisen jälkeen, soveltamisen on kuitenkin tapahduttava niillä samoilla edellytyksillä, joita sovellettiin vanhoihin osavaltioihin yhdistymistä edeltäneellä ajanjaksolla”.
After establishing that, even if the HBA was a public body, it did not, in the circumstances of the case, appear that the advertising campaign was funded by resources made available to the national authorities; on the contrary, the judgment making the reference made it clear that the monies used by the HBA for the purpose of funding the advertising campaign in question were collected from its members who benefited from the campaign by means of compulsory levies earmarked for the organisation of that advertising campaign, the initiative for which, moreover, came from a private association of opticians, the Court ruled that ‘on a proper construction of Articles [87(1) EC and 88(3) EC], byelaws adopted by a trade association governed by public law for the purpose of funding an advertising campaign organised for the benefit of its members and decided on by them, through resources levied from those members and compulsorily earmarked for the funding of that campaign, do not constitute an integral part of an aid measure within the meaning of those provisions and it was not necessary for prior notification of them to be given to the Commission since it has been established that that funding was carried out by means of resources which that trade association, governed by public law, never had the power to dispose of freely’ (paragraph 41). It was for that reason no longer necessary to reply to the last two questions.
Koska Saksan jaolla perinteisesti tarkoitetaan vuonna 1948 tehtyä kahden miehitetyn vyöhykkeen välisen rajan vetämistä, ”jaosta aiheutunut taloudellinen haitta” voi merkitä ainoastaan sitä taloudellista haittaa, jota uuden fyysisen rajalinjan vetämisestä aiheutunut eristys tuotti tietyille Saksan alueille, kuten liikenneyhteyksien katkeamista tai Saksan alueen kahden eri osan välisten kauppasuhteiden katkeamisesta johtunutta markkina-alueiden menetystä.
The BTMO refused registration on the ground that the sign was exclusively descriptive of the goods and services relating to a post office. The Gerechtshof te ‘s Gravenhage (Regional
Taloudellinen haitta, josta kaikki uudet osavaltiot yleisesti ottaen kärsivät, ei nimittäin ole välittömästi aiheutunut EY 87 artiklan 2 kohdan
It was necessary, among other things, to determine whether the fact that a trade mark had been registered in a Member State in respect of certain goods or services had any bearing on the examination in another Member State of an application for registration of a similar mark in respect of similar goods or services.
Kansallinen tuomioistuin haki näin selvitystä siihen, olivatko pääasian kantajien suoritettaviksi määrätyt kohdennetut pakolliset maksut sen vuoksi, että ne liittyivät suoraan mahdollisiin ilmoittamatta jääneisiin valtiontukiin, myös siten laittomia, että ne olisi lähtökohtaisesti palautettava.
The Court pointed out that, in prohibiting descriptive signs, the aforementioned provision pursued an aim which was in the public interest, namely that such signs or indications may be freely used by all, by preventing them from being reserved to one undertaking alone by being registered as trade marks. In those circumstances, if the competent authority reaches the conclusion that the sign currently represents, in the mind of the relevant class of persons, a description of the characteristics of the goods or services concerned or if it is reasonable to assume that that might be the case in the future, it must refuse to register the mark.
Todettuaan, että vaikka HBA on julkisoikeudellinen elin, esillä olevassa tapauksessa ei ilmennyt, että mainoskampanja olisi rahoitettu kansallisten viranomaisten käyttöön asetetuilla varoilla, ja että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä kävi päinvastoin ilmi, että HBA:n kyseessä olevan mainoskampanjan, jonka järjestämisestä ja toteuttamisesta aloitteen sitä paitsi teki yksityinen optikkojen yhdistys, rahoittamiseen käyttämät varat kerättiin sen mainoskampanjasta hyötyviltä jäseniltä maksuina, jotka nimenomaisesti kohdennettiin tuon mainoskampanjan rahoittamiseen, yhteisöjen tuomioistuin esitti, että ”[EY 87] artiklan 1 kohtaa ja [EY 88] artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että määräykset, jotka julkisoikeudellinen toimialajärjestö antaa järjestön jäsenten hyväksi niiden tekemällä päätöksellä järjestettävän mainoskampanjan rahoittamiseksi näiltä jäseniltä kannettavilla, kyseisen kampanjan rahoitukseen nimenomaisesti kohdennetuilla maksuilla, eivät ole tukitoimenpiteen olennainen osa kyseisissä perustamissopimuksen määräyksissä tarkoitetussa mielessä, eikä niitä ole täytynyt ilmoittaa etukäteen komissiolle, kun on näytetty, että tämä rahoitus on toteutettu sellaisin varoin, joista kyseinen julkisoikeudellinen toimialajärjestö ei ole minään ajankohtana voinut määrätä vapaasti” (tuomion 41 kohta).
It is in that regard irrelevant whether there are other, more usual, signs or indications.
Niinpä kahteen viimeiseen kysymykseen ei ollut tarpeen vastata.
The competent authority must therefore, in such a case, ascertain whether the sign in each of those translations may be descriptive. The Court was also required to rule on the relationship between distinctive and descriptive characteristics.
Koninklijke KPN Nederland -niminen yhtiö (jäljempänä KPN) haki 2.4.1997 Benelux Merkenbureaulta (Benelux-tavaramerkkivirastolta) sanan ”Postkantoor” (joka tarkoittaa postikonttoria hollannin kielellä) rekisteröimistä tavaramerkiksi paperia, pahvia, näistä materiaaleista tehtyjä tuotteita sekä eri palveluja varten.
The Gerechtshof posed the question as to whether, if a trade mark is descriptive in regard to certain goods or services but is not descriptive in regard to other goods or services, it had to be regarded as necessarily having a distinctive character in relation to those other goods or services.
Beneluxtavaramerkkivirasto eväsi rekisteröinnin, koska merkki Postkantoor on yksinomaan kuvaileva niiden tavaroiden ja palvelujen osalta, jotka liittyvät postitoimistoon.
This provided the Court with an opportunity to point out that each of the grounds for refusal listed in that provision is independent of the others and calls for a separate examination, although there is a clear overlap between the scope of the respective provisions.
Gerechtshof te ’s Gravenhage, jossa KPN nosti kanteen tästä Benelux-tavaramerkkiviraston päätöksestä, esitti yhteisöjen tuomioistuimelle joukon ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin11 tulkintaa koskevia kysymyksiä.
The Court accordingly found that it is not open to the competent authority to conclude that a mark is not devoid of any distinctive character in relation to certain goods or services purely on the ground that it is descriptive of the characteristics of other goods or services, even where registration is sought in respect of those goods or services as a
Asiassa oli muun muassa selvitettävä, onko sillä seikalla, että tavaramerkki on rekisteröity jäsenvaltiossa tiettyjä tavaroita tai palveluja varten, merkitystä sen tutkinnan kannalta,
First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to trade marks (OJ 1989 L 40, p. 1).
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu ensimmäinen neuvoston direktiivi 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1).
Proceedings whole.
Yhteisöjen tuomioistuin
With regard to the fact that the word ‘Postkantoor’ is composed of elements, each of which is descriptive of characteristics of the goods or services in respect of which registration was sought, the Court pointed out that, in order for a trade mark to be regarded as descriptive, it is not sufficient that each of its components may be found to be descriptive: the word itself must be found to be so.
Toiminta tuomioistuin täsmensi, että jotta sellaisesta sanasta muodostuvaa tavaramerkkiä, joka koostuu eri osista, voitaisiin pitää kuvailevana, ei riitä, että kunkin näistä osista todetaan olevan mahdollisesti kuvaileva; kuvailevuus on todettava sanan itsensä osalta.
Although, as a general rule, a mere combination of elements, each of which is descriptive, itself remains descriptive, that may, however, not be the case where that combination creates an impression which is sufficiently far removed from that produced by the simple combination of those descriptive elements, if the word is more than the sum of its parts by reason of the unusual nature of the combination in regard to the goods or services in question, or if the word has become part of everyday language and has acquired its own meaning, with the result that it is now independent of its components (provided that, in that case, the word is not itself descriptive).
Vaikka pelkkä kuvailevien osien yhdistelmä on pääsääntöisesti itsekin kuvaileva, asia voi olla toisin silloin, jos yhdistelmä luo vaikutelman, joka on riittävän kaukana kuvailevien osien pelkän yhdistelmän synnyttämästä vaikutelmasta ja jos yhdistelmä on enemmän kuin näiden kuvailevien osien summa sen takia, että yhdistelmä on tavanomaisesta poikkeava kyseisten tavaroiden tai palvelujen osalta, tai jos kyseinen sana on otettu yleiseen kielenkäyttöön ja saanut siellä oman merkityksensä, jolloin se on vastedes itsenäinen suhteessa niihin osiin, joista se muodostuu (edellyttäen tässä tapauksessa kuitenkin, että kyseinen sana itse ei ole tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla kuvaileva).
The cases to which attention is to be drawn from among the plentiful case-law concerning Community measures to harmonise the laws of the Member States are the three Fixtures Marketing cases (judgments of 9 November 2004 in Cases C-46/02, C-338/02 and C-444/02, not yet published in the ECR) and The British Horseracing Board and Others (judgment of 9 November 2004 in Case C-203/02, not yet published in the ECR), which related to what is called the sui generis right under Directive 96/9 12and the scope of the legal protection afforded by it in the field of sports betting.
Jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämistä koskevien yhteisön toimien alaa koskevasta laajasta oikeuskäytännöstä on mainittava kolme asiaa, joissa tuomiot annettiin 9.11.2004 ja joissa kantajana oli Fixtures Marketing (asia C-46/02, asia C-338/02 ja asia C-444/02; näitä tuomioita ei vielä ole julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asia C-203/02, The British Horseracing Board ym. (tuomio 9.11.2004, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kaikissa näissä asioissa oli kyse direktiivissä 96/912tarkoitetusta sui generis -oikeudesta ja tämän oikeussuojan laajuudesta urheilua koskevan vedonlyönnin alalla.
A number of questions on the interpretation of provisions of that directive were submitted to the Court for a preliminary ruling, in the course of proceedings which had arisen from the use by certain betting companies, in Sweden, Greece, Finland and the United Kingdom, of information that was published but the exploitation, or organisation, of which had been entrusted to other bodies, the applicants in the main proceedings.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin useita ennakkoratkaisukysymyksiä kyseisen direktiivin tulkinnasta sellaisten riitojen yhteydessä, jotka olivat aiheutuneet siitä, että tietyt vedonlyöntiä harjoittavat elimet käyttävät Ruotsissa, Kreikassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tietoja, jotka on julkaistu mutta joiden hallinnointi ja jopa kerääminen oli nimenomaisesti annettu tehtäväksi muille yksiköille eli pääasioiden kantajille.
In three cases the disputed use consisted in the reproduction on pools coupons of data relating to the fixture lists of the English and Scottish football leagues. These data are stored electronically and published inter alia in printed booklets but the handling of the exploitation of the data had been entrusted, by means of licences, to the applicant in the main proceedings.
Näissä kolmessa Fixtures Marketing -tapauksessa riidanalainen käyttö koostui siitä, että pelikuponkeihin merkittiin Englannin ja Skotlannin jalkapallosarjoja koskevia ottelutietoja, jotka tallennetaan elektronisesti ja julkaistaan muun muassa esitteissä mutta joiden hallinnointi oli lisenssisopimuksilla annettu pääasioiden kantajan tehtäväksi.
In the fourth case, the dispute concerned the publication on two internet horserace-betting sites of information derived from newspapers and from raw data supplied by certain companies which had been authorised to do so by the applicant.
Neljänneksi mainitussa asiassa kyse oli siitä, että kahdella hevoskilpailuihin liittyviä vedonlyöntejä koskevalla Internet-sivustolla julkaistaan online-tietokannassa tietoja, jotka ovat peräisin sanomalehdistä ja tiettyjen yhtiöiden, joille kantaja oli antanut tähän luvan, toimittamista raakatiedoista.
The latter has the task of managing the horse racing industry in the United Kingdom and in this context compiles and maintains the database whose protection it claimed.
Kantaja vastasi hevoskilpailualan organisoinnista Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja tässä yhteydessä sen tehtävinä oli kehittää ja hoitaa tietokantaa, jolle se vaati suojaa.
The applicants in the main proceedings took the view that undertakings which use their data in this way for the purpose of taking bets infringe the right conferred on them by their national law, as amended as a result of implementation of the directive on the legal protection of databases.
Pääasioiden kantajat katsoivat, että yritykset, jotka käyttivät näin kantajien tietoja vedonlyöntimahdollisuuksia tarjotakseen, loukkasivat oikeutta, joka kantajilla on kansallisen oikeuden mukaan, sellaisena kuin kansallinen oikeus on muutettuna tietokantojen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin täytäntöönpanon johdosta.
As implementing measures, the relevant national provisions had to be interpreted in light of the directive.
Koska asianomaiset kansalliset säännökset olivat direktiivin täytäntöönpanotoimia, niitä oli kantajien mukaan näin ollen tulkittava direktiivin valossa.
Directive 96/9/EC of the European Parliament and of the Council of 11 March 1996 on the legal protection of databases (OJ 1996 L 77, p. 20).
Tietokantojen oikeudellisesta suojasta 11 päivänä maaliskuuta 1996 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/9/EY (EYVL L 77, s. 20).
In those proceedings which had been brought before them, the Vantaan Käräjäoikeus (Vantaa District Court, Finland), the Court of Appeal (England and Wales), the Högsta Domstolen (Supreme Court, Sweden) and the Monomeles Protodikio Athinon (Court of First Instance, Athens, Greece) referred to the Court of Justice for a preliminary ruling a number of questions on the subject-matter and scope of the protection established by the directive, in particular of Article 7(1) of the directive granting the maker of a database which shows that there has been qualitatively and/or quantitatively a substantial investment in either the obtaining, verification or presentation of the contents the right to prevent extraction and/or reutilisation of the whole or of a substantial part, evaluated qualitatively and/or quantitatively, of the contents of that database.
Vantaan käräjäoikeus, englantilainen Court of Appeal, ruotsalainen Högsta domstolen ja kreikkalainen Monomeles Protodikeio Athinon, joiden käsiteltäviksi nämä riidat oli saatettu, esittivät yhteisöjen tuomioistuimelle useita ennakkoratkaisukysymyksiä tässä direktiivissä käyttöönotetun suojan kohteesta ja soveltamisalasta ja erityisesti kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan tietokannan valmistajalla on oikeus kieltää sellaisen tietokannan, jonka sisällön kerääminen, varmistaminen tai esittäminen merkitsee määrällisesti tai laadullisesti huomattavaa investointia, koko sisällön tai laadullisesti tai määrällisesti arvioituna olennaisen osan kopiointi ja/tai uudelleenkäyttö.
Asked by the four national courts as to what is covered by the condition of ‘substantial investment’ under that provision, the Court held that ‘the expression “investment in ... the obtaining ... of the contents” of a database as defined in Article 7(1) of the directive must be understood to refer to the resources used to seek out existing independent materials and collect them in the database’ and that ‘it does not cover the resources used for the creation of materials which make up the contents of a database’ (Cases C-46/02, C-338/02, C-444/02 and C-203/02, paragraph 1 of the operative part).
Näiden neljän kansallisen tuomioistuimen kysymykseen siitä, mitä tässä viimeksi mainitussa säännöksessä käytetty ”huomattavaa investointia” koskeva edellytys merkitsee, yhteisöjen tuomioistuin esitti, että ”direktiivin 96/9/EY 7 artiklan 1 kohtaan sisältyvä tietokannan sisällön keräämiseen liittyvän investoinnin käsite on ymmärrettävä niin, että sillä tarkoitetaan voimavaroja, jotka käytetään olemassa olevien aineistojen etsintään ja niiden kokoamiseen tietokantaan” ja että ”tämä käsite ei kata niitä voimavaroja, jotka käytetään tietokannan sisällön muodostavien aineistojen luomiseen” (asiassa C-46/02, asiassa C-338/02, asiassa C-444/02 ja asiassa C-203/02 annettujen tuomioiden tuomiolauselma).
The Court thus held that ‘in the context of drawing up a fixture list for the purpose of organising football league fixtures, therefore, it does not cover the resources used to establish the dates, times and the team pairings for the various matches in the league’.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi näin ollen, että ”kun kyse on ottelujärjestyksen laatimisesta jalkapallosarjojen organisoimista varten, tämä käsite ei siis kata niitä voimavaroja, jotka käytetään jalkapallosarjan eri otteluiden päivämäärien ja kellonaikojen sekä niissä vastakkain pelaavien joukkueiden määrittämiseen”.
The obtaining of the data which make up those football fixture lists does not require any particular effort on the part of the professional leagues, being indivisibly linked to the creation of those data, and the resources used for verification or presentation of a fixture list also do not entail substantial investment independent of the investment in the creation of its constituent data (Cases C-46/02, C-338/02 and C-444/02).
Jalkapallosarjan ottelujärjestykseen otettavien tietojen kokoaminen ei nimittäin edellytä erityistä ponnistusta ammattijalkapalloliigoilta, jotka osallistuvat erottamattomasti tähän luomiseen, ja ottelujärjestyksen varmistamiseen tai esittämiseen käytetyt voimavarat eivät myöskään edellytä mitään sellaista huomattavaa investointia, joka olisi itsenäinen suhteessa siihen investointiin, jota ottelujärjestykseen sisällytettävien tietojen luominen edellyttää (asia C-467/02, asia C-338/02 ja asia C-444/02).
The Court also made it clear in the case concerning horserace betting that ‘the expression “investment in … the … verification … of the contents” of a database in Article 7(1) of the directive must be understood to refer to the resources used, with a view to ensuring the reliability of the information contained in that database, to monitor the accuracy of the materials collected when the database was created and during its operation’ and that ‘the resources used for verification during the stage of creation of materials which are subsequently collected in a database do not fall within that definition’ (Case C-203/02, paragraph 42).
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin joutui täsmentämään hevoskilpailuja koskevia vedonlyöntejä koskevassa asiassa, että ”tietokannan sisällön varmistamiseen liittyvän investoinnin käsite, joka sisältyy direktiivin 7 artiklan 1 kohtaan, on ymmärrettävä niin, että sillä tarkoitetaan voimavaroja, jotka tietokantaa muodostettaessa ja sen toiminnan aikana käytetään etsittyjen aineistojen paikkansapitävyyden tarkastamiseen sen varmistamiseksi, että tietokantaan sisällytettävä tai sisältyvä informaatio on luotettavaa” ja että ”voimavarat, jotka käytetään tarkistuksiin luotaessa tietokantaan myöhemmin koottavia aineistoja, eivät kuulu kyseisen käsitteen piiriin” (asia C-203/02, tuomion 42 kohta).
The Court thus held there that ‘the resources used to draw up a list of horses in a race and to carry out checks in that connection do not constitute investment in the obtaining and verification of the contents of the database in which that list appears’ (Case C-203/02, paragraph 42).
Niinpä se katsoi, että ”voimavarat, jotka käytetään kilpailuun osallistuvien hevosten luettelon laatimiseen ja tässä yhteydessä tehtäviin tarkistuksiin, eivät ole investointi, joka liittyy kyseisen luettelon sisältävän tietokannan sisällön keräämiseen ja varmistamiseen” (asia C-203/02, tuomion 42 kohta).
In the field of social policy, two judgments are worthy of specific mention.
Sosiaalipolitiikan alalla kaksi tuomiota ansaitsee erityistä huomiota.
In the case in point, Mrs Alabaster, an employee in the United Kingdom, commenced maternity leave in January 1996.
Alabaster, joka on brittiläinen palkattu työntekijä, oli äitiyslomalla vuoden 1996 tammikuusta lähtien.
Shortly before it began, she received a pay increase backdated so as to have effect from December 1995.
Vähän ennen äitiysloman alkua hän sai palkankorotuksen, jota sovellettiin taannehtivasti joulukuusta alkaen.
However, that increase could not be reflected in the calculation of her statutory maternity pay since the applicable national legislation has regard to an earlier period, corresponding to the months of September and October, for calculating normal earnings.
Palkankorotusta ei kuitenkaan voitu ottaa huomioon lakisääteisen äitiysrahan laskennassa, koska sovellettavan kansallisen
The Court found first of all that Directive 92/85 questions asked by the national court.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi ensinnäkin, että direktiivin 92/8513 avulla ei voida antaa hyödyllistä vastausta kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin.
However, after considering all the Community legislation it succeeded in establishing the general principles applicable to the case. The
Tarkasteltuaan kaikkia yhteisön säädöksiä yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin onnistui selvittämään nyt esillä olevaan tapaukseen sovellettavat yleiset periaatteet.
Court’s reasoning is essentially founded on Article 141 EC and on Directive 75/117. 14
Yhteisöjen tuomioistuimen päättely perustuu olennaisilta osin EY 141 artiklaan ja direktiiviin 75/117.14
The benefit paid to a pregnant woman during her maternity leave is to be treated like pay.
Raskaana olevalle naiselle tämän äitiysloman aikana maksettu etuus on rinnastettavissa palkkaan.
She cannot of course claim full pay since she is in a special position compared with workers actually at work.
Kyseinen henkilö ei tietenkään voi vaatia koko palkkaansa, koska hän on erityistilanteessa verrattuna työntekijään, joka tosiasiallisesti käy työssä.
That is a standard application of the principle of equal treatment.
Tämä merkitsee yhdenvertaisuusperiaatteen klassista soveltamista.
That requirement is not limited to cases where the pay rise is backdated to the period covered by the reference pay.
Tämä edellytys ei rajoitu koskemaan vain niitä tapauksia, joissa korotusta sovelletaan taannehtivasti viitepalkan kattamaan ajanjaksoon.
This is an application of the principle of equal pay for men and women.
Juuri tämä on yksi ilmaus miesten ja naisten samapalkkaisuusperiaatteen soveltamisesta.