natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Italian Republic raised several pleas in law or arguments designed to minimise the significance of the aid thus granted, whether with regard to the paucity of its amount or to the mainly local nature of the operations engaged in by most of the recipients of the aid.
Oberlandesgericht Düsseldorf ja Bundesgerichtshof tiedustelivat yhteisöjen tuomioistuimelta, onko EY:n perustamissopimuksen mukaisten kilpailusääntöjen vastaista, että kassojen keskusliittojen kaltaiset sairaskassojen ryhmittymät vahvistavat kiinteät enimmäismäärät, jotka vastaavat sairaskassojen lääkkeiden hinnoista korvaamaa enimmäismäärää.
From this it inferred that the aid had minimal impact on intraCommunity trade and competition, with a view to establishing that the aid did not come under the prohibition laid down in Article 87(1) EC. The Court rejected all of those submissions, reaffirming a number of principles derived from its case-law.
Bundesgerichtshof kysyi lisäksi, että mikäli vastaus tähän kysymykseen on myönteinen, onko yhtäältä olemassa oikeus vaatia näiltä ryhmittymiltä vahinkoa aiheuttavan tekijän poistamista ja toisaalta korvausta vahingosta, joka on aiheutunut näiden enimmäismäärien toteuttamisesta.
Whereas the Italian Republic argued that the Commission had not demonstrated the existence of a real, concrete risk of distortion of competition, the Court thus pointed out that, where aid has been granted by a Member State without having been notified to the Commission beforehand at the planning stage, the decision finding that aid to be incompatible with the common market did not have to demonstrate the real effect which the aid might have on competition or trade between Member States.
Yhteisöjen tuomioistuin toisti tapauksessa Poucet ja Pistre omaksumansa ratkaisun, jonka mukaan yrityksen käsitteellä ei yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoiteta laitoksia, joiden vastuulla on lakisääteisten sairausvakuutus- ja vanhuuseläkejärjestelmien hallinnointi ja joilla on yksinomaan sosiaalinen päämäärä ja jotka eivät harjoita taloudellista toimintaa.
The Court also reaffirmed that the fact that the aid was relatively small in amount or that the recipient undertaking was relatively small in size did not as such exclude the possibility that intraCommunity trade might be affected.
Yhteisöjen tuomioistuin oli kyseisessä tapauksessa katsonut tämän pätevän sairaskassoihin, jotka, vaikka lainsäätäjä on antanut niille tietyn verran liikkumavaraa maksuprosentin vahvistamisen osalta niiden hyvän hallinnon edistämiseksi, ovat lain mukaan velvoitettuja tarjoamaan jäsenilleen olennaisilta osin samanlaisia pakollisia etuuksia, jotka ovat riippumattomia maksujen suuruudesta.
Along the same lines, the Court also recalled that the condition for the application of Article 87(1) EC, namely that the aid must be capable of affecting trade between Member States, did not depend on the local or regional character of the transport services supplied or on the scale of the field of activity concerned.
Niinpä yhteisöjen tuomioistuin totesi nyt tarkasteltavina olevissa yhdistetyissä asioissa, että ”sairaskassojen keskusliitot suorittavat kiinteät enimmäismäärät määrittäessään ainoastaan Saksan sosiaaliturvajärjestelmää koskevan hallinnointitehtävän, joka on lailla niille asetettu, ja etteivät ne toimi taloudellista toimintaa harjoittavina yrityksinä” (tuomion 64 kohta). Niinpä näihin toimenpiteisiin ei sovelleta 81 ja 82 artiklaa.
That said, even if in certain cases the very circumstances in which State aid had been granted
Koska Landgericht Frankfurt am Main katsoi, ettei yritys voi käyttää oikeuttaan kieltää teoksensa lainvastaista käyttöä, jos se EY 82 artiklassa tarkoitetuin tavoin käyttää väärin
Proceedings were sufficient to show that the aid was capable of affecting trade between Member States and of distorting or threatening to distort competition, the Commission had at the very least to set out those circumstances in the statement of reasons for its decision.
Toiminta määräävää asemaansa kieltäytymällä tekemästä toisen yrityksen kanssa kohtuuehtoista käyttölupasopimusta, se esitti yhteisöjen tuomioistuimelle kolme perustamissopimuksen kyseisen määräyksen tulkintaa koskevaa kysymystä.
The Court pointed out further that, during the examination of the impact of aid on competition and intraCommunity trade, the Commission had to weigh the beneficial effects of the aid against its adverse effects on trading conditions and on the maintenance of undistorted competition, with judicial review of the manner in which that discretion was exercised being confined to establishing whether the rules of procedure and the rules relating to the duty to give reasons had been complied with and to verifying the accuracy of the facts relied on and that there was no error of law, manifest error of assessment in regard to the facts or misuse of powers. The Italian Republic further argued that, as the aid in dispute had an insignificant effect on the position of the recipient undertakings, recovery of that aid would infringe the principle of proportionality.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi yhtäältä, että ”tutkittaessa, onko menettelyä, jossa määräävässä asemassa oleva yritys epää sellaisen immateriaalioikeudellisesti suojatun aluejaottelun käyttöluvan, jonka haltija se on, pidettävä määräävän aseman väärinkäyttönä, se seikka, missä määrin käyttäjät ovat osallistuneet kyseisen jaottelun kehittelyyn, ja ne erityisesti taloudelliset ponnistelut, joita potentiaalisten käyttäjien olisi suoritettava voidakseen ostaa toisenlaisen jaottelun nojalla esitettäviä alueellisia lääkemyyntitilastoja, on otettava huomioon ratkaistaessa, onko immateriaalioikeudellisesti suojattu jaottelu välttämätön tämänlaisten tilastojen myynnissä” (tuomion 30 kohta).
The Court once again ruled that the recovery of State aid unlawfully granted could not in principle be regarded as disproportionate to the objectives of the Treaty in regard to State aid or as a failure by the Commission to act within the bounds of its discretion inasmuch as such a measure does no more than to restore the previous situation. In reply to a final argument by the Italian Republic, the Court concluded by reaffirming that, while a recipient of unlawful aid could rely on exceptional circumstances on the basis of which it had legitimately assumed the aid to be lawful and thus decline to refund that aid, a Member State whose authorities had granted aid contrary to the procedural rules laid down in Article 88 EC could not plead that legitimate expectation in order to circumvent its obligation to take the steps necessary to implement a Commission decision instructing it to recover the aid.
Magill-tapauksessa omaksumaansa ratkaisua noudattaen yhteisöjen tuomioistuin esitti toisaalta, että ”määräävässä markkina-asemassa oleva yritys, joka on sellaisen aluejaottelua koskevan immateriaalioikeuden haltija, joka on välttämätön tietyn jäsenvaltion alueellisten lääkemyyntitilastojen esittämiseksi ja joka kieltäytyy antamasta käyttölupaa tähän jaotteluun toiselle yritykselle, joka myös haluaa toimittaa näitä tietoja samassa jäsenvaltiossa, käyttää väärin määräävää markkina-asemaansa EY 82 artiklassa tarkoitetulla tavalla, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: käyttölupaa pyytänyt yritys aikoo kyseisten tilastojen toimitusmarkkinoilla tarjota sellaisia uusia tuotteita tai palveluja, joita immateriaalioikeuden haltija ei tarjoa ja joille on olemassa potentiaalista kulutuskysyntää; epäämistä ei ole perusteltu objektiivisilla syillä ja epäämisellä varataan immateriaalioikeuden haltijalle lääkemyyntitilastojen toimitusmarkkinat kyseisessä jäsenvaltiossa ja estetään näin kaikki kilpailu näillä markkinoilla” (tuomion 52 kohta).
The Court thus dismissed that part of the action brought by the Italian Republic which still served a purpose.
Neljä muuta asiaa, jotka ansaitsevat tulla mainituksi kilpailusääntöjen yhteydessä, koskevat valtiontukia.
A second case, Case C-298/00 P Italy v Commission [2004] ECR I-4087, also arose from the dispute concerning State aid granted by the Friuli-Venezia Giulia Region to road haulage companies between 1981 and 1995.
Asiassa C-372/97, Italia vastaan komissio (tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s.
More precisely, the case derived from an appeal brought by the Italian Republic, which, having intervened in the proceedings at first instance in support of the form of order sought by the applicants, challenged the abovementioned judgment of the Court of First Instance in Alzetta and Others v Commission, by which that Court partially dismissed the applications brought by a number of recipient undertakings for annulment in part of Commission Decision 98/182/EC of 30 July 1997.
I-3679), yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi kanteen, jolla Italian tasavalta vaati osittain kumottavaksi 30.7.1997 tehdyn komission päätöksen 98/182/EY, jossa Friuli-Venezia Giulian alueen vuosina 1981–1995 myöntämät tuet maanteiden tavaraliikennettä harjoittaville alueen yrityksille katsottiin osittain yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja jossa osa niistä määrättiin perittäväksi takaisin. Friuli-Venizia Giulian alue oli nimittäin peräkkäin antanut kaksi lakia, jotka olivat olennaisilta osiltaan samanlaisia ja joista jälkimmäisellä korvattiin ensimmäinen.
The Commission itself also lodged a cross-appeal in which it submitted that the application brought by those undertakings before the Court of First Instance was inadmissible on the ground that, even though recovery of the aid was called for in the decision, that decision was addressed to the Italian Republic and concerned a statutory scheme of State aid: it was for those reasons not of individual concern to the recipient undertakings and the Court of First Instance ought for that reason to have examined the issue of admissibility of its own motion.
Nämä lait koskivat alueen liikenteen sekä toisen lukuun harjoitettavan maanteiden tavaraliikenteen edistämistä ja kehittämistä koskevia toimenpiteitä. Näissä laeissa säädettiin seuraavista kolmesta toimenpiteestä, joilla tuettiin tälle alueelle sijoittautuneita tämän alan yrityksiä: yrityksen perusrakenteiden toteuttamiseen ja kaluston ostamiseen otettujen lainojen korkotuet; ajoneuvojen, perävaunujen ja puoliperävaunujen sekä tavaroiden käsittelyyn ja ajoneuvojen kunnossapitoon ja korjaukseen tarkoitettujen laitteiden leasingsopimusten kustannusten rahoittaminen sekä lopuksi osuuskunta- ja yhteenliittymämuotoisten yritysten sellaisten investointien, jotka on tarkoitettu laitteiden ja tarvikkeiden rakentamiseen tai hankintaan, rahoittaminen enintään 50 prosentilla.
The Court first dismissed the cross-appeal brought by the Commission, ruling that an undertaking which, as in the case of the applicants at first instance, is not only concerned by the decision in question as an undertaking operating in the sector in issue and a potential beneficiary of the disputed aid scheme, but also by virtue of being an actual recipient of individual aid granted under that scheme, the recovery of which has been ordered by the Commission, is in a different position from that of applicants for whom a Commission decision is in the nature of a measure of general application.
Arvioidessaan riidanalaista tukijärjestelmää EY 87 artiklan 1 kohdan valossa komissio teki päätöksessään eron yhtäältä kansainvälistä liikennettä harjoittaville yrityksille myönnettyjen tukien ja yksinomaan paikallista, alueellista tai kansallista liikennettä
On the substance, the Court had in particular to rule on the question of the degree to which the disputed aid was liable to affect intraCommunity trade and competition.
Italian hallitus esitti useita perusteita tai perusteluja, joilla pyrittiin vähättelemään näin myönnettyjen tukien merkitystä, olipa kyse tukien määrän vähäisyydestä tai siitä, että useimman tuensaajan toiminta oli olennaisilta osin alueellista.
It also had to determine whether the principles of the protection of legitimate expectations and proportionality precluded recovery of the aid.
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä perusteet ja perustelut ja toisti joukon oikeuskäytännössään esitettyjä periaatteita.
With regard to the first matter, the Court pointed out that ‘in the course of the Commission’s assessment of new aid which, pursuant to Article [88(3) EC], is to be notified to it before being put into effect, the Commission is required to establish, not whether such aid has a real impact on trade between Member States, but whether that aid could affect that trade’, stressing that ‘if the Commission had to demonstrate in its decision the real effect of aid already granted, such a requirement would have the effect of favouring Member States which grant aid in breach of the obligation to notify laid down in Article [88(3) EC], to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’ (paragraph 49).
Italian tasavallan väitteeseen siitä, että komissio ei näyttänyt toteen kilpailun vääristymän todellisen ja konkreettisen uhan olemassaoloa, yhteisöjen tuomioistuin vastasi muistuttaen, että silloin, kun jäsenvaltio on myöntänyt tuen ilman, että tuesta olisi sen suunnitteluvaiheessa ilmoitettu komissiolle, päätöstä, jossa tämä tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, ei tarvitse perustella kuvailemalla tuen todellista vaikutusta kilpailuun tai jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
The Court also ruled once again that ‘the relatively small amount of aid or the relatively small size of the undertaking which receives it do not as such exclude the possibility that intraCommunity trade might be affected’ and that ‘aid of a relatively small amount is liable to affect competition and trade between Member States where there is strong competition in the sector in which the undertakings which receive it operate’ (paragraph 54).
Yhteisöjen tuomioistuin toisti myös, että tuen suhteellisen vähäinen merkitys tai tuensaajana olevan yrityksen suhteellisen vaatimaton koko ei lähtökohtaisesti sulje pois sitä mahdollisuutta, että tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
The Court concluded by confirming its position that ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ (paragraph 61).
Yhteisöjen tuomioistuin muistutti lisäksi samansuuntaisesti, että EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytyksen, jonka mukaan tuen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, täyttymisen kannalta ei ole merkitystä sillä, ovatko suoritetut kuljetuspalvelut paikallisia tai alueellisia, tai sillä, kuinka merkittävää kyseinen toiminta on.
The Court also refused to apply in this case the solution which it had adopted in its judgment in Case 223/85 RSV v Commission [1987] ECR 4617, paragraph 17, under which ‘a delay by the Commission in deciding that an aid is illegal and must be abolished and recovered by a Member State could in certain circumstances establish a legitimate expectation on the part of the recipients of that aid so as to prevent the Commission from requiring that Member State to order the refund of the aid’ (paragraph 90).
Jälleen kerran se totesi, että se, että jäsenvaltio pyrkii yksipuolisin toimin lähentämään talouselämän tietyn sektorin kilpailuolosuhteita toisissa jäsenvaltioissa vallitseviin kilpailuolosuhteisiin, ei muuta sitä, että toimet ovat tukea.Tosin on niin, että vaikka niistä olosuhteista, joissa tuki on myönnetty, voi tietyissä tapauksissa ilmetä, että tuki saattaa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää tai uhata vääristää kilpailua, komission on ainakin mainittava nämä olosuhteet päätöksensä perusteluissa.
The Court took the view that the circumstances which had justified such a solution in that case did not obtain in the present case. In the same way as the cross-appeal brought by the Commission, the Court therefore also dismissed the appeal brought by the Italian Republic.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin palautti mieleen, että tuen vaikutusta yhteisön sisäiseen kilpailuun ja kauppaan tutkiessaan komission on vertailtava tuen positiivia vaikutuksia niihin negatiivisiin vaikutuksiin, joita tuella on kaupankäynnin olosuhteisiin ja vääristymättömän kilpailun säilyttämiseen.
In Case C-277/00 Germany v Commission [2004] ECR I-3925, the Court ruled on an application by the Federal Republic of Germany for the annulment of Commission Decision 2000/567/EC of 11 April 2000 on the State aid granted to an undertaking established under the former German Democratic Republic which was at the time a market leader in the manufacture of customised circuits and which, following several restructuring stages, became System Microelectronic Innovation GmbH (‘SMI’), in which the majority shareholding of 51% was held by the Land of Brandenburg, the remaining share capital having been acquired by an American company, Synergy Semiconductor Corporation (‘Synergy’).
Tämän harkintavallan käyttämistä koskeva tuomioistuimen suorittama valvonta kohdistuu ainoastaan siihen, että menettelysääntöjä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että ratkaisun perustana olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että asiassa ei ole tehty oikeudellista virhettä, että tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin.
Proceedings which succeeded the Treuhandanstalt in the form of grants for investments or removal activities or in the form of loans.
Yhteisöjen tuomioistuin siis hylkäsi Italian tasavallan kanteen sen osan, joka ei ollut jäänyt vaille merkitystä.
The Court also adopted the same solution, on the same grounds, in regard to the loans which the Land of Brandenburg had made to SMI.
Toisessa Italian ja komission välisessä asiassa (asia C-298/00 P, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s.
The German Government also submitted in the alternative that the derogation provided for in Article 87(2)(c) EC, under which aid granted to the economy of certain areas of the Federal Republic of Germany affected by the division of Germany is compatible with the common market insofar as such aid is required in order to compensate for the economic disadvantages caused by that division, was applicable in this case.
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi ensinnäkin komission vastavalituksen ja katsoi, että pääasian kantajien kaltainen yritys, jota riidanalainen päätös ei koske ainoastaan kyseisellä sektorilla toimivana yrityksenä, joka mahdollisesti saa etuuksia riidanalaisesta tukijärjestelmästä, vaan myös tästä järjestelmästä myönnettyjen yksittäisten tukien, joiden takaisin maksamisesta komissio on määrännyt, tosiasiallisena saajana, on eri asemassa kuin tuen hakijat, joiden osalta komission päätös on yleisesti sovellettava toimenpide.
The Court also rejected that plea on the ground that the German Government had failed to adduce any evidence to show that the disputed aid was required in order to compensate for an economic disadvantage caused by the division of Germany.
Asiaa aineellisesti tutkiessaan yhteisöjen tuomioistuimen oli erityisesti otettava kantaa siihen, missä määrin riidanalaiset tuet saattoivat vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan ja kilpailuun.
The Court pointed out in this regard that ‘although, following the reunification of Germany, Article 87(2)(c) EC falls to be applied to the new Länder, such application can only be on the same conditions as those applicable in the old Länder during the period preceding the date of that reunification’.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen piti ratkaista kysymys siitä, estävätkö luottamuksensuojan periaate ja suhteellisuusperiaate tukien perimisen takaisin.
In that regard, as the phrase ‘division of Germany’ referred historically to the establishment in 1948 of the dividing line between the two occupied zones, the
Ensiksi mainitun seikan osalta yhteisöjen tuomioistuin muistutti, että ”arvioidessaan uusia tukia, jotka on ilmoitettava komissiolle [EY 88] artiklan 3 kohdan nojalla ennen
‘economic disadvantages caused by that division’ could mean only the economic disadvantages caused in certain areas of Germany by the isolation which the establishment of that physical frontier entailed, such as the breaking of communication links or the loss of markets as a result of the rupture of commercial relations between the two parts of German territory.
Valituksen jälkimmäisen osan osalta yhteisöjen tuomioistuin yhtäältä muistutti, että koska sääntöjenvastaisen tuen poistaminen perimällä se takaisin on johdonmukainen seuraus siitä, että tuki on todettu sääntöjenvastaiseksi, ”lainvastaisesti myönnetyn valtiontuen takaisin perimistä aiemman tilanteen palauttamiseksi ei lähtökohtaisesti voida pitää suhteettomana toimenpiteenä perustamissopimuksen valtiontukia koskevien määräysten tavoitteisiin nähden” (tuomion 75 kohta).
By contrast, the idea that Article 87(2)(c) EC permitted full compensation for the undeniable lack of economic development suffered by the new Länder disregarded both the nature of that provision as a derogation and its context and aims.
Toisaalta yhteisöjen tuomioistuin kieltäytyi tässä asiassa turvautumasta ratkaisuun, johon se oli päätynyt asiassa 223/85, RSV vastaan komissio, 24.11.1987 antamassaan tuomiossa (Kok. 1985, s.
The economic disadvantages suffered by the new Länder as a whole were not directly caused by the geographical division of Germany within the meaning of Article 87(2)(c) EC and ‘the differences in development between the original and the new Länder are explained by causes other than the geographical rift caused by the division of Germany and in particular by the different politico-economic systems set up in each part of Germany’ (paragraphs 49 to 53).
4617, 17 kohta) ja jonka mukaan ”se, että komissiolla kestää jonkin aikaa päättää, että tuki on lainvastainen ja että jäsenvaltion on poistettava se ja perittävä se takaisin, voi tietyissä olosuhteissa synnyttää kyseisen tuen saajissa perustellun luottamuksen, joka estää sen, että komissio velvoittaa kyseisen jäsenvaltion määräämään tuen maksettavaksi takaisin” (tuomion 90 kohta).
In conclusion, the German Government challenged the recovery order contained in the contested decision, on the basis, inter alia, of an unlawful extension of the status of aid beneficiary.
Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin katsoi, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole kyse olosuhteista, joiden johdosta tällainen ratkaisu oli asiassa RSV vastaan komissio perusteltu.
It was on this latter point that the contested decision was annulled by the Court.
Samoin kuin komission nostaman vastavalituksen, yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi siis myös Italian tasavallan tekemän valituksen.
The measure in question consisted of a ‘compulsory earmarked levy’ to finance a collective advertising campaign for opticians’ businesses.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin päätyi samaan ratkaisuun samoilla perusteilla Brandenburgin osavaltion SMI:lle myöntämien lainojen osalta.
By its first three questions the Hoge Raad der Nederlanden in substance asked whether the funding of advertising campaigns by the HBA for the benefit of opticians’ businesses could be regarded as State aid within the meaning of Article 87(1) EC and whether, if necessary taking into account the de minimis rule, the HBA’s byelaws imposing levies on its members in order to fund those campaigns ought – as components of an aid scheme – to have been notified to the Commission in accordance with Article 88(3) EC.
Saksan hallitus vetosi toissijaisesti lisäksi EY 87 artiklan 2 kohdan c alakohdassa määrätyn poikkeuksen sovellettavuuteen. Kyseisen poikkeuksen mukaan yhteismarkkinoille soveltuvaa tukea on tuki sellaisille Saksan liittotasavallan alueille, joihin Saksan jako on vaikuttanut, jos tuki on tarpeen jaosta aiheutuneen taloudellisen haitan korvaamiseksi.
The Hoge Raad was thus seeking clarification as to whether the compulsory earmarked levies imposed on the appellants in the main proceedings were, because they were directly linked to what might be unnotified aid, also vitiated by unlawfulness, with the result that they had in principle to be reimbursed.
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi myös tämän perusteen, koska Saksan hallitus ei ollut esittänyt mitään seikkoja, jotka osoittaisivat riidanalaisten tukien olleen tarpeellisia Saksan jaosta aiheutuneen taloudellisen haitan korvaamiseksi.