natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A preliminary point to be noted is that Regulation No 1348/2000 applies to documents to be served which can be very different in nature, depending on whether they are judicial or extrajudicial documents and, if the former, on whether it is a document instituting the proceedings, a judicial decision, an enforcement measure or any other document.
Aluksi on syytä korostaa, että asetuksen N:o 1348/2000 soveltamisalaan kuuluvat tiedoksiannettavat asiakirjat voivat olla luonteeltaan hyvin erilaisia aina sen mukaan, onko kyse oikeudenkäyntiasiakirjoista vai muista asiakirjoista, ja ensin mainitussa tapauksessa aina sen mukaan, onko kyse haasteesta, oikeuden päätöksestä, täytäntöönpanotoimenpiteestä vai muista asiakirjoista.
The question referred to the Court concerns a document instituting proceedings.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty kysymys koskee haastetta.
Since the role and importance of annexes to a document to be served may vary according to the nature of the document, the reasoning and answers in this judgment must be confined to documents instituting proceedings.
Koska tiedoksiannettavan asiakirjan liitteiden tehtävä ja merkitys voivat vaihdella tämän asiakirjan luonteen mukaan, tässä tuomiossa esitettävät lausumat ja vastaukset on syytä rajoittaa koskemaan yksinomaan haastetta.
It is apparent from the observations submitted to the Court that the number and nature of documents which must be annexed to a document instituting proceedings vary considerably according to the legal system concerned.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista ilmenee tässä suhteessa, että haastehakemukseen liitettävien asiakirjojen lukumäärä ja luonne vaihtelevat huomattavasti eri oikeusjärjestyksissä.
Under some systems, such a document need only contain the subjectmatter and a summary of the pleas
Joissakin niistä tällainen asiakirja saa sisältää vain vaatimuksen kohteen ja sen tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevan
WEISS UND PARTNER of fact and law of the application, the documentary evidence being communicated separately, whereas under other legal systems, such as German law, the annexes must be produced at the same time as the application and form an integral part of it.
WEISS UND PARTNER selostuksen, ja tositteet annetaan tiedoksi erikseen, kun taas toisissa oikeusjärjestyksissä, kuten Saksan oikeudessa, liitteet on annettava tiedoksi samaan aikaan kannekirjelmän kanssa ja ne ovat sen olennainen osa.
Article 8 of Regulation No 1348/2000 does not refer to annexes to a document to be served.
On syytä todeta, että asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklan 1 kohdassa ei mainita tiedoksiannettavan asiakirjan liitteitä.
However, the reference in paragraph 2 of that article to ‘documents of which a translation is requested’ indicates that a ‘document to be served’ may consist of a number of documents.
Tämän artiklan 2 kohdassa oleva maininta ”asiakirjat, joista pyydetään käännöstä” antaa kuitenkin ymmärtää, että asiakirjoja voi olla monta.
As is apparent from recital 2 of the preamble, the objectives of Regulation No 1348/2000 are to improve and expedite the transmission of documents.
Kuten asetuksen N:o 1348/2000 toisesta perustelukappaleesta ilmenee, sen tavoitteena on asiakirjojen tiedoksiannon parantaminen ja nopeuttaminen.
Those objectives are reiterated in recitals 6 to 8.
Näistä tavoitteista muistutetaan kuudennessa ja kahdeksannessa perustelukappaleessa.
Recital 8 thus states that ‘[t]o secure the effectiveness of this Regulation, the possibility of refusing service of documents is confined to exceptional situations’.
Viimeksi mainitussa todetaan siten, että ”asetuksen tehokkuuden varmistamiseksi mahdollisuus kieltäytyä asiakirjojen tiedoksiannosta rajoitetaan poikkeuksellisiin tilanteisiin”.
In addition, Article 4(1) of that regulation provides that judicial documents are to be transmitted as soon as possible.
Tämän asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi, että oikeudenkäyntiasiakirjat on lähetettävä viipymättä.
However, those objectives cannot be attained by undermining in any way the rights of the defence (see, by analogy, with regard to Regulation No 44/2001, Case C-283/05 ASML [2006] ECR I-12041, paragraph 24).
Näihin tavoitteisiin ei kuitenkaan saada pyrkiä heikentämällä jollain tavoin puolustautumisoikeuksia (ks. analogisesti asetuksesta N:o 44/2001 asia C-283/05, ASML, tuomio 14.12.2006, Kok. 2006, s. I-12041, 24 kohta).
Every effort must therefore be made to reconcile the objectives of effectiveness and speed in the transmission of procedural documents, which are necessary for the sound administration of justice, with that of the protection of the rights of the defence, in particular in interpreting Article 8 of the Regulation No 1348/2000 and, specifically, the term ‘document to be served’, where that is a document instituting proceedings, in order to be able to determine whether such a document must include annexes consisting of documentary evidence.
Tämän vuoksi on tärkeää, että hyvän oikeudenkäytön kannalta tarpeelliset, oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksiannon tehostamista ja nopeuttamista koskevat tavoitteet yritetään yhteensovittaa puolustautumisoikeuksien suojaamistavoitteen kanssa etenkin silloin, kun tulkitaan asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklaa ja varsinkin tiedoksiannettavan asiakirjan käsitettä, kun sillä tarkoitetaan haastetta, jotta voitaisiin päättää, pitääkö tällaiseen asiakirjaan kuulua tositteita sisältäviä liitteitä.
It is clear that the term ‘document instituting the proceedings’ in the context of Article 8(1) of Regulation No 1348/2000 cannot be interpreted in the light of the objectives of that regulation alone for the purpose of determining whether such a document can or must include annexes.
On kuitenkin todettava, ettei haasteen käsitettä voida asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklan 1 kohtaa silmällä pidettäessä tulkita pelkästään asetuksen N:o 1348/2000 näiden tavoitteiden avulla päätettäessä, voiko tai pitääkö tällaiseen asiakirjaan kuulua liitteitä.
Nor do those objectives make it possible to establish whether the translation of a document instituting the proceedings is a vital component of the defendant’s rights of defence, which might clarify the scope of the translation obligation referred to in Article 8 of that regulation.
Niiden avulla ei myöskään voida ratkaista, onko haasteen käännös sellainen vastaajan puolustautumisoikeuksiin liittyvä olennainen seikka, jolla voitaisiin selventää tämän asetuksen 8 artiklassa tarkoitetun kääntämisvelvollisuuden ulottuvuutta.
However, the interpretation of Regulation No 1348/2000 cannot be dissociated from the context of developments in the field of judicial cooperation in civil matters, which include that regulation, in particular Regulation No 44/2001, Article 26(3) and (4) of which expressly refers to Regulation No 1348/2000.
Asetuksen N:o 1348/2000 tulkintaa ei kuitenkaan saada irrottaa siitä yhteydestä, joka sillä on yksityisoikeudellisiin asioihin liittyvän oikeudellisen yhteistyön alan kehitykseen ja johon tämä asetus kuuluu, eikä varsinkaan asetuksesta N:o 44/2001, jonka 26 artiklan 3 ja 4 kohdassa nimenomaisesti viitataan asetukseen N:o 1348/2000.
Various provisions require the court, before delivering a default judgment or recognising a judicial decision, to verify whether the means by which a document instituting proceedings was served were such that the rights of the defence have been respected (see, inter alia, with regard to default judgments, Article 19(1) of Regulation No 1348/2000, Article 26(2) of Regulation No 44/2001 and the second paragraph of Article 20 of the Brussels Convention and, with regard to the recognition of judgments, Article 34(2) of Regulation No 44/2001 and Article 27(2) of the Brussels Convention).
Useissa eri säännöksissä asetetaan tuomioistuimelle velvollisuus ennen yksipuolisen tuomion antamista tai oikeuden päätöksen tunnustamista tarkistaa, ovatko haasteen tiedoksiantotavat olleet sellaisia, että puolustautumisoikeuksia on kunnioitettu (ks. erityisesti yksipuolisesta tuomiosta asetuksen N:o 1348/2000 19 artiklan 1 kohta, asetuksen N:o 44/2001 26 artiklan 2 kohta ja Brysselin yleissopimuksen 20 artiklan toinen kappale; tuomioiden tunnustamisesta ks. erityisesti asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 2 kohta ja Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappale).
Before Regulation No 1348/2000 entered into force, crossborder service between the Member States was effected in accordance with the 1965 Hague Convention, to which Article 26(4) of Regulation No 44/2001 and the third paragraph of Article 20 of the Brussels Convention refer, or bilateral agreements concluded between Member States.
Jäsenvaltioiden väliset rajat ylittävissä tiedoksiannoissa noudatettiin ennen asetuksen N:o 1348/2000 voimaantuloa vuoden 1965 Haagin yleissopimusta, johon viitataan asetuksen N:o 44/2001 26 artiklan 4 kohdassa ja Brysselin yleissopimuksen 20 artiklan kolmannessa kappaleessa, tai jäsenvaltioiden välillä tehtyjä kahdenvälisiä sopimuksia.
However, The Hague Convention and the majority of those agreements do not lay down a general obligation to translate all the documents to be served, so that the national courts have considered that the rights of the defence are adequately protected if the addressee of a document served has had sufficient time to enable him to have it translated and prepare his defence.
Vuoden 1965 Haagin yleissopimuksessa ja useimmissa näistä sopimuksista ei määrätä yleisestä velvollisuudesta kääntää kaikki tiedoksiannettavat asiakirjat, joten kansalliset tuomioistuimet ovat katsoneet, että puolustautumisoikeuksia suojataan riittävästi silloin, kun tiedoksiannetun asiakirjan vastaanottajalla on aikaa käännättää tämä asiakirja ja järjestää puolustuksensa.
Moreover, Regulation No 1348/2000 itself does not specify whether the right to refuse a document if it has not been translated also exists in the case of service by post effected in accordance with Article 14 of that regulation.
Lisäksi asetuksessa N:o 1348/2000 itsessään ei täsmennetä, onko oikeus kieltäytyä kääntämättömästä asiakirjasta olemassa myös silloin, kun tiedoksianto toimitetaan kyseisen asetuksen 14 artiklassa säädetyin tavoin postitse.
In order to interpret that provision, it is necessary to examine the Explanatory Report on the Convention on the service in the Member States of the European Union of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters, drawn up by an act of the Council of the European Union dated 26 May 1997 (OJ 1997 C 261, p.
Viimeksi mainitun säännöksen tulkitsemiseksi on syytä tutkia Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tehdystä oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa Euroopan unionin jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskevasta yleissopimuksesta 26.5.1997 annettua neuvoston säädöstä (EYVL C 261, s.
1, ‘the 1997 Convention’; explanatory report, p.
1; jäljempänä vuoden 1997 yleissopimus; selittävä muistio, s.
The commentary on Article 14(2) of the 1997 Convention concerning service by post states as follows:
Vuoden 1997 yleissopimuksen 14 artiklan 2 kohtaa koskevassa kommentissa, joka liittyy postitiedoksiantoihin, todetaan seuraavaa:
‘This Article establishes the principle that service may be effected by post.
”Tässä yleissopimuksen artiklassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan asiakirjat voi lähettää tiedoksi postitse.
However, Member States may, in order to provide guarantees for persons residing in their territory, specify the conditions under which service may be effected in their regard by post.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin asettaa ehtoja asiakirjojen toimittamiselle postitse alueellaan asuvalle vastaanottajalle tämän oikeuksien varmistamiseksi.
Such conditions might for instance include the use of registered post or the application of the Convention’s rules on the translation of documents.’
Ne voisivat esimerkiksi vaatia asiakirjojen lähettämistä kirjattuina tai asiakirjojen kääntämistä koskevien yleissopimuksen määräysten soveltamista.”
Some Member States, rightly or wrongly, have interpreted Article 14(1) of Regulation No 1348/2000 as meaning that the document is not required to be translated if it is served by post and have considered it necessary to state, as permitted by Article 14(2) of that regulation, that they do not accept service of judicial documents if they are not translated (see, in that regard, the Information communicated by Member States under Article 23 of Regulation No 1348/2000 (OJ 2001 C 151, p.
Muutamat jäsenvaltiot ovat, väärin tai oikein, tulkinneet asetuksen N:o 1348/2000 14 artiklan 1 kohtaa siten, ettei asiakirjan käännöstä vaadita silloin, kun tiedoksiantaminen tapahtuu postitse, ja ne ovat katsoneet tarpeelliseksi tuon asetuksen 14 artiklan 2 kohdassa säädettyä mahdollisuutta käyttäen täsmentää, että ne vastustavat kääntämättömien oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksiantamista (ks. tältä osin asetuksen N:o 1348/2000 23 artiklan mukaisesti annetut jäsenvaltioiden ilmoitukset (EYVL 2001, C 151, s.
4) and the first update of the information communicated by Member States (OJ 2001 C 202, p. 10)).
4), ja jäsenvaltioiden ilmoituksia koskeva ensimmäinen päivitys (EYVL 2001, C 202, s. 10)).
It follows from the examination of the provisions of the 1965 Hague Convention, the Brussels Convention and the 1997 Convention, Regulation Nos 1348/2000 and 44/2001 and the information communicated by the Member States under Article 14(2) of Regulation No 1348/2000 that, in the areas covered by those provisions, neither the Community legislature nor the Member States consider it to be a necessary component of the exercise of the defendant’s rights of defence that the applicant provide a translation of the document instituting the proceedings, since the defendant must simply be given sufficient time to enable him to have that document translated and to prepare his defence.
Vuoden 1965 Haagin yleissopimuksen, Brysselin yleissopimuksen ja vuoden 1997 yleissopimuksen määräyksiä, asetusten N:o 1348/2000 ja N:o 44/2001 säännöksiä sekä asetuksen N:o 1348/2000 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti annettuja jäsenvaltioiden ilmoituksia tutkittaessa ilmenee, ettei yhteisön lainsäätäjä eivätkä jäsenvaltiot ole pitäneet sitä, että kantaja olisi käännättänyt haasteen, välttämättömänä näiden säännösten ja määräysten soveltamisalaan kuuluvilla aloilla vastaajan puolustautumisoikeuksien toteuttamiseksi, vaan vastaajalla on vain oltava käytettävissään riittävästi aikaa asiakirjan käännättämiseksi ja puolustuksensa järjestämiseksi.
Such a choice on the part of the Community legislature and the Member States does not undermine the protection of fundamental rights, which is guaranteed by the ECHR.
Tämä yhteisön lainsäätäjän ja jäsenvaltioiden valinta ei ole vastoin perusoikeuksien suojaa, sellaisena kuin se ilmenee Euroopan ihmisoikeussopimuksesta.
In fact, Article 6(3)(a) of that convention, which provides that everyone charged with a criminal offence has the minimum right to be informed promptly, in
Tuon yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen a alakohdan määräystä, jonka mukaan jokaisella rikoksesta syytetyllä on vähintään oikeus saada viipymättä yksityiskohtainen tieto
WEISS UND PARTNER a language which he understands and in detail, of the nature and cause of the accusation against him, is applicable only in criminal matters.
WEISS UND PARTNER häneen kohdistettujen syytteiden sisällöstä ja perusteista hänen ymmärtämällään kielellä, sovelletaan nimittäin vain rikosasioissa.
There is no provision in the ECHR requiring a document instituting proceedings in civil or commercial matters to be translated.
Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei ole yhtään sellaista määräystä, jossa edellytettäisiin, että siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin liittyvä haaste käännetään.
Consequently, if the Community legislature chose, by Article 8 of Regulation No 1348/2000, to permit the addressee of a document to refuse it if it is not translated into an official language of the Member State addressed or a language of the Member State of transmission which he understands, that is principally to establish in a consistent manner who is responsible for the translation of such a document and liable for the cost thereof at the stage when it is served.
Näin ollen kun yhteisön lainsäätäjä on päättänyt asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklalla mahdollistaa sen, että asiakirjan vastaanottaja saa kieltäytyä siitä, jos sitä ei ole käännetty vastaanottavan jäsenvaltion viralliselle kielelle tai asiakirjan lähettäneen jäsenvaltion kielelle, jota vastaanottaja ymmärtää, se on menetellyt näin pääasiallisesti sen seikan yhdenmukaiseksi määrittämiseksi, kenen on toimitettava tällaisen asiakirjan käännättäminen ja otettava kantaakseen siitä aiheutuvat kulut tuon asiakirjan tiedoksiantovaiheessa.
Since the examination of international and Community law concerning the scope of the principle of the protection of the rights of the defence, and in particular the need for a translation of a document instituting proceedings, has enabled the purpose of Article 8 of Regulation No 1348/2000 to be clarified, it is in the light of that purpose that it is necessary to determine what is covered by the term ‘document to be served’ within the meaning of that article where the document is a document instituting proceedings and whether such a document can or must include annexes consisting of documentary evidence.
Koska puolustautumisoikeuksia ja etenkin haasteen käännättämisen tarpeellisuutta koskevaa kansainvälistä oikeutta ja yhteisön oikeutta tutkittaessa on voitu täsmentää asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklan tavoite, tässä 8 artiklassa tarkoitetun tiedoksiannettavan asiakirjan käsitteen sisältö, kun tuolla asiakirjalla tarkoitetaan haastetta, ja se, voiko tai pitääkö tällaisella asiakirjalla olla tositteista koostuvia liitteitä, on määritettävä tämän tavoitteen perusteella.
Regulation No 1348/2000 must be given an autonomous interpretation so that it may be applied in a uniform manner (Leffler, paragraphs 45 and 46).
Asetusta N:o 1348/2000 on tulkittava itsenäisesti sen yhdenmukaisen soveltamisen mahdollistamiseksi (em. asia Leffler, tuomion 45 ja 46 kohta).
The same applies to Regulation No 44/2001 and, in particular, the term ‘document instituting the proceedings’ within the meaning of Articles 26 and 34(2) of that regulation, as well as the corresponding provisions of the Brussels Convention.
Tämä koskee myös asetusta N:o 44/2001 ja etenkin sen 26 artiklassa ja 34 artiklan 2 kohdassa olevaa ”haastehakemuksen” käsitettä ja Brysselin yleissopimuksen vastaavia määräyksiä.
Ruling on the interpretation of Article 27(2) of the Brussels Convention concerning recognition of judgments, the Court defined the term ‘document which instituted
Yhteisöjen tuomioistuin on Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kappaleen tulkinnasta lausuessaan määrittänyt tässä määräyksessä tarkoitetun haastehakemuksen tai
The Court thus held that in the case giving rise to the judgment in Hengst Import the document which instituted the proceedings was constituted by the combination of the order to pay (‘decreto ingiuntivo’) issued by an Italian court in accordance with Article 641 of the Italian Code of Civil Procedure and the plaintiff’s application.
Yhteisöjen tuomioistuin on näin katsonut, että edellä mainitussa asiassa Hengst Import haastehakemukseen kuului italialaisen tuomioistuimen Italian siviiliprosessilain 641 §:n nojalla antama maksamismääräys (”decreto ingiuntivo”) ja sitä koskeva kantajan hakemus.
It is the joint service of both those documents which starts time running for the defendant to oppose the order.
Määräaika, jonka kuluessa vastaajalla on mahdollisuus vastustaa hakemusta, alkaa näiden kahden asiakirjan yhteisestä tiedoksiantohetkestä.
Moreover, the plaintiff cannot obtain an enforceable order before the expiry of that timelimit (Hengst Import, paragraph 20).
Kantaja ei voi saada täytäntöönpanokelpoista päätöstä ennen tämän määräajan päättymistä (em. asia Hengst Import, tuomion 20 kohta).
The Court stated that the ‘decreto ingiuntivo’ is just a form which, to be comprehensible, must be read with the application.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”decreto ingiuntivo” on itse asiassa yksinkertainen lomake, jonka ymmärtämiseksi on luettava myös sitä koskeva hakemus.
Conversely, service of the application alone does not enable the defendant to decide whether to defend the action since, without the ‘decreto ingiuntivo’, he does not know whether the court had granted or refused the application.
Vastaavasti jos vastaajalle annetaan tiedoksi pelkkä hakemus, hän ei voi päättää, pitääkö hänen ryhtyä vastaamaan asiassa, koska ”decreto ingiuntivon” puuttuessa hän ei voi tietää, onko tuomioistuin hyväksynyt vai hylännyt hakemuksen.
Moreover, the requirement for joint service of the ‘decreto ingiuntivo ’and the application was confirmed by Article 643 of the Italian Code of Civil Procedure, according to which it marked the start of the proceedings (Hengst Import, paragraph 21).
Sitä paitsi Italian siviiliprosessilain 643 §:ssä säädetään, että ”decreto ingiuntivo” ja sitä koskeva hakemus on annettava tiedoksi yhdessä, ja siitä ilmenee, että tiedoksiannolla asia tulee vireille tuomioistuimessa (em. asia Hengst Import, tuomion 21 kohta).
It is apparent from that autonomous definition of the document instituting the proceedings, as interpreted by the Court, that such a document must consist of the document or documents, where they are intrinsically linked, enabling the defendant to understand the subjectmatter and grounds of the plaintiff’s application and to be aware of the existence of legal proceedings in which he may assert his rights, either by defending a pending action or, as was the case in the matter giving rise to the judgment in Hengst Import, by challenging a judgment delivered on the basis of an ex parte application.
Tästä haastehakemuksen itsenäisestä käsitteestä, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut, johtuu, että tällaisen asiakirjan on sisällettävä sellaiset siihen varsinaisesti liittyvät kirjelmät, joiden avulla vastaaja ymmärtää kanteen kohteen ja perustelut sekä sen, että vireillä on oikeudenkäynti, jonka kuluessa hän voi vedota oikeuksiinsa joko puolustautumalla vireillä olevassa oikeudenkäynnissä taikka, kuten edellä mainitussa asiassa Hengst Import, käyttämällä muutoksenhakukeinoja vastaajalle tiedoksiantamatta jätetyn hakemuksen perusteella tehtyä päätöstä vastaan.
Moreover, as was pointed out at paragraph 43 above, under some national legal systems there is no requirement for the documentary evidence in a case to be annexed to what is defined as a document instituting the proceedings and they may be communicated separately.
Kuten tämän tuomion 43 kohdassa on todettu, joissakin kansallisissa oikeuksissa ei säädetä, että asiakirjoihin kuuluvat tositteet on liitettävä niiden haastehakemuksena pitämään asiakirjaan, vaan niissä sallitaan niiden erillinen tiedoksiantaminen.
Such documents are not therefore regarded as intrinsically linked to the document instituting the proceedings, in that they are essential to enable the defendant to understand the claim brought against him and to be aware of the existence of the legal proceedings, but have a probative function which is distinct from the purpose of service itself.
Tällaisten tositteiden ei siis katsota kuuluvan haastehakemukseen sillä tavoin erottamattomasti, että ne olisivat välttämättömiä, jotta vastaaja kykenisi ymmärtämään häntä vastaan esitetyn vaatimuksen ja sen, että häntä vastaan on vireillä oikeudenkäynti, vaan niillä on vain itse tiedoksiannon kohteesta erillinen, todistava tehtävä.
It is appropriate to note that the conditions for recognition of judgments laid down in Regulation No 44/2001 have been relaxed by comparison with the conditions laid down in the Brussels Convention.
Tältä osin kannattaa todeta, että asetuksessa N:o 44/2001 säädettyjä päätösten tunnustamisedellytyksiä on lievennetty suhteessa Brysselin yleissopimuksessa määrättyihin edellytyksiin.