natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Italian Government, for its part, makes a distinction between Article 22(2) of Directive 97/13, which provides that the terms giving special or exclusive rights may not be continued after the date of entry into force of that directive, and Article 22(3) thereof, under which the obligations concerning the authorisations existing on that date may be continued until 31 December 1998.
Italian hallituksen mukaan direktiivin 97/13 22 artiklan 2 kohta, jonka mukaan erityis- tai yksinoikeuksia antavia ehtoja ei voida pitää voimassa kyseisen direktiivin voimaantulopäivän jälkeen, on erotettava direktiivin 22 artiklan 3 kohdasta, jonka mukaan direktiivin voimaantulopäivänä voimassa oleviin valtuutuksiin sisältyvät velvoitteet voidaan pitää voimassa 31.12.1998 asti.
That government states that the special and exclusive rights were withdrawn on 31 December 1997, in accordance with Directive 97/13.
Mainittu hallitus toteaa, että erityis- ja yksinoikeudet on direktiivin 97/13 mukaisesti lakkautettu 31.12.1997.
It adds that the Italian Republic also exercised the right, conferred by Article 22(3), to maintain certain obligations for one year.
Se lisää vielä, että Italian tasavalta on käyttänyt direktiivin 22 artiklan 3 kohdassa myönnettyä oikeutta pitää tietyt velvoitteet voimassa vuoden ajan.
The payment of the charge imposed by the former holder of exclusive rights falls within those obligations and is therefore compatible with the directive.
Yksinoikeuden aikaisemmalle haltijalle asetetun maksun suorittamisvelvollisuus kuuluu näihin velvoitteisiin, ja se on täten kyseisen direktiivin mukainen.
The Court has previously had the opportunity to examine the compatibility of Directive 97/13 with an annual charge imposed on a telecommunications undertaking and calculated on the basis of a percentage of its turnover in Albacom and
Yhteisöjen tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus tutkia televiestintäyritykselle asetetun ja sen liikevaihdon perusteella prosenttiosuutena lasketun vuosittaisen maksun yhteensoveltuvuutta direktiivin 97/13 kanssa edellä mainituissa yhdistetyissä
Infostrada, cited above. In paragraph 41 of that judgment, the Court held that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
Kyseisen tuomion 41 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tällainen maksu on niiden tavoitteiden vastainen, joihin yhteisön lainsäätäjä pyrki, ja poikkeaa direktiivillä 97/13 vahvistetuista yhteisistä puitteista.
Moreover, it follows from paragraphs 33 and 42 of that judgment that such a charge is prohibited by Article 11 of that directive, which provides that the fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred in the delivery, management, review and application of individual licences.
Saman tuomion 33 ja 42 kohdasta ilmenee lisäksi, että tällainen maksu on kielletty direktiivin 11 artiklan nojalla, jossa säädetään, että yrityksille osana valtuutusmenettelyä määrättävillä maksuilla voidaan pyrkiä ainoas -taan kattamaan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut.
Since the fees imposed under Article 6 of that directive are limited in the same way, the same prohibition applies on the basis of that article.
Koska mainitun direktiivin 6 artiklan nojalla asetettavia maksuja on rajoitettu vastaavalla tavalla, samaa kieltoa sovelletaan tämän artiklan nojalla.
Pursuant to Article 25 of Directive 97/13, Articles 6 and 11 had to be implemented, like all provisions of that directive, not later than 31 December 1997.
Direktiivin 97/13 25 artiklan mukaan edellä mainitut 6 ja 11 artikla oli pantava täytäntöön kyseisen direktiivin kaikkien muiden säännösten tavoin viimeistään 31.12.1997.
Article 22 of Directive 97/13 contains, however, the derogating provisions applicable to the authorisations existing on the date of entry into force of that directive, under which those authorisations had to be brought into line with the latter before 1 January 1999, in other words not later than one year after the date laid down in Article 25.
Direktiivin 97/13 22 artiklassa on kuitenkin poikkeussäännöksiä, joita sovelletaan direktiivin voimaantulopäivänä voimassa oleviin valtuutuksiin ja joiden nojalla nämä valtuutukset on saatettava yhdenmukaisiksi kyseisen direktiivin kanssa 1.1.1999 mennessä eli toisin sanottuna viimeistään vuoden kuluessa edellä mainitusta 25 artiklassa säädetystä päivästä.
The question therefore arises whether Article 22 of Directive 97/13 allows, by way of derogation and for one year only, the continuation of a charge such as the charge in the main proceedings as regards the operator to which an exclusive right had been granted before the entry into force of that directive.
On siis selvitettävä, sallitaanko direktiivin 97/13 22 artiklassa poikkeuksellisesti ja ainoastaan yhden vuoden ajaksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun voimassa pitäminen sellaiseen operaattoriin nähden, jolle oli myönnetty yksinoikeus ennen kyseisen direktiivin voimaantuloa.
Article 22 allows not only, in subparagraph 1, an additional period of one year, expiring on 31 December 1998, to bring authorisations existing on the date of entry into force of Directive 97/13 into line with its provisions, but in addition provides
Sen lisäksi, että kyseisen 22 artiklan 1 kohdassa myönnetään ylimääräinen 31.12.1998 päättyvä yhden vuoden määräaika, johon mennessä direktiivin 97/13 voimaantulopäivänä voimassa olevat valtuutukset on saatettava kyseisen direktiivin mukaisiksi,
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
TELECOM ITALIA samaisen artiklan 2 kohdassa säädetään myös mahdollisuudesta jatkaa voimassa oleviin valtuutuksiin liittyvien ehtojen voimassaoloaikaa, tosin sillä edellytyksellä, että näillä ehdoilla ei myönnetä erityis- tai yksinoikeuksia ja että tällä voimassaolon jatkamisella ei vaikuteta muiden yritysten yhteisön oikeuden mukaisiin oikeuksiin.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Mainitun 22 artiklan 3 kohta koskee kyseisen direktiivin voimaantulopäivänä voimassa oleviin valtuutuksiin liittyviä velvoitteita.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Tätä kohtaa sovelletaan niin, ettei sillä rajoiteta 2 kohdan säännösten soveltamista, ja sen mukaan siinä tarkoitetut velvoitteet on saatettava esillä olevan direktiivin mukaisiksi 1.1.1999 mennessä, ellei kyseinen jäsenvaltio ole pyynnöstä saanut komissiolta lykkäystä tähän päivämäärään.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
Direktiivin 97/13 22 artiklassa ei siis nimenomaisesti käsitellä valtuutusten haltijoina oleville televiestintäyrityksille määrättyjä maksuja, olipa kyse yleisistä valtuutuksista tai yksittäisistä toimiluvista.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Tätä kysymystä käsitellään nimenomaisesti ainoastaan direktiivin 6 ja 11 artiklassa.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
Sen selvittämiseksi, onko kyseistä 22 artiklaa kuitenkin tarkoitettu sovellettavaksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin maksuihin, mainittua artiklaa ei ole tulkittava ainoastaan sen sanamuotoon tukeutuen vaan myös suhteessa sen päämäärään ja sen asemaan direktiivin 97/13 muodostamassa asiayhteydessä, kun direktiiviä arvioidaan kokonaisuudessaan.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
Tältä osin kyseisen direktiivin 26 perustelukappaleella voidaan selventää mainitun 22 artiklan päämäärää.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
Yhteisön lainsäätäjä totesi tässä perustelukappaleessa, että jäsenvaltiot olivat myöntäneet tiettyjä toimilupia määräajoiksi, jotka jatkuivat vielä 1.1.1999 jälkeen.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
Korvausvaatimusten välttämiseksi pidettiin tarpeellisena sallia jäsenvaltioiden jatkavan eräiden näissä toimiluvissa olevien ehtojen voimassaoloaikaa, kunhan niillä ei myönnetä erityis- tai yksinoikeuksia.
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
Tällaiset oikeudet oli komission myöntämiä hyväksymisiä lukuun ottamatta kumottava erityisesti kilpailusta telepalvelumarkkinoilla 28.6.1990 annetun komission direktiivin 90/388/ETY (EYVL L 192, s.
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
Direktiivin 97/13 22 artiklan päämääränä on täten oikeusriitojen välttäminen sallimalla se, että sopimussuhteet, joita jäsenvaltioiden ja televiestintäyritysten välillä oli syntynyt ennen kyseisen direktiivin voimaantuloa, jatkuvat edelleen 1.1.1999 jälkeen kuitenkin niin, että näille jäsenvaltioille myönnetään määräaikaa vain tähän päivämäärään asti mukauttaa kyseessä olevien sopimusten sisältö tämän direktiivin säännösten mukaisiksi.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Direktiivin 97/13 22 artiklan päämäärällä – täsmennettynä tällä tavoin direktiivin 26 perustelukappaleen valossa – ei täten vaikuta olevan mitään tekemistä aikaisempaan yksinoikeuteen liittyvän maksun voimassa pitämisen kanssa.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
Kyseisen artiklan täsmällisen sanamuodon tutkiminen vahvistaa tätä päätelmää.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Ensinnäkin direktiivin 97/13 22 artiklan 2 kohdalla evätään sellaiselta jäsenvaltiolta, joka ei ole saanut komission hyväksyntää erityis- tai yksinoikeuksien voimassa pitämiseen televiestintäalalla, mahdollisuus pitää tällaisia oikeuksia myöntävät ehdot voimassa 31.12.1997 jälkeen.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
Kuten julkisasiamies huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa, jos yksinoikeus peruutetaan, tällaisella peruutuksella on normaalisti vaikutuksia myös yksinoikeuden vastasuorituksena olevan maksun perimiseen.
Secondly, the actual wording of Article 22(3) of Directive 97/13 makes it clear that that paragraph applies without prejudice to the provisions of Article 22(2).
Toiseksi jo direktiivin 97/13 22 artiklan 3 kohdan sanamuodosta seuraa, että tätä kohtaa sovelletaan, ellei saman artiklan 2 kohdan säännöksistä muuta johdu.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
Koska 22 artiklan 2 kohdan mukaan erityis- tai yksinoikeuksia myöntävät ehdot eivät ole sallittuja, saman artiklan 3 kohta ei voi koskea tällaisiin ehtoihin liittyviä velvoitteita eikä sitä täten voida ymmärtää niin, että sillä sallittaisiin tällaisten velvoitteiden voimassaolon jatkuvan 31.12.1998 asti.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
Tämän johdosta on katsottava, että muodoltaan aikaisempaan yksinoikeuteen liittyvän maksun kaltainen velvoite ei kuulu direktiivin 97/13 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen velvoitteiden soveltamisalaan eikä tällaista maksua voida kyseisen direktiivin 25 artiklan mukaisesti pitää voimassa 31.12.1997 jälkeen.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Italian hallitus on kuitenkin istunnossa väittänyt, että pääasiassa kyseessä olevan maksun maksaminen ei liity myönnettyyn yksinoikeuteen, joka on lisäksi peruutettu.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
Mainitun maksun tarkoituksena on tosiasiassa helpottaa Italian tasavallassa siirtymistä kilpailujärjestelmään.
Since that Member State had to abandon the system of exclusive rights which it had set up as well as the resources which that system guaranteed it, the continuation of that charge for one year constituted a financial contribution enabling it to adapt gradually to the new system.
Koska kyseinen jäsenvaltio joutui luopumaan käyttöön ottamastaan yksinoikeuteen perustuvasta järjestelmästä ja sille tästä syntyneistä tuloista, kyseisen maksun voimassa pitäminen vuoden ajan muodosti taloudellisen suorituksen, joka mahdollisti mainitun jäsenvaltion mukautuvan vähitellen uuteen järjestelmään.
The word ‘obligations’ in Article 22(3) of Directive 97/13 is distinct from the word ‘terms’ used in Article 22(2) and should be read independently of the latter.
Direktiivin 97/13 22 artiklan 3 kohdassa oleva ilmaus ”velvoitteet” on eri kuin saman artiklan 2 kohdassa käytetty ilmaus ”ehdot”, ja sitä on luettava erillään viimeksi mainitusta ilmauksesta.
It thus provides a means for a Member State to impose, for financial reasons, a charge such as the charge at issue in the main proceedings until 31 December 1998.
Sillä sallitaan näin ollen jäsenvaltion asettavan taloudellisista syistä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun 31.12.1998 asti.
In that respect, it should be pointed out that it is for the national court to determine whether the charge at issue in the main proceedings, which it is not denied is based on Article 188 of the Codice Postale, is linked to the exclusive right relating to the public telecommunications service granted to Telecom Italia before the entry into force of Directive 97/13.
Tältä osin on todettava, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää, liittyykö pääasiassa kyseessä oleva maksu – jonka osalta ei ole kiistetty, että se perustuu codice postalen 188 §:ään – Italiassa yleisten televiestintäpalvelujen alalla Telecom Italialle ennen direktiivin 97/13 voimaantuloa myönnettyyn yksinoikeuteen.
Assuming that a charge such as the charge at issue in the main proceedings is not linked to an exclusive right granted before the entry into force of Directive 97/13, it must be examined whether such a charge constitutes an obligation within the meaning of Article 22(3) of that directive, eligible for the derogation laid down in that provision.
Jos oletetaan, että kyseisen maksun kaltainen maksu ei liity ennen direktiivin 97/13 voimaantuloa myönnettyyn yksinoikeuteen, on tutkittava, onko tällainen maksu kyseisen direktiivin 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu maksu, jonka osalta voidaan soveltaa mainitussa säännöksessä säädettyä poikkeusta.
In that regard, the Italian Government’s interpretation is based on the premise that the ‘obligations’ referred to in Article 22(3) are distinct from the ‘terms’ in Article 22(2).
Tältä osin Italian hallituksen tulkinta perustuu olettamaan, että kyseisen 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu ”velvoitteiden” käsite eroaa saman artiklan 2 kohdassa olevasta ”ehtojen” käsitteestä.
The latter notion refers only to the advantages granted to the undertaking in its interest, whereas the word ‘obligations’ includes the charges imposed on undertakings, including those imposed, as in the case in the main proceedings, solely in the financial interest of the Member State concerned, irrespective of the ‘terms’ of the authorisation.
Viimeksi mainittu käsite kattaa Italian hallituksen mukaan ainoastaan yritykselle sen intressien mukaisesti myönnetyt edut, kun taas ilmaus ”velvoitteet” kattaa yritykselle määrätyt maksut, mukaan luettuna maksut, jotka on – kuten tilanne on pääasiassa – määrätty yksinomaan kyseisen jäsenvaltion taloudellisten intressien perusteella ja riippumatta valtuutuksen ”ehdoista”.
That analysis cannot, however, be accepted.
Tätä päätelmää ei voida kuitenkaan hyväksyä.
First, according to the scheme of Article 22(2) and (3), and the use of the word ‘terms’, in particular in Articles 3, 4 and 8 of Directive 97/13 read in conjunction with the annex thereto, in order to describe the conditions which may be attached to authorisations, that word covers the notion of ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of that directive.
Ensinnäkin 22 artiklan 2 ja 3 kohdan systematiikasta samoin kuin sanan ”ehdot” käyttämisestä muun muassa direktiivin 97/13 3, 4 ja 8 artiklassa, luettuna yhdessä direktiivin liitteen kanssa, kuvaamaan ehtoja, joita valtuutuksiin voidaan liittää, ilmenee, että tämä sana kattaa saman direktiivin 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen ”velvoitteiden” käsitteen.
The conditions which may be attached to authorisations as set out in the annex to that directive cover many obligations, including the condition in point 4.3 of that annex, relating to environmental and town and country planning requirements.
Ne ehdot, joita valtuutuksiin voidaan liittää, sellaisina kuin näitä ehtoja kuvataan direktiivin liitteessä, sisältävät useita velvoitteita, joihin kuuluu mainitussa liitteessä olevassa 4.3 kohdassa mainittu ehto, joka koskee ympäristöön sekä kaupunki- ja maaseutusuunnitteluun liittyviä vaatimuksia.
Secondly, only Articles 6 and 11 of Directive 97/13 deal with the charges applicable to undertakings which hold authorisations in the telecommunications services sector (see, to that effect, Albacom and Infostrada, cited above, paragraph 26).
Toiseksi on muistutettava, että ainoastaan direktiivin 97/13 6 ja 11 artiklassa käsitellään televiestintäpalveluja koskevien valtuutusten haltijoina oleville yrityksille asetettavia maksuja (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Albacom ja Infostrada, tuomion 26 kohta).
The same consideration applies to the fees imposed by the Member States for general authorisations pursuant to Article 6 of Directive 97/13, which provides in addition for only one other form of financial contribution, namely contributions to the provision of universal service.
Samaa arviointia sovelletaan maksuihin, joita jäsenvaltiot määräävät yleisten valtuutusten osalta direktiivin 97/13 6 artiklan nojalla, jossa säädetään lisäksi yhdestä ainoasta muunlaisesta maksusta, eli yleispalvelujen tarjoamiseen liittyvistä maksuista.
Accordingly, the notion of ‘conditions attached to authorisations’ within the meaning of Directive 97/13 covers different rights and obligations without, however, covering charges imposed on telecommunications undertakings which hold authorisations.
Tämän seurauksena direktiivissä 97/13 tarkoitettu käsite ”valtuutuksiin liittyvät ehdot” kattaa erilaisia oikeuksia ja velvoitteita, mutta siihen ei kuitenkaan sisälly valtuutusten haltijoina oleville televiestintäyrityksille määrätyt maksut.
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the question referred must be that Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13 preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Edellä esitetyillä perusteilla esitettyyn kysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 97/13 6, 11, 22 ja 25 artikla ovat esteenä sille, että jäsenvaltio vaatii operaattoria, joka on yleisten televiestintäpalvelujen aikaisemman yksinoikeuden haltija ja josta on tullut yleisen valtuutuksen haltija, suorittamaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun, joka vastaa aiemmin edellä mainitun yksinoikeuden vastikkeena perittyä määrää, vuoden ajan siitä päivästä lähtien, johon mennessä mainittu direktiivi oli saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä, eli 31.12.1998 asti.
Articles 6, 11, 22 and 25 of Directive 97/13/EC of the European Parliament and of the Council of 10 April 1997 on a common framework for general authorisations and individual licences in the field of telecommunications services preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for that exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10.4.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13/EY 6, 11, 22 ja 25 artikla ovat esteenä sille, että jäsenvaltio edellyttää operaattoria, joka on yleisten televiestintäpalvelujen aikaisemman yksinoikeuden haltija ja josta on tullut yleisen valtuutuksen haltija, suorittamaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun, joka vastaa aiemmin edellä mainitun yksinoikeuden vastikkeena perittyä määrää, vuoden ajan siitä päivästä lähtien, johon mennessä mainittu direktiivi oli saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä, eli 31.12.1998 asti.
Case C-348/06 P
Asia C-348/06 P
Commission of the European Communities v Marie-Claude Girardot
Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Marie-Claude Girardot
(Appeal — Temporary staff — Action for damages — Loss of an opportunity to be recruited — Actual and certain damage — Determination of extent of reparation for damage)
Muutoksenhaku – Väliaikainen toimihenkilö – Vahingonkorvauskanne – Työnsaantimahdollisuuden menettäminen – Todellinen ja varma vahinko – Vahingonkorvauksen laajuuden määrittäminen
Opinion of Advocate General Mengozzi delivered on 22 November 2007 . .
Julkisasiamies P. Mengozzin ratkaisuehdotus 22.11.2007 . . . . . . . . . . .