natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is settled caselaw that questions on the interpretation of Community law referred by a national court, in the factual and legislative context which that court is responsible for defining and the accuracy of which is not a matter for the Court to determine, enjoy a presumption of relevance.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä, esittämillä yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta.
It may be seen from the documents in the case that the Commune de Mesquer has indeed received payments from the Fund, made following the claim for compensation it brought against inter alia the owner of the Erika and the Fund.
Tämän osalta asiakirja-aineistosta ilmenee, että Mesquerin kunta on todellakin saanut korvausrahastosta maksuja, jotka suoritettiin sen vaadittua vahingonkorvausta erityisesti Erika-aluksen omistajalta ja korvausrahastosta.
Those payments were the subject of settlements by which the municipality expressly agreed not to bring any actions or proceedings, on pain of having to repay the sums paid.
Näistä maksuista tehtiin sopimus, jossa kyseinen kunta luopui nimenomaisesti kaikista oikeudenkäyntimenettelyistä ja kanteista maksettujen rahamäärien palauttamisen uhalla.
It is apparent that the Cour de cassation had that information before it, but none the less did not consider that the dispute in the main proceedings had ceased or that the Commune de Mesquer had lost its legal interest in bringing proceedings, and did not decide not to refer its questions to the Court for a preliminary ruling.
Nämä seikat olivat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tiedossa, mutta se ei kuitenkaan katsonut, että pääasia olisi rauennut tai että Mesquerin kunta olisi menettänyt oikeussuojan tarpeensa, eikä se myöskään luopunut ennakkoratkaisukysymystensä esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle.
In those circumstances the questions put by the Cour de cassation must be answered.
Cour de cassationin esittämiin kysymyksiin on näin ollen vastattava.
By its first question, the referring court seeks to know whether heavy fuel oil sold as a combustible fuel may be classified as waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, voidaanko polttoaineeksi myyty raskas polttoöljy luokitella direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetuksi jätteeksi.
The Total companies, the Member States which have submitted observations, and the Commission take the view that the question should be answered in the negative.
Total-yhtiöiden, niiden jäsenvaltioiden, jotka ovat esittäneet huomautuksia, ja komission mielestä tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi.
Only the Commune de Mesquer submits that such heavy fuel oil is to be classified as waste and that the substance in question falls, moreover, within the category of dangerous and illegal products.
Vain Mesquerin kunta katsoo, että tällainen raskas polttoöljy on luokiteltava jätteeksi ja että lisäksi kyseessä oleva aine kuuluu vaarallisten ja laittomien tuotteiden luokkaan.
It should be recalled that under Article 1(a) of Directive 75/442 any substance or object in the categories set out in Annex I to the directive which the holder discards or intends or is required to discard is to be regarded as waste.
Aluksi on palautettava mieleen, että direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdan mukaan jätteeksi on katsottava mikä tahansa tämän direktiivin liitteessä I esitetyissä luokissa mainittu aine tai esine, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään.
The Court has also held that, in view of the aim pursued by Directive 75/442, the concept of waste cannot be interpreted restrictively (see ARCO Chemie Nederland, paragraph 40).
Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut myös, että kun direktiivin 75/442 tavoite otetaan huomioon, jätteen käsitettä ei voida tulkita suppeasti (ks. em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 40 kohta).
In this respect, certain circumstances may constitute evidence that a substance or object has been discarded or of an intention or requirement to discard it within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Tietyt seikat voivat tämän osalta olla indisioita direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta aineen tai esineen hävittämisestä, hävittämisaikomuksesta tai hävittämisvelvollisuudesta.
That will be the case in particular where the substance used is a production residue, that is to say, a product not sought as
Tilanne on tällainen erityisesti silloin, kun käytetty aine on tuotantoprosessin yhteydessä syntyvä jäämä, eli tuote, jota ei sellaisenaan ole
The Court has thus said that leftover stone from extraction processes of a granite quarry which is not the product primarily sought by the operator in principle constitutes waste (Palin Granit, paragraphs 32 and 33).
Siten yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että graniitin louhinnassa syntyvässä sivukivessä, joka ei ole tuote, jonka tuottamiseen louhintaa harjoittava yritys pääasiallisesti pyrkii, on lähtökohtaisesti kyse jätteestä (asia Palin Granit, tuomion 32 ja 33 kohta).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Millään tavoin ei nimittäin voitaisi perustella sitä, että sellaisiin esineisiin, materiaaleihin tai raaka-aineisiin, jotka ovat taloudelliselta arvoltaan tuotteita siitä riippumatta, onko niitä muunnettava, ja jotka sellaisenaan kuuluvat tällaisiin tuotteisiin sovellettavan lainsäädännön alaan, olisi sovellettava direktiivin 75/442 säännöksiä (ks. asia Palin Granit, tuomion 35 kohta ja em. asia Saetti ja Frediani, määräyksen 35 kohta).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
Kun otetaan huomioon velvollisuus tulkita laajasti jätteen käsitettä jätteistä niiden luonteen vuoksi aiheutuvan rasituksen ja haitan rajoittamiseksi, tämän sivutuotteita koskevan perustelun käyttäminen on kuitenkin rajoitettava koskemaan sellaisia tilanteita, joissa esineen, materiaalin tai raaka-aineen uudelleenkäyttö ilman edeltäviä muuntamistoimia ja tuotantoprosessin jatkeena on varmaa eikä ainoastaan mahdollista (asia Palin Granit, tuomion 36 kohta ja em. asia Saetti ja Frediani, määräyksen 36 kohta).
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Sen kriteerin lisäksi, onko tiettyä ainetta pidettävä luonteeltaan jäännöstuotteena, toinen merkityksellinen kriteeri on siis se, kuinka todennäköisesti tämä aine käytetään uudelleen ilman edeltäviä muuntamistoimia, kun arvioidaan sitä, onko tämä aine direktiivissä 75/442 tarkoitettu jäte.
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
Jos pelkän uudelleenkäyttömahdollisuuden lisäksi haltijalle on siitä taloudellista etua, uudelleenkäyttö tulee erittäin todennäköiseksi.
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
COMMUNE DE MESQUER jonka haltija pyrkii hävittämään, vaan sitä on pidettävä oikeana tuotteena (ks. asia Palin Granit, tuomion 37 kohta).
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
Pääasiasta ilmenee, että kyseessä oleva aine syntyy öljynjalostusprosessin päätyttyä.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Tätä jäännösainetta voidaan kuitenkin hyödyntää kaupallisesti tavalla, joka on taloudellisesti kannattavaa, minkä vahvistaa se, että kyseinen aine on ollut liiketoimen kohteena ja että se vastaa ostajan vaatimuksia, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen aine eli polttoaineeksi myyty raskas polttoöljy ei ole direktiivissä 75/442 tarkoitettua jätettä silloin, kun sitä käytetään tai hyödynnetään kaupallisesti tavalla, joka on taloudellisesti kannattavaa, ja kun sitä voidaan tosiasiassa käyttää polttoaineena ilman, että siihen on tarpeen kohdistaa edeltäviä muuntamistoimia.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pää -asiallisesti, onko raskas polttoöljy, joka valuu mereen haaksirikon seurauksena, luokiteltava tällaisessa tilanteessa direktiivin 75/442 liitteessä I olevassa luokassa Q4 tarkoitetuksi jätteeksi.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Mesquerin kunta, jonka väitteitä Ranskan ja Italian hallitukset sekä komissio olennaisessa määrin tukevat, katsoo, että tällainen öljy on silloin, kun se valuu mereen ja a fortiori jos se sekoittuu veteen ja sedimentteihin, luokiteltava direktiivissä 75/442 tarkoitetuksi jätteeksi.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Total-yhtiöiden mukaan öljyn ja veden sekä rannikon sedimenttien sekoitus on jätettä vain, jos on olemassa velvollisuus huolehtia öljystä, joka on onnettomuuden seurauksena valunut sellaisenaan mereen, tai velvollisuus hyödyntää tällaista öljyä ja jos tällainen öljy on erottamattomasti yhdistynyt veteen ja sedimentteihin.
The Belgian Government submits that the products thus spilled at sea should be classified not as waste within the meaning of Directive 75/442 but as heavy hydrocarbons within the meaning of the Liability Convention and the Fund Convention.
Belgian hallitus katsoo, että mereen tällä tavalla valuneita tuotteita ei pitäisi luokitella direktiivissä 75/442 tarkoitetuksi jätteeksi vaan siviilioikeudellisesta vastuusta tehdyssä yleissopimuksessa ja rahastoyleissopimuksessa tarkoitetuksi raskasöljyksi.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus myöntää, että tällainen öljy voidaan luokitella kyseisessä direktiivissä tarkoitetuksi jätteeksi, mutta pitää kuitenkin toivottavana, että se, että öljyä valuu onnettomuuden seurauksena mereen, kuuluu vain siviilioikeudellisesta vastuusta tehdyn yleissopimuksen ja rahastoyleissopimuksen soveltamisalaan ja että direktiiviä 75/442 ei näin ollen sovelleta tällaisessa tilanteessa.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Aluksi on muistutettava siitä, että direktiivin 75/442 liitteessä I on luettelo aineista ja esineistä, jotka voidaan katsoa jätteiksi.
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Se, että direktiivin 75/442 liitteessä I, jonka otsikkona on ”Jätteiden luokat”, olevassa luokassa Q4 mainitaan ”materiaalit, jotka on heitetty pois, jotka ovat kadonneet tai muutoin vahingoittuneet, mukaan lukien kaikki materiaalit, laitteet jne., jotka ovat pilaantuneet vahingon seurauksena”, osoittaa siis ainoastaan, että tällaiset aineet voivat kuulua jätteen käsitteen soveltamisalaan.
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
Se ei siis voi olla riittävä peruste luokitella jätteeksi onnettomuuden seurauksena mereen valunut öljy, joka pilaa jäsenvaltion aluevesiä ja siten sen rannikkoa (ks. vastaavasti em. asia Van de Walle ym., tuomion 43 kohta).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Tässä tilanteessa on tutkittava, onko tällainen öljyn valuminen onnettomuuden seurauksena sellainen toiminto, jolla haltija hävittää kyseisen öljyn direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti em. asia Van de Walle ym., tuomion 44 kohta).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
Tämän osalta on todettava, että kun aine tai esine on tuotantoprosessista syntyvä jäämä eli tuote, jota ei sellaisenaan ole pyritty tuottamaan myöhempää käyttöä varten ja jota haltija ei voi taloudellisesti kannattavasti käyttää uudelleen ilman edeltäviä muuntamistoimenpiteitä, se on katsottava rasitteeksi, jonka haltija ”hävittää” (ks. asia Palin Granit, tuomion 32–37 kohta ja em. asia Van de Walle ym., tuomion 46 kohta).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Yhteisöjen tuomioistuimella on ollut tilaisuus todeta vahingossa vuotaneista polttoaineista, jotka aiheuttivat maan ja pohjaveden pilaantumisen, että ne eivät olleet sellainen tuote, joka voitiin käyttää uudelleen ilman edeltäviä muuntamistoimenpiteitä (ks. em. asia Van de Walle ym., tuomion 47 kohta).
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.
Näin on todettava myös öljystä, joka on valunut mereen onnettomuuden seurauksena ja joka on pilannut jäsenvaltion aluevesiä ja siten sen rannikkoa.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
On nimittäin varmaa, että tällaisen öljyn, joka on levinnyt tai sekoittunut veteen tai kasautunut sedimentteihin, käyttäminen tai kaupallinen hyödyntäminen on hyvin epävarmaa, jopa hypoteettista.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
On myös varmaa, että vaikka tällainen käyttäminen tai kaupallinen hyödyntäminen katsottaisiinkin teknisesti mahdolliseksi, se edellyttäisi joka tapauksessa edeltäviä muuntamistoimia, jotka eivät olisi kyseisen aineen haltijalle taloudellisesti kannattavia vaan ne merkitsisivät todellisuudessa huomattavia kustannuksia.
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
Tästä seuraa, että öljyä, joka on valunut onnettomuuden seurauksena mereen, on pidettävä aineena, jota sen haltija ei aikonut tuottaa ja jonka haltija ”hävittää”, vaikkakin tahattomasti, sen kuljetuksen yhteydessä, joten se on luokiteltava direktiivissä 75/442 tarkoitetuksi jätteeksi (ks. vastaavasti em. asia Van de Walle ym., tuomion 47 ja 50 kohta).
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Lisäksi on huomattava, että kyseisen direktiivin sovellettavuus ei kyseenalaistu sillä, että öljy ei ole onnettomuuden seurauksena valunut jäsenvaltion maa-alueelle vaan sen talousvyöhykkeelle.
Without there being any need to rule on the applicability of the directive at the place where the ship sank, it suffices to observe that the hydrocarbons thus accidentally spilled drifted along the coast until they were washed up on it, so being discharged on the Member State’s land territory.
On nimittäin riittävää todeta, ilman että olisi tarpeen lausua direktiivin sovellettavuudesta haaksirikkopaikkaan, että öljy, joka onnettomuuden seurauksena valui näin mereen, ajelehti pitkin rannikkoa ja kulkeutui rantaan saakka, jolloin se levisi kyseisen jäsenvaltion maa-alueelle.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.
Tästä seuraa, että öljysäiliöaluksen haaksirikon olosuhteissa, kuten niissä, joista pääasiassa on kyse, direktiiviä 75/442 sovelletaan ratione loci.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Toiseen kysymykseen on siis vastattava, että haaksirikon seurauksena mereen valunut öljy, joka on sekoittunut veteen ja sedimentteihin ja joka on ajelehtinut pitkin jäsenvaltion rannikkoa ja kulkeutunut rantaan saakka, on direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettua jätettä, kun sitä ei enää voida käyttää tai hyödyntää kaupallisesti ilman edeltäviä muuntamistoimia.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään, voidaanko öljysäiliöaluksen haaksirikon olosuhteissa raskaan polttoöljyn, joka on valunut mereen, valmistajaa ja/tai tällaisen öljyn myyjää ja tämän aineen kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaajaa pitää velvollisina vastaamaan kustannuksista, jotka liittyvät näin syntyneistä jätteistä huolehtimiseen, vaikka mereen valunut aine oli kolmannen, tässä tapauksessa merikuljetuksen suorittajan, kuljetettavana.
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Mesquerin kunta katsoo, että, direktiivin 75/442 15 artiklan soveltamiseksi pääasias- sa raskaan polttoöljyn valmistajaa sekä tällaisen öljyn myyjää ja tämän aineen kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaajaa on pidettävä kyseisen direktiivin 1 artiklan b ja c alakohdassa tarkoitettuina sen jätteen tuottajina ja haltijoina, joka aiheutui kyseisen aineen valumisesta mereen.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Total-yhtiöiden mukaan direktiivin 75/442 15 artiklaa ei pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa sovelleta raskaan polttoöljyn valmistajaan eikä myöskään tällaisen öljyn myyjään ja tämän aineen kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaajaan, koska kyseinen aine, joka muuttui onnettomuushetkellä jätteeksi, oli tuolloin kolmannen kuljetettavana.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Total-yhtiöt väittävät lisäksi, että kyseistä säännöstä ei myöskään sovelleta raskaan polttoöljyn valmistajaan pelkästään sillä perusteella, että tämä on jätettä synnyttäneen tuotteen valmistaja.
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
Ranskan hallitus, jonka kantaa Italian hallitus ja komissio osittain tukevat, katsoo, että raskaan polttoöljyn valmistajaa ja/tai tällaisen öljyn myyjää ja tämän aineen kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaajaa voidaan pitää sen jätteen, joka aiheutui
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Komissio kuitenkin lisää, että raskaan polttoöljyn kaltaisen tuotteen valmistajaa ei pelkästään tällaisen toiminnan perusteella voida pitää direktiivin 75/442 1 artiklan b ja c alakohdassa tarkoitettuna sen jätteen ”tuottajana” ja/tai ”haltijana”, jota kyseinen tuote synnytti, kun sen kuljetuksen aikana tapahtui onnettomuus.