natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This is taken to be the case if the accident could be attributed to a disregard of Total International Ltd’s contractual obligations or to any actions which could render that undertaking liable.
Näin on oletettava, jos haveri johtui sopimusvelvoitteiden laiminlyönnistä tai muista Total international Ltd:n vilpillisistä menettelytavoista, jotka saattavat synnyttää sen vastuun.
71 The extent to which Total International Ltd is therefore the producer of the oil waste can only be ascertained by the competent trial court, however.
71Ainoastaan toimivaltainen tosiseikat toteava tuomioistuin voi tosin todeta, onko Total international Ltd tämän mukaan öljyjätteen tuottaja.
It cannot be ruled out that during transportation Total International Ltd had actual physical control of the heavy fuel oil indirectly, represented by the transportation company and the crew.
Ei ole mahdotonta, että Total international Ltd oli kuljetuksen aikana välillisesti kuljetusyhtiön ja aluksen miehistön edustamana raskaan polttoöljyn haltija.
As a result of the accident, however, it lost any physical control at the point when the heavy fuel oil became waste.
Haverin vuoksi se menetti kuitenkin mahdollisen haltijuuden siinä vaiheessa, kun raskaasta polttoöljystä tuli jätettä.
Total International Ltd thus never had physical control of the oil waste.
Siten Total international Ltd ei ollut missään vaiheessa öljyjätteen haltija.
It is therefore possible that Total International Ltd is responsible for bearing the costs only if that company is to be regarded as the producer of the oil waste and was thus also the holder of the oil waste in accordance with Article 1(c) of the Waste Framework Directive.
Total international Ltd voi siis olla vastuussa kustannuksista vain siinä tapauksessa, että tätä yhtiötä on pidettävä öljyjätteen tuottajana ja että se oli siksi jätedirektiivin 1 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella myös öljyjätteen haltija.
The sentence pronounced on 16 January 2008, which has already been mentioned, also suggests that Total France may be regarded as the producer and holder of the waste on the basis of the same criteria in connection with the relevant factual findings.
Edellä mainitun 16.1.2008 annetun rikostuomion perusteella on lisättävä, että myös Total France voidaan katsoa vastaavien tosiseikkoja koskevien toteamusten perusteella samojen perusteiden mukaan jätteen tuottajaksi ja haltijaksi.
The Tribunal de grande instance found that Total International Ltd was not at fault for the sinking of the Erika, but another Total company, Total S.A., since that company had selected the ship and in doing so had not exercised due care.
Tribunal de grande instance on näet todennut, että Total international Ltd ei ole syyllinen Erikan onnettomuuteen vaan toinen tytäryhtiö Total SA, koska tämä yhtiö valitsi aluksen eikä käyttänyt siinä yhteydessä tarvittavaa huolellisuutta.
72 It is for the competent
72Toimivaltaisten kansallisten
71 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 60).
71 – Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Van de Walle ym., tuomion 60 kohta.
Article 1(b) of the Waste Framework Directive defines producer as anyone whose activities produce waste (original producer)
Jätedirektiivin 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määritellään tuottajalla
72 — Judgment of the Tribunal de grande instance de Paris of 16 January 2008 (cited in footnote 15, p. 228).
72 – Edellä alaviitteessä 15 mainittu Tribunal de grande instance de Paris’n 16.1.2008 antama tuomio, s. 228.
However, Note 92FUND/EXC.34/6/Add.1 by the Director of the International Oil Pollution Compensation Fund of 20 September 2006, http://www.iopcfund-docs.org/ds/pdf/92exc34-6eadd1.pdf, p.
Tosin öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälisen korvausrahaston johtajan 20.9.2006 päivätyssä muistiossa 92FUND/EXC.34/6/Add.1 todetaan (http://www.iopcfund-docs.org/ds/pdf/92exc34-6eadd1.pdf, s.
8, states, on the basis of the investigations in progress at the time, that Total could not detect the ship’s defects.
8) kyseiseen ajankohtaan mennessä tehtyjen tutkimusten perusteella, että Total ei voinut olla tietoinen aluksen puutteista.
70 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 55).
70 – Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Van de Walle ym., tuomion 55 kohta.
OPINION OF MRS KOKOTT — CASE C-188/07 particular because there are no rules therein governing the selection of the party responsible for bearing the costs.
JULKISASIAMIES KOKOTTIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-188/07 vuoksi, että siinä ei säädetä kustannuksista vastaavan tahon valitsemisesta.
national courts to examine whether the production of the waste can also be attributed to Total France.
tuomioistuinten tehtävänä on tutkia, onko myös Total Francen katsottava olevan jätteen tuottaja.
It is thus possible that Total France is responsible for bearing the cost of disposing of the oil waste because it produced the heavy fuel oil, but also in the event that it produced the oil waste.
Siten Total France saattaa olla vastuussa öljyjätteistä huolehtimisen kustannuksista siksi, että se on valmistanut raskaan polttoöljyn, mutta myös siksi, että se on tuottanut öljyjätteet.
Total International Ltd can be ordered to bear the cost only if it produced the oil waste.
Total international Ltd voi joutua korvaamaan kustannukset ainoastaan siinä tapauksessa, että se on tuottanut öljyjätteet.
Selection of the party responsible for bearing the costs under Article 15 of the Waste Framework Directive in accordance with the polluterpays principle
Kustannuksista vastaavan tahon valitseminen jätedirektiivin 15 artiklan mukaisesti saastuttaja maksaa -periaatteen perusteella
However, the Court has given a different interpretation to Article 15 of the Waste Framework Directive.
Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin tulkinnut jätedirektiivin 15 artiklaa toisin.
The judgment in Van de Walle concerned fuel leaked from a service station which contaminated the surrounding land.
Asiassa van de Walle ym. annetussa tuomiossa olivat kyseessä polttoaineet, jotka vuotivat huoltoasemalta ja pilasivat ympäröivän maaperän.
The responsible party in principle was the manager of the service station, who had bought the fuel to meet the service station’s operating needs, was therefore the holder and, for the purpose of his operations, had it in stock when it became waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Tästä on vastuussa lähtökohtaisesti huoltoasemayrittäjä, joka oli hankkinut polttoaineet yritystään varten ja oli siten niiden haltija ja jolla oli ne varastossa toimintaansa varten silloin, kun polttoaineista tuli jätettä direktiivin 75/442 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
73 Only if exceptionally the poor condition of the service station’s storage facilities and the leak of hydrocarbons could be attributed to a disregard of contractual obligations by the petroleum undertaking which supplied that service station, or to any actions which could render that undertaking liable, could that undertaking be responsible.
73Aino-astaan siinä poikkeustapauksessa, että huoltoaseman varastointilaitteiden huono kunto ja polttoaineiden vuotaminen johtuvat huoltoasemalle polttoaineita toimittavan öljyyhtiön sopimusvelvoitteiden rikkomisesta tai sen suorittamasta muusta toimenpiteestä, joka voi saattaa tämän yrityksen vastuuseen, tämä yritys olisi vastuussa.
Then the activities of that undertaking could be considered to have produced waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442 and it could accordingly be regarded as the holder of the waste. 74
Silloin voitaisiin katsoa, että tämä öljy-yhtiö olisi toiminnallaan tuottanut jätettä direktiivin 75/442 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä, ja se voidaan näin ollen katsoa jätteiden haltijaksi. 74
The question also arises whether Total France and possibly Total International Ltd must bear the cost of disposing of the oil waste because they fall within the group of persons referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive.
On vielä pohdittava, onko Total Francen ja mahdollisesti Total international Ltd:n vastattava öljyjätteistä huolehtimisen kustannuksista jo sen vuoksi, että ne kuuluvat jätedirektiivin 15 artiklassa mainittuihin henkilöihin.
According to the Court, the cost is therefore to be borne by the person who produced the waste.
Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kustannuksista vastaa se, joka on aiheuttanut jätteen.
75 However, Article 15 designates only the group of those who may pos-
75Jätedirektiivin 15 artiklassa mainitut henkilöt kuvaavat sitä vastoin
73 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 59).
73 – Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Van de Walle ym., tuomion 59 kohta.
74 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 60).
74 – Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Van de Walle ym., tuomion 60 kohta.
75 — Van de Walle and Others (cited in footnote 27, paragraph 58).
75 – Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Van de Walle ym., tuomion 58 kohta.
In fact, the Commission seems to take the view that all those referred to in Article 15 of the Waste Framework Directive may be required to bear the cost of disposing of waste.
Komissio näyttää itse asiassa pitävän lähtökohtana sitä, että kaikki jätedirektiivin 15 artiklassa mainitut voidaan asettaa vastuuseen jätteistä huolehtimisen kustannuksista.
On the other hand, at the hearing the United Kingdom maintained that Article 15 of the Waste Framework Directive does not establish any rules on liability, in
Sitä vastoin Yhdistynyt kuningaskunta esitti suullisessa käsittelyssä näkemyksenään, että jätedirektiivin 15 artikla ei ole vastuuta koskevan sääntelyn perusta erityisesti sen
sibly be responsible for bearing the cost, from whom it is necessary to select the person who is to bear the costs, in accordance with the polluterpays principle.
COMMUNE DE MESQUER ainoastaan mahdollisten kustannuksista vastaavien piiriä, johon on saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti valittava se, jonka maksettavaksi kustannukset on määrättävä.
Nevertheless, some rules on dealing with waste impose the cost of its disposal in principle on the producer of the product which became waste.
Kuitenkin muutamissa jätteiden käsittelyä koskevissa säännöksissä kohdistetaan niistä huolehtimisen kustannukset lähtökohtaisesti sen tuotteen valmistajan maksettaviksi, josta tuli jätettä.
In this connection the Commission refers to Directive 2006/66/EC of 6 September 2006 on batteries and accumulators and waste batteries and accumulators and repealing Directive 91/157/EEC, 77Article 8 of which provides that producers of batteries and accumulators are to bear the costs of their disposal as waste.
Komissio viittaa tässä yhteydessä paristoista ja akuista sekä käytetyistä paristoista ja akuista ja direktiivin 91/157/ETY kumoamisesta 6.9.2006 annettuun direktiiviin 2006/66/EY, 77jonka 8 artiklassa säädetään, että paristojen ja akkujen tuottajan on vastattava niiden huolehtimisesta jätteenä aiheutuvista kustannuksista.
78 In addition, under Article 15 of European Parliament and Council Directive 94/62/EC of 20 December 1994 on packaging and packaging waste 79 the Member States may impose the costs of disposal under the law on waste on the producer of the packaging. 80
78Jäsenvaltiot voivat myös pakkauksista ja pakkausjätteistä 20.12.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY 7915 artiklan mukaan määrätä jätelainsäädännön mukaisen huolehtimisen kustannukset pakkauksen tuottajan maksettaviksi. 80
This interpretation of the polluterpays principle, as a principle governing the apportionment of costs, is consistent with other language versions which — unlike the German version — do not use a notion of causality, but state that the polluter pays (polluter pays, pollueur-payeur).
Saastuttaja maksaa -periaatteen tulkitseminen tällä tavoin kustannusjaon periaatteeksi vastaa muita kieliversioita, joissa ei käytetä syy-yhteyden käsitettä, toisin kuin saksankilisessä versiossa, vaan todetaan, että saastuttaja maksaa (Polluter pays, pollueur­payeur).
Accordingly, the Court has interpreted the polluterpays principle as an expression of the proportionality principle, which requires the Member States — and the Community legislature — to refrain from imposing on anyone costs that are unnecessary having regard to the circumstances.
Yhteisöjen tuomioistuin on vastaavasti ymmärtänyt saastuttaja maksaa periaatteen ilmaisuksi suhteellisuusperiaatteesta, jolla velvoitetaan jäsenvaltiot – ja yhteisön lainsäätäjä – olemaan määräämättä kenenkään maksettavaksi kustannuksia, jotka ovat olosuhteiden perusteella tarpeettomia.
76In the case at issue the question was whether agriculture could be called on to reduce nitrate discharges more than is commensurate with its proportion of the total amount.
76Kyseisessä konkreettisessa tapauksessa oli kyse siitä, voidaanko maatalous velvoittaa vähentämään nitraattipitoisuutta enemmän kuin sen määrän, joka vastaa sen osuutta kokonaispitoisuudesta.
With regard to the law on waste, it can be inferred, first of all, that a person cannot bear the cost of disposing of waste which comes from others.
Jätelainsäädännön osalta tästä on aluksi pääteltävä, että kenenkään ei pidä joutua vastaamaan sellaisista jätteistä huolehtimisen kustannuksista, jotka ovat peräisin muilta.
Those rules have their basis in the fact that Article 15 of the Waste Framework Directive, and in particular the polluterpays principle referred to therein, do not constitute clear and definitive rules on responsibility for costs.
Nämä säännökset perustuvat siihen, että jätedirektiivin 15 artiklaan ja erityisesti siinä mainittuun saastuttaja maksaa periaatteeseen ei sisälly selkeää ja tyhjentävää kustannusvastuuta koskevaa sääntelyä.
The polluterpays principle can and must be clarified further.
Saastuttaja maksaa -periaatetta voidaan pikemminkin edelleen konkretisoida, ja sitä pitää konkretisoida.
This is a priority task for the legislature.
Tämä tehtävä on ensisijaisesti lainsäätäjällä.
If a product becomes waste, the final holder is in principle the producer of the waste since he discards the product.
Jos tuotteesta tulee jätettä, jätteen tuottaja on lähtökohtaisesti viimeinen haltija, koska hän hävittää tuotteen.
As Total argues, responsibility for costs on the part of the producer of the product — as is possible under Article 15 of the Waste Framework
Kuten Total esittää, tuotteen valmistajan vastuu kustannuksista – siten kuin se on jätedirektiivin 15 artiklan mukaan mahdollinen – näyttäisi olevan ristiriidassa saastuttaja maksaa periaatteen kanssa.
78 — Similar rules are contained in Article 5(4) of Directive 2000/53/EC of 18 September 2000 on end-of life vehicles (OJ 2000 L 269, p.
78 – Vastaavia säännöksiä sisältyy romuajoneuvoista 18.9.2000 annetun direktiivin 2000/53/EY (EYVL L 269, s.
34) and in Article 8 of Directive 2002/96/EC of 27 January 2003 on waste electrical and electronic equipment (OJ 2002 L 37, p. 24).
34) 5 artiklan 4 kohtaan ja sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta 27.1.2003 annetun direktiivin 2002/96/EY (EUVL 2003, L 37, s. 24) 8 artiklaan.
Courts must apply and if necessary interpret that clarification and possibly verify whether it respects the limits of the polluterpays principle.
Tuomioistuinten täytyy soveltaa tätä konkreettista muotoa, tarvittaessa tulkita sitä ja tilanteen mukaan tutkia sen perusteella, noudatetaanko siinä saastuttaja maksaa -periaatteen rajoja.
That principle is the criterion for any national transposition of Article 15 of the Waste Framework Directive, but it is also binding on the Community legislature since it is laid down in Article 174(2) of the Treaty as the basis for environmental policy.
Tämä periaate on jätedirektiivin 15 artiklan jokaisen kansallisen täytäntöönpanon arviointiperusteena, mutta se sitoo myös yhteisön lainsäätäjää, koska se on vahvistettu EY 174 artiklan 2 kohdassa ympäristöpolitiikan perustaksi.
Responsibility for costs on the part of the producer has some benefits.
Valmistajan kustannusvastuusta on muutamia etuja.
If the producer has to pay for disposal, there is an incentive to design the product in such a way that it can be disposed of as inexpensively as possible.
Jos hänen on vastattava huolehtimisesta, hänellä on kannustin suunnitella tuote siten, että siitä voidaan huolehtia mahdollisimman vähäisin kustannuksin.
This is consistent with the objective laid down in the third indent of Article 174(1) EC of prudent and rational utilisation of natural resources and the principle under Article 174(2) EC that environmental damage should as a priority be rectified at source.
Tällä toteutetaan EY 174 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa vahvistettu luonnonvarojen harkitun ja järkevän käytön tavoite ja EY 174 artiklan 2 kohdan periaate, jonka mukaan ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä.
At the same time, the producer can integrate disposal costs into the price and pass them on to the final holder as the actual producer of the waste.
Samalla valmistaja voi sisällyttää huolehtimiskustannukset hintaan ja siten vyöryttää ne viimeiselle omistajalle, joka on varsinainen jätteen tuottaja.
Lastly, this arrangement for costs removes any incentive for the final holder to dispose of the product illegally in order to save disposal costs.
Viime kädessä tällä kustannuksia koskevalla sääntelyllä viedään viimeiseltä omistajalta kannustin tämän tuotteen lainvastaiseen hävittämiseen huolehtimiskustannusten säästämiseksi.
There is however a need to strike a balance between certain of the objectives and principles mentioned in Article 174.
Tiettyjä EY 174 artiklassa mainittuja tavoitteita ja periaatteita on kuitenkin punnittava keskenään.
The implementation of those criteria is also complex.
Myös perusteiden soveltaminen on monitahoista.
The review by the Court must therefore necessarily be limited to the question whether there was a manifest error of appraisal regarding the conditions for the application of Article 174 EC. 81
Siksi tuomioistuimessa tapahtuvan valvonnan on välttämättä rajoituttava sen tutkimiseen, onko EY 174 artiklan soveltamisedellytysten osalta tehty ilmeinen arviointivirhe sääntelyä annettaessa. 81
However, the special rules on the responsibility of the producer also suggest that the imposition of the disposal costs on the producer of the product requires express provision to that effect.
Valmistajan vastuuta koskevat erityissäännöt puoltavat tosin myös sitä, että huolehtimiskustannusten määrääminen tuotteen valmistajan rasitteeksi edellyttää tällaista nimenomaista sääntöä.
In particular, the benefits described occur only if the producer and the final holder are aware of the arrangements governing costs.
Erityisesti edellä kuvatut edut ilmenevät vain silloin, jos tuottaja ja viimeinen omistaja tuntevat kustannuksia koskevan sääntelyn.
Against this background, there can be no objection in principle to a decision by the Community legislature or by the national legislature to order the producer of a product from which waste came to bear the cost of its disposal.
Tätä taustaa vasten yhteisön lainsäätäjän tai kansallisen lainsäätäjän päätöstä määrätä sen tuotteen valmistajan maksettavaksi, josta jätteet ovat peräisin, siitä huolehtimisen kustannukset, ei voida lähtökohtaisesti riidanalaistaa.
In the case of most products the producer must assume that they will become waste at some time when they are used as intended.
Useimpien tuotteiden osalta jo valmistajan on näet pidettävä lähtökohtana sitä, että niistä tulee tarkoituksensa mukaisen käytön jälkeen joskus jätettä.
By producing economic goods the producer therefore causes waste and is therefore also responsible in accordance with the polluterpays principle.
Valmistaja aiheuttaa siten taloudellisten hyödykkeiden tuotannolla jätettä ja on siten myös saastuttaja maksaa -periaatteen mukaan siitä vastuussa.
Moreover, the considerations relating to responsibility for costs where products are used as intended cannot be applied unreservedly to waste which is created through extraordinary events.
Lisäksi kustannusvastuuta koskevia näkökohtia, jotka liittyvät tuotteiden tarkoituksen mukaiseen käyttöön, ei pidä soveltaa rajoittamattomasti jätteisiin, joita syntyy epätavallisten tapahtumien yhteydessä.
This is illustrated by the present case: when heavy fuel oil is used as intended, that is to say when it is combusted, gaseous derivatives which do not fall within the scope of the law on waste under Article 2(1)(a) of the Waste Framework
Nyt käsiteltävä asia kuvastaa tätä: tarkoituksen mukaisen käytön yhteydessä eli silloin, kun raskas polttoöljy poltetaan, ilmakehään syntyy kaasumaisia päästöjä, jotka eivät jätedirektiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan kuulu jätelainsäädännön
COMMUNE DE MESQUER solely on the basis of Article 15 of the Waste Framework Directive, it would follow from the above considerations that as the producer of heavy fuel oil and/or the seller and carrier they may be ordered to bear the cost of disposing of oil waste following a shipping accident in so far as they can be accused of contributing personally to causing the leak of the heavy fuel oil.
COMMUNE DE MESQUER valmistajana ja/tai myyjänä tai rahdinantajana katsoa olevan alukselle tapahtuneen onnettomuuden jälkeen vastuussa öljyjätteestä huolehtimisen kustannuksista siltä osin kuin niiden voidaan katsoa vaikuttaneen omalta osaltaan raskaan polttoöljyn vuotamiseen.
Directive accumulate in the atmosphere, and possibly to a lesser extent solid waste.
soveltamisalaan, ja mahdollisesti vähemmässä määrin myös kiinteitä jätteitä.
Its disposal would have been relatively inexpensive since it accumulates in a power station which is already equipped for that purpose.
Niistä huolehtiminen on mahdollista kustannuksiltaan verrattain edullisesti, koska ne muodostuvat voimalaitoksessa, joka on jo varustettu tätä varten.
After the heavy fuel oil leaks and mixes with water and sediment, however, very much larger quantities of waste are created which can be collected and disposed of only with great difficulty.
Sen jälkeen, kun raskas polttoöljy valuu mereen ja sekoittuu veteen ja sedimentteihin, syntyy sitä vastoin huomattavasti suurempia määriä jätettä, jotka kyetään keräämään ja joista kyetään huolehtimaan vain suurin vaikeuksin.
However, a directive provision like Article 15 of the Waste Framework Directive cannot of itself impose obligations on an individual and cannot therefore be relied upon as such against an individual.
Jätedirektiivin 15 artiklan kaltaisella direktiivin säännöksellä ei kuitenkaan sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle, eikä direktiiviin näin ollen sellaisenaan voida vedota tällaista henkilöä vastaan.
82The stipulations of Article 15 can therefore be applied as against the Total companies only in so far as they have a basis in French law.
82Siten 15 artiklan säännöksiä voidaan soveltaa Totalyhtiöihin vain siltä osin kuin niillä on perusta Ranskan oikeudessa.
This is the explanation for the judgment in Van de Walle: the risk of the creation of waste as a result of an accident is borne by the person who is able to prevent the accident.
Näin todetaan asiassa Van de Walle ym. annetussa tuomiossa: onnettomuuden yhteydessä syntyvää jätettä koskevan riskin kantaa se, joka kykenee estämään onnettomuuden.
Other persons are responsible only exceptionally where they can be accused of contributing independently to causing the waste.
Vain poikkeuksellisesti vastuussa ovat muut henkilöt, jos niiden voidaan katsoa vaikuttaneen itsenäisesti vahingon syntymiseen.
French law might preclude liability on the part of the Total companies.
Ranskan oikeus voisi olla Total-yhti-öiden vastuun esteenä.
Article III(4)(c) of the Liability Convention, which applies in France, precludes in principle any claim for compensation against a charterer.
Ranskassa voimassa olevan vastuuyleissopimuksen 3 artiklan 4 kappaleen c kohdassa suljetaan nimittäin pois kaikki vahingonkorvausvaateet rahdinantajaa vastaan.