natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission agrees with the starting point used by the Court of First Instance, namely that the limitation period for an action for noncontractual liability of the Community cannot begin to run before all the requirements governing an obligation to provide compensation for damage are satisfied and in particular before the damage to be made good has materialised.
Komissio on samaa mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käyttämästä lähtökohdasta, jonka mukaan sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevan kanteen vanhentumisaika ei voi alkaa kulua ennen kuin kaikki korvausvelvollisuuden perusteena olevat edellytykset täyttyvät eikä varsinkaan ennen kuin korvattava vahinko on syntynyt.
31 In cases in which the Community’s liability has its origin in a legislative measure, as in this instance, the limitation period cannot begin to run before all the injurious effects of the measure have been produced and consequently before the time when the applicants were bound to incur damage which was certain in character.
31Silloin kun käsiteltävänä olevan asian tavoin kyse on lainsäädäntötoimesta aiheutuvasta yhteisön vastuusta, vanhentumisaika ei voi alkaa kulua, ennen kuin kaikki tästä toimesta aiheutuvat vahinkoseuraukset ovat syntyneet ja ennen kuin siitä on väistämättä aiheutunut kantajille kiistatonta vahinkoa.
32 It follows that the limitation period for an action for noncontractual liability based on a legislative measure begins to run from the objectively ascertainable moment when the application of that measure has actually caused damage to the assets of the applicant.
32Lainsäädäntötoimesta aiheutuvaa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen vanhentumisaika alkaa siitä objektiivisesti todettavissa olevasta ajankohdasta, jolloin kyseisen toimen soveltamisesta on tosiasiallisesti aiheutunut vahinkoa kantajan varallisuudelle.
The Commission considers that the Court of First Instance, having correctly summarised the above caselaw, takes a position which is diametrically opposed to it. On
Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tiivistänyt edellä mainitun oikeuskäytännön oikein mutta asettuu sen kanssa täysin vastakkaiselle
That conclusion, which at first sight the Court of First Instance appears to reach on the basis of findings of fact alone, is in reality (says the Commission) based on the incorrect legal view that the condition relating to the existence of certain damage must be determined subjectively rather than objectively.
Tämä päätelmä, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ensi näkemältä näyttää tehneen yksinomaan tosiseikkoja koskevien toteamusten perusteella, perustuu tosiasiallisesti (komission mukaan) virheelliseen oikeudelliseen näkemykseen, jonka mukaan edellytys kiistattoman vahingon olemassaolosta on määritettävä pikemmin subjektiivisesti kuin objektiivisesti.
In other words, the Court of First Instance presupposed that the damage flowing from application of an unlawful legislative
Toisin sanoen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oletti,
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P of First Instance is not sound even on the basis of the principles laid down by the Court in Adams v Commission, 34relied on by the applicants in an attempt to circumvent the limitation period.
JULKISASIAMIES SHARPSTONIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-51/05 P valittu lähestymistapa ei ole asianmukainen edes niiden periaatteiden perusteella, jotka yhteisöjen tuomioistuin esitti asiassa Adams vastaan komissio, 34johon kantajat vetosivat kiertääkseen vanhentumisajan.
That judgment does not concern the determination of when time starts to run, but rather when the limitation period expires.
Mainittu tuomio ei komission mukaan koske sitä, milloin määräaika alkaa kulua, vaan pikemminkin vanhentumisajan päättymisajankohtaa.
Moreover in Adams the Court took account of the lack of awareness of the event giving rise to the damage, not the illegality of that fact.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin otti asiassa Adams huomioon tietämättömyyden vahingon aiheuttaneesta tapahtumasta, ei sen lainvastaisuudesta.
The Commission stresses that, as the Court of First Instance noted, 35it was
mäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut 35, kantajien tehtyä sopimukset
According to the Commission, such an approach cannot be justified on the basis that account must be taken of any doubts which the applicants might have had concerning the legality of Regulation No 2499/82 or the misconceived choices they made in seeking to obtain payment of the aid by appropriating the security provided in favour of AIMA.
Komission mukaan tällaista lähestymistapaa ei voida perustella sillä, että on otettava huomioon kantajien mahdolliset epäilykset asetuksen N:o 2499/82 laillisuudesta tai kantajien virheelliset valinnat niiden pyrkiessä saamaan tuen turvautumalla AIMAn hyväksi asetettuun vakuuteen.
It is clear from the caselaw that such errors of assessment by the persons concerned have no relevance in determining when time starts to run.
Komission mukaan oikeuskäytännön perusteella on selvää, että tällaisilla asianomaisten tekemillä arviointivirheillä ei ole merkitystä määräajan alkamisajankohtaa määritettäessä. 33
33 perfectly clear to the applicants once they had entered into contracts with DAI that the aid would be granted to them on the conditions and in accordance with the procedure laid down by Regulation No 2499/82.
DAIn kanssa niille oli täysin selvää, että tuki myönnettäisiin niille asetuksessa N:o 2499/82 säädetyin edellytyksin ja siinä säädetyn menettelyn mukaisesti.
The applicants did not prove before the Court of First Instance that they had been prevented from the outset from obtaining repayment of the sums due by way of aid by claiming payment from, for example, AIMA or the Commission.
Kantajat eivät osoittaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että niitä olisi alusta pitäen estetty saamasta tukena maksettavia määriä siten, että ne olisivat vaatineet maksua esimerkiksi AIMAlta tai komissiolta.
The errors of interpretation which led them to believe that they could have recourse to the security if the distiller became insolvent, and hence to undertake long and fruitless proceedings before the national courts, cannot amount to justification in this context.
Tässä yhteydessä perusteluksi eivät riitä tulkintavirheet, jotka saivat kantajat uskomaan, että ne voisivat turvautua vakuuteen tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi, ja käymään pitkiä, tuloksettomia oikeudenkäyntejä kansallisissa tuomioistuimissa.
The applicants cannot therefore allege involuntary ignorance of the fact giving rise to the damage.
Näin ollen kantajat eivät voi väittää olleensa tahtomattaan tietämättömiä vahingon aiheuttaneesta seikasta.
The Commission also argues that the approach taken in the judgment of the Court
Komissio väittää myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa
34 — Case 145/83 [1985] ECR 3539.35 — See paragraphs 139 and 140 of the judgment.
35 – Ks. tuomion 139 ja 140 kohta.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS cannot be based on the concept of imminent and foreseeable damage within the meaning of the caselaw of the Court.
voida perustaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuun uhkaavan ja ennakoitavissa olevan vahingon käsitteeseen.
36 That concept permits applicants to bring an action for damages earlier in order to avoid damage which would be even more serious because unquantifiable.
36Tämän käsitteen mukaisesti kantajien on mahdollista nostaa vahingonkorvauskanne aiemmin, jotta vältetään vahinko, joka voi olla vielä vakavampi, koska sitä ei voida määrittää täsmällisesti.
It cannot justify delaying the moment when time starts to run on the basis of a subjective assessment of the imminent and foreseeable nature of damage which has already occurred.
Tämä käsite ei voi olla peruste lykätä määräajan alkamisajankohtaa jo tapahtuneen vahingon uhkaavuuden ja ennakoitavuuden subjektiivisen arvioinnin nojalla.
of the approach taken by the Court of First Instance, that court’s assessment of when time started to run is in part erroneous because it is based on a manifest distortion of the facts.
oikeusasteen tuomioistuimen valitsemaa lähestymistapaa mainitun tuomioistuimen arvio vanhentumisajan alkamisajankohdasta on osittain virheellinen, koska se perustuu ilmeiseen tosiseikkojen ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla.
As the Court of First Instance itself noted, only four out of the five applicants appealed against the judgment of the Tribunale civile di Roma.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin itse totesi, viidestä kantajasta vain neljä teki valituksen Tribunale civile di Roman tuomiosta.
There is therefore no reason to consider that time started to run vis-à-vis the fifth applicant (Cantina sociale del Vermentino) at the date of the judgment of the Corte di Cassazione.
Tämän vuoksi ei ole mitään syytä katsoa, että vanhentumisaika olisi alkanut kulua viidennen kantajan (Cantina sociale del Vermentino) osalta Corte di cassazionen tuomion antamispäivästä.
On the basis of the criterion adopted by the Court of First Instance, time would start to run on the date of the judgment of the Tribunale civile di Roma, namely on 27 January 1989.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käyttämän kriteerin mukaisesti vanhentumisaika alkaisi kulua Tribunale civile di Roman tuomion antamispäivästä, joka oli 27.1.1989.
That applicant’s action would therefore have been timebarred when it commenced proceedings before the Court of First Instance on 12 October 1998.
Kyseisen kantajan kanneoikeus olisi näin ollen ollut vanhentunut, kun se pani vireille oikeudenkäynnin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 12.10.1998.
The approach of the Court of First Instance is moreover, the Commission argues, incompatible with the fundamental requirements of legal certainty to which timelimits are subject.
Lisäksi komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen lähestymistapa ei sovi yhteen määräaikoihin sovellettavan oikeusvarmuuden perusvaatimusten kanssa.
It is obvious that if the moment when time starts to run for the purposes of Article 46 of the Statute of the Court of Justice were to depend on the applicant’s subjective perception of the certainty of damage, the injured party would be able to decide when an action for damages was finally timebarred.
On itsestään selvää, että jos yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitetun vanhentumisajan alkamisajankohta riippuisi vahingon kiistattomuutta koskevasta kantajan subjektiivisesta käsityksestä, vahingon kärsinyt osapuoli voisi päättää, milloin vahingonkorvauskanne olisi lopulta vanhentunut.
In a case such as the present, a litigant could simply bring several sets of proceedings, even wholly speculatively, and could then claim that he did not consider the damage sufficiently certain.
Käsiteltävänä olevan kaltaisessa asiassa asianosainen voisi yksinkertaisesti panna vireille useita oikeudenkäyntejä jopa täysin laskelmoidusti ja sitten väittää, että hän ei pidä vahinkoa riittävän kiistattomana.
The applicants submit, first, that they did not themselves bring the national proceedings.
Kantajat esittävät ensinnäkin, että ne eivät panneet kansallisia oikeudenkäyntejä vireille itse.
Rather, they intervened in the proceedings brought by DAI against AIMA seeking a declaration that the amount guaranteed by the security provided in favour of AIMA could be paid to them.
Ne pikemminkin katsovat olleensa DAIn AIMAa vastaan nostamassa oikeudenkäynnissä väliintulijoita, jotka vaativat kansallista tuomioistuinta toteamaan, että AIMAn hyväksi asetetulla vakuudella taattu määrä voitaisiin maksaa niille.
The applicants accordingly had to await the outcome of that litigation before bringing proceedings before the Community judicature.
Kantajien oli näin ollen odotettava tämän oikeudenkäynnin lopputulosta ennen asian vireille panemista yhteisöjen tuomioistuimissa.
The Court of First Instance would certainly have dismissed an earlier application on the ground that domestic rights of action had not been exhausted.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi varmasti hylännyt aiemmin nostetun kanteen sillä perusteella, että kaikkiin kansallisiin oikeussuojakeinoihin ei ollut turvauduttu.
The applicants submit, second, that the Commission’s alternative ground of appeal
Kantajat esittävät toiseksi, että komission toissijainen valitusperuste ei täytä
Preliminary observations is both inadmissible and unfounded.
Alustavat toteamukset tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä ja että se on perusteeton.
It is inadmissible because it was not raised before the Court of First Instance.
Se on kantajien mukaan jätettävä tutkimatta, koska sitä ei esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
It is unfounded because, as a matter of Italian procedure, whatever the outcome of the appeal to the Corte di Cassazione, all five applicants would have been affected in the same way.
Perusteeton se on kantajien mukaan siksi, että Italian prosessilainsäädännön mukaisesti kaikkiin viiteen kantajaan olisivat kohdistuneet samat oikeusvaikutukset, oli Corte di cassazioneen tehdyn valituksen lopputulos mikä tahansa.
If the appeal had been dismissed, the judgment at first instance would have become res judicata in respect of all parties to the proceedings before the Tribunale.
Jos valitus olisi hylätty, ensimmäisessä oikeusasteessa annetusta tuomiosta olisi tullut oikeusvoimainen Tribunale civile di Romassa käydyn oikeudenkäynnin kaikkien osapuolten osalta.
Likewise, if the appeal had been allowed, the judgment of the Corte d’appello would have been quashed and the case remitted to the Tribunale, which would have had to rule on the substance vis-à-vis all parties to the proceedings before it.
Samaten, jos valitus olisi hyväksytty, Corte d’appellon tuomio olisi kumottu ja asia olisi palautettu Tribunale civile di Romaan, jonka olisi ollut pakko ratkaista pääasia kaikkien oikeudenkäynnin osapuolten osalta.
In the proceedings before the Court of First Instance, the Commission tried (successively) to argue that the conduct in question could not be attributed to the Commission, that there were effective domestic remedies, and that the applicants’ action was timebarred.
Komissio pyrki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäynnissä (toistuvasti) väittämään, että komissio ei ole vastuussa kyseisestä toiminnasta, että tehokkaita kansallisia oikeussuojakeinoja oli olemassa ja että kantajien kanne on vanhentunut.
The Court of First Instance dealt with each point with considerable care.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsitteli kunkin väitteen huomattavan tarkoin.
It dismissed each in turn and went on to examine the merits.
Se hylkäsi kunkin väitteen vuorollaan ja siirtyi sitten tarkastelemaan aineellista kysymystä.
It concluded that the conditions were met for the Community to incur liability as regards the unlawfulness of the conduct complained of, the existence of the damage and the causal link between that conduct and the damage pleaded.
Se päätteli, että yhteisön vastuun perusteena olevat edellytykset eli se, että moitittu toiminta on lainvastaista, että vahinko on todella syntynyt ja että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, olivat täyttyneet.
37 Accordingly, the Court of First Instance made an interlocutory decision that the Commission was required to compensate the applicants for the damage which had resulted for them from the total or partial absence of payment of the share represented by the Community aid — which they were entitled to claim under Regulation No 2499/82 — forming part of the unpaid debts owed to them by DAI. 38
37 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi välipäätöksen, jonka mukaan komissio oli velvollinen korvaamaan kantajille vahingon, joka niille oli aiheutunut sen takia, että kantajien DAIlta oleviin maksamattomiin saataviin sisältyvä yhteisön tuen osuus, jota kantajilla asetuksen N:o 2499/82 nojalla oli oikeus vaatia, oli jäänyt kokonaan tai osittain maksamatta. 38
In addressing the limitation point, I should make it clear that I share the analysis of the Court of First Instance of the merits
Vanhentumisajan osalta minun on syytä täsmentää, että yhdyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointiin siitä,
37 — Paragraph 178 of the judgment of the Court of First Instance.
37 – Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 178 kohta.
In the event that the Court accepts some of the Commission’s arguments based on the timelimit for bringing proceedings before the Court of First Instance, the applicants put forward, in the alternative, a [so-called] cross-appeal.
Mikäli yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy osan komission väitteistä, jotka perustuvat asian vireillepanoa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa koskevaan määräaikaan, kantajat esittävät toissijaisesti (niin sanotun) vastavalituksen.
In essence, their argument here is that the Court of First Instance ruled, in paragraphs 159 to 162 of its judgment, that the Community had been unjustly enriched because the aid had not been paid in full to the applicants, but (rather) the security had been entered by AIMA in the EAGGF accounts.
Pohjimmiltaan niiden väite koskee tältä osin sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tuomionsa 159–162 kohdassa, että yhteisö oli saanut perusteetonta etua, koska tukea ei ollut maksettu täysimääräisesti kantajille, vaan (sen sijaan) AIMA oli merkinnyt vakuuden kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi.
Time could accordingly not start to run before that unjust enrichment occurred (in 1991).
Näin ollen vanhentumisaika ei voinut alkaa kulua ennen perusteettoman edun saamista (vuonna 1991).
However, the applicants could not have known that had happened until 1997, when the Commission notified them of the relevant facts.
Kantajat eivät kuitenkaan voineet tietää edun saamisesta ennen vuotta 1997, jolloin komissio ilmoitti niille merkityksellisistä tosiseikoista.
38 — Paragraph 179.
38 – Tuomion 179 kohta.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS lacuna can only be filled by the Community legislator.
2499/82 9 artiklan vai 10 artiklan mukaisen menettelyn. Tämän aukon voi täyttää vain yhteisön lainsäätäjä.
of this action.
onko tämä kanne perusteltu.
It is clear that Community law does not intend a wine producer who has complied with his obligations under Regulation No 2499/82 to be deprived of his aid through an error of the distiller’s for which he can in no way be held to blame.
On selvää, että yhteisön oikeudessa ei pyritä viemään asetuksen N:o 2499/82 mukaiset velvoitteensa täyttäneeltä viinintuottajalta tämän oikeutta tukeen käyttämällä perusteena tislaajan tekemää virhettä, jonka ei voida katsoa millään tavalla johtuvan kyseisestä viinintuottajasta.
In that connection, I also recall that in Lingenfelser 39the Court declared the third subparagraph of Article 9(2) of Regulation No 2499/82 invalid because it penalised with total loss of the aid any failure by the distiller to meet the timelimit for paying the producer.
Tässä yhteydessä muistutan myös siitä, että asiassa Lingenfelser 39yhteisöjen tuomioistuin julisti asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan pätemättömäksi, koska siinä määrättiin koko tuen menetys seuraamukseksi siitä, että tislaaja ei noudattanut määräaikaa, jonka kuluessa hänen oli suoritettava maksu tuottajalle.
In so doing, the Court clearly attached considerable importance to the fact that the purpose of Regulation No 2499/82 in general and Article 9(1) in particular is to ensure that the producer can obtain a profit comparable to that which he would have obtained from a commercial sale. 40
Toimiessaan näin yhteisöjen tuomioistuin selvästikin piti huomattavan tärkeänä sitä, että asetuksen N:o 2499/82 yleisenä ja 9 artiklan 1 kohdan erityisenä tarkoituksena oli varmistaa, että tuottaja voi saada tuloa, joka vastaa sitä tuloa, jonka se olisi saanut, jos kyse olisi ollut kaupallisesta myynnistä. 40
In the specific circumstances of the present case, I do not accept that the damage suffered by the applicants at the end of June 1983 as a result of DAI’s failure to pay them can be regarded as being certain (that is to say, imminent and foreseeable) from that date on.
Käsiteltävänä olevan asian erityisissä olosuhteissa en hyväksy sitä, että vahingon, jonka kantajat kärsivät kesäkuun 1983 lopussa sen vuoksi, että DAI jätti maksamatta niille, katsottaisiin olleen kyseisestä ajankohdasta lähtien kiistaton (eli välittömästi uhkaava ja ennakoitavissa).
It seems to me, rather, that — in the context of their quasi-contractual relations with AIMA — the applicants had what an outside observer would have characterised as an objective legitimate expectation that the national court would appreciate that they were intended to be the beneficiaries of the Community aid and would make some appropriate order to ensure that they got paid.
Minusta vaikuttaa pikemminkin siltä, että kuten ulkopuolinen tarkkailija olisi voinut asiaa luonnehtia, kantajat saattoivat niiden ja AIMAn välisiin lähes sopimussuhteisiin verrattavien suhteiden osalta objektiivisesti ja perustellusti luottaa siihen, että kansallinen tuomioistuin ymmärtää, että niiden oli tarkoitettu olevan yhteisön tuen saajia, ja että se antaa tarkoituksenmukaisen määräyksen sen varmistamiseksi, että tuki maksetaan niille.
They had, after all, complied with all their obligations under Regulation No 2499/82 and preventive distillation had duly been carried out.
Ne olivat loppujen lopuksi täyttäneet kaikki asetuksen N:o 2499/82 mukaiset velvoitteensa, ja etukäteistislaus oli suoritettu asianmukaisesti.
41In consequence, I reject the idea that time began to run against the applicants even before the proceedings in which they were subsequently involved had started before the national court.
41Näin ollen torjun ajatuksen siitä, että vanhenemisaika olisi alkanut kulua kantajia vastaan jo ennen kuin oikeudenkäynti, jossa ne sittemmin olivat osapuolina, oli alkanut kansallisessa tuomioistuimessa.
In the present case, it is similarly an omission on the part of the distiller that gives rise to the applicants’ action.
Myös nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tislaajan laiminlyönti on perusteena kantajien nostamalle kanteelle.
Indeed, the failure to pay them the aid to which they were entitled lay at the heart of all three breaches of the regulation identified by the national court in dismissing DAI’s action.
Se, että niille ei maksettu tukea, johon niillä oli oikeus, olikin keskeisessä asemassa kaikkien niiden kolmen asetukseen kohdistuneen rikkomisen osalta, jotka kansallinen tuomioistuin yksilöi hylätessään DAIn kanteen.
The applicants failed before the national court because there is a lacuna in Regulation No 2499/82, inasmuch as wine producers are, without objective justification, treated differently depending upon whether their Member State has opted for the procedure under Article 9 or Article 10 of Regulation No 2499/82. That
Kantajien kannetta ei hyväksytty kansallisessa tuomioistuimessa, koska asetuksessa N:o 2499/82 on aukko sikäli, että viinintuottajia kohdellaan ilman objektiivisia perusteita eri tavoin sen mukaan, onko jäsenvaltio, johon ne ovat sijoittautuneet, valinnut asetuksen N:o
In order to decide what is the correct point from which the fiveyear timelimit for bringing this action started to run, it is therefore in my view essential to analyse with some care the decision of the national court at first instance (the Tribunale civile di Roma).
Sen päättämiseksi, mikä on oikea ajankohta, josta viiden vuoden määräaika tämän kanteen nostamiseksi alkoi kulua, on mielestäni välttämätöntä tutkia huolellisesti kansallisen tuomioistuimen ensimmäisessä oikeusasteessa (Tribunale civile di Roma) antamaa ratkaisua.
I have set out above (at point 29) the central passage from its judgment.
Edellä (29 kohta) esitin kyseisen tuomion keskeiset kohdat.
41 — See paragraph 141 of the judgment of the Court of First Instance.
41 – Ks. ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 141 kohta.
39 — Cited in footnote 9 above.40 — See for example paragraphs 11 and 13.
39 – Mainittu edellä alaviitteessä 9.40 – Ks. esim. 11 ja 13 kohta.