natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission submits that, as in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, Article 2 of the Decision contains an express reservation, namely ‘in so far as they have not already done so’.
Komissio toteaa, että samoin kuin on edellä 153 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, päätöksen 2 artikla sisältää nimenomaisen varauman ”mikäli näin ei ole vielä tapahtunut”.
The Court held in that case that, ‘[as regards the plea raised] by Hoechst … it [was] sufficient to note that Article 2 of the decision [was] expressly addressed to undertakings “which [were] still involved in the PVC sector”’ and that ‘[t]he argument in support of [that] claim [was] manifestly devoid of all foundation, (paragraph 1247).
Komissio huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kyseisessä asiassa, että ”Hoechstin esittämän kanneperusteen osalta – – riitt[i], kun todetaan, että Päätöksen 2 artikla o[li] nimenomaisesti osoitettu yrityksille, ’jotka vielä toimivat PVC-alalla’” ja että ”näin ollen tämän vaatimuksen tueksi esitetty perustelu o[li] selvästi täysin perusteeton” (tuomion 1247 kohta).
In the present case, the Commission maintains that it was not required to establish definitively whether the infringement which had taken place at a certain time was still continuing at the time when the Decision was adopted or whether it had already come to an end.
Komissio väittää käsiteltävänä olevassa asiassa, ettei sen tarvinnut osoittaa lopullisesti, jatkettiinko tietyllä ajanjaksolla toteutettua kilpailusääntöjen rikkomista vielä silloin, kun päätös tehtiin, vai oliko se jo lopetettu.
The Commission emphasises, moreover, that the parties had managed to act in the greatest secrecy for almost two decades (recital 306 to the Decision) and that Article 2 of the Decision was a preventive ‘cease and desist’ order (recital 307 to the Decision).
Komissio korostaa lisäksi, että asianosaiset olivat onnistuneet toimimaan täysin salassa lähes kaksi vuosikymmentä (päätöksen 306 perustelukappale) ja että päätöksen 2 artiklassa määrättiin rikkomisen lopettamisesta ennalta ehkäisevästi (päätöksen 307 perustelukappale).
The fact that Hoechst had transferred its sorbates business did not prevent the Commission from addressing an injunction in terms such that the obligation to bring the infringements to an end affected the undertaking only ‘in so far as [it had] not already done so’.
Se, että Hoechst oli lopettanut toiminnan sorbaattimarkkinoilla, ei komission mukaan estänyt sitä antamasta määräystä, jonka mukaan velvollisuus lopettaa kilpailusääntöjen rikkominen koski yritystä ainoastaan, ”mikäli näin ei ole vielä tapahtunut”.
By way of preliminary observation, the Court notes that it is clear from the application that, by its 13th plea, Hoechst seeks annulment of Article 2 of the operative part of the Decision in so far as it concerns the applicant.
Aluksi on todettava, että kanteesta ilmenee selvästi, että Hoechst vaatii kolmannellatoista kanneperusteellaan päätöksen 2 artiklan kumoamista sitä koskevin osin.
On the substance, it must be held that Article 2 of the operative part of the Decision actually contains two orders.
Aineellisen kysymyksen osalta on todettava, että päätöksen 2 artikla sisältää itse asiassa kaksi määräystä.
First, that provision requires that the undertakings concerned immediately bring to an end the infringements referred to in Article 1 of the operative part of the Decision, in so far as they have not already done so.
Ensinnäkin tässä määräyksessä edellytetään, että kyseessä olevien yritysten on lopetettava heti päätöksen 1 artiklassa mainittu kilpailusääntöjen rikkominen, mikäli näin ei ole vielä tapahtunut.
On that point, in so far as Hoechst was no longer involved in the sorbates sector at the time of adoption of the Decision, the argument raised against that provision is manifestly devoid of all foundation, since although Hoechst was among the undertakings named in Article 1 of the operative part of the Decision, it was not concerned by the injunction in question (see, to that effect, Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, paragraph 1247).
Koska Hoechst ei enää toiminut sorbaattialalla päätöstä tehtäessä, tätä artiklaa kohtaan esitetyt väitteet ovat tältä osin selvästi perusteettomia, koska kyseessä oleva määräys ei tosiasiallisesti koskenut Hoechstia, vaikka se onkin yksi päätöksen 1 artiklassa luetelluista yrityksistä (ks. vastaavasti edellä 153 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 1247 kohta).
That circumstance also renders inoperative Hoechst’s arguments as to the slur on its reputation or the possibility that third parties might bring civil actions against it.
Tämän vuoksi myös Hoechstin väitteet, joiden mukaan sen maine on vahingoittunut ja kolmannet voivat nostaa sitä vastaan siviilikanteita, ovat vaikutuksettomia.
Second, Article 2 of the operative part of the Decision requires that the named undertakings refrain from repeating any act or conduct described in Article 1 and from adopting any measure having equivalent object or effect.
Toiseksi päätöksen 2 artiklassa edellytetään, että lueteltujen yritysten on pidätyttävä vastedes harjoittamasta 1 artiklassa kuvattua toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia.
It must be borne in mind, in that regard, that the application of Article 3(1) of Regulation No 17 may include a prohibition on continuing certain activities, practices or situations which have been found to be unlawful, but also a prohibition on adopting similar future conduct.
Tältä osin on huomautettava, että sovellettaessa asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohtaa yritystä voidaan kieltää jatkamasta tiettyjä lainvastaisiksi todettuja toimintoja, menettelytapoja tai tilanteita mutta myös kieltää toimimasta samalla tavalla myöhemmin.
Such obligations on undertakings must not however exceed the limits of what is appropriate and necessary to achieve the aim pursued (see Cement, paragraph 153 above, paragraphs 4704 and 4705 and the caselaw cited).
Yrityksille asetetut velvoitteet eivät kuitenkaan saa ylittää sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi (ks. edellä 153 kohdassa mainittu sementtitapaus, tuomion 4704 ja 4705 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
In the present case, the Commission found, at Article 1 of the operative part of the Decision, that Hoechst, with other undertakings, had infringed Article 81(1) EC and, from 1 January 1994, Article 53(1) of the EEA Agreement, by participating, during what, moreover, was a very long period, in a complex, single and continuous
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio totesi päätöksen päätösosan 1 artiklassa, että Hoechst oli rikkonut muiden yritysten kanssa EY 81 artiklan 1 kohtaa ja 1.1.1994 alkaen ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa, kun ne osallistuivat jäljempänä mainitulla ajanjaksolla monitahoiseen, yhtenäiseen ja jatkuvaan sopimukseen ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin sorbaattimarkkinoilla, joiden puitteissa ne sopivat
HOECHST v COMMISSION agreement and concerted practice in the sorbates sector, in which they had agreed to fix target prices and to allocate volume quotas, to define a reporting and monitoring system and not to supply technology to potential market entrants.
HOECHST v. KOMISSIO tavoitehinnoista, jakoivat määrällisiä kiintiöitä, määrittivät tietojenvaihto- ja valvontajärjestelmän ja päättivät olla toimittamatta teknologiaa markkinoille mahdollisesti pyrkiville yrityksille.
Hoechst does not challenge the Decision in that regard.
Hoechst ei riitauta päätöstä tältä osin.
In those circumstances, by enjoining the undertakings concerned to refrain in future, in the sorbates market, from any measure capable of having equivalent object or effect, the Commission did not exceed the powers conferred on it by Article 3(1) of Regulation No 17.
Kun komissio on näissä olosuhteissa määrännyt, että kyseessä olevien yritysten on pidätyttävä vastedes toteuttamasta sorbaattimarkkinoilla toimenpiteitä, joilla on vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia, se ei ole käyttänyt väärin sille asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa myönnettyä toimivaltaa.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
Se, että Hoechst ei enää toiminut sorbaattimarkkinoilla päätöstä tehtäessä tai että komissio toteaa päätöksen 298 perustelukappaleessa, että kartelli lakkautettiin viimeistään marraskuussa 1996, ei kyseenalaista tätä päätelmää.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
Käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan määräyksen kaltainen määräys on luonteeltaan ennalta ehkäisevä eikä riipu kyseessä olevien yritysten tilanteesta päätöstä tehtäessä.
For all of those reasons, the 13th plea must be rejected.
Edellä esitetyistä syistä kolmastoista kanneperuste on hylättävä.
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
III Kanneperusteet, joilla pyritään Hoechstille määrätyn sakon alentamiseen
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kanneperusteita, joilla pyritään Hoechstille määrätyn sakon alentamiseen, on tutkittava eri järjestyksessä kuin ne on esitetty kanteessa.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
Tietyt kanneperusteet on myös koottu yhteen analyysiä varten, koska ne koskevat samaa aineellista kysymystä.
A — The 12th plea, alleging that the procedure was excessively long
A Kahdestoista kanneperuste, jonka mukaan menettely kesti liian kauan
Summary of the administrative procedure
Tiivistelmä hallinnollisesta menettelystä
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Päätöksen sisältämistä tosiseikoista, joita Hoechst ei ole kiistänyt, ilmenee, että komissio osoitti 26.5.1999 ensimmäisen asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisen tietojensaantipyynnön Daicelille, Nippon Syntheticille ja Uenolle (päätöksen kuudes perustelukappale).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
Tämän jälkeen komissio lähetti muita asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisia tietojensaantipyyntöjä erityisesti vuoden 2002 toukokuun ja marraskuun välisenä aikana (päätöksen 12–18 perustelukappale).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
Komissio osoitti 20.12.2002 päätöksen adressaatteina oleville yrityksille väitetiedoksiannon (päätöksen 22 perustelukappale).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
Päätöksen adressaatteina olevat yritykset osallistuivat 24.4.2003 kuulemistilaisuuteen komissiossa (päätöksen 29 perustelukappale).
On 1 October 2003 the Commission adopted the Decision.
Komissio teki päätöksen 1.10.2003.
Hoechst criticises the Commission for having breached the principle that the procedure must take place within a reasonable time.
Hoechst väittää, että komissio on loukannut menettelyn kohtuullista kestoa koskevaa periaatetta.
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
Käsiteltävänä olevassa asiassa Hoechst täsmentää, että Daicelille, Nippon Syntheticille ja Uenolle 26.5.1999 osoitetun ensimmäisen tietojensaantipyynnön ja 20.12.2002 päivätyn väitetiedoksiannon välillä kului yli 42 kuukautta.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.
Hoechstin mukaan tänä aikana komissio oli täysin passiivinen lähes 31 kuukauden ajan, eli 25.10.1999 päivätyn tietojensaantipyynnön ja 14.5.2002 päivätyn tietojensaantipyynnön välisen ajan, tai joka tapauksessa Daicelin kanssa 21.2.2002 järjestettyyn tapaamiseen saakka.
In view of the punitive nature of the fine, it can be acceptable for the investigation and the deliberations to take such a long time only where there are exceptional circumstances.
Kun otetaan huomioon sakon rangaistusluonne, ainoastaan poikkeukselliset olosuhteet voivat olla hyväksyttävä peruste sille, että asian selvittäminen ja päätösharkinta ovat kestäneet näin kauan.
Hoechst contends, however, that such circumstances are not present in the present case.
Hoechst katsoo kuitenkin, etteivät käsiteltävänä olevan asian olosuhteet ole tällaiset.
Hoechst infers that the duration of the administrative procedure exceeded the limits of what is reasonable.
Hoechst päättelee tämän perusteella, että hallinnollinen menettely on kestänyt kohtuuttoman kauan.
Hoechst further submits that the rules on limitation periods laid down in Council Regulation (EEC) No 2988/74 of 26 November 1974 concerning limitation periods in proceedings and the enforcement of sanctions under the rules of the European Economic Community relating to transport and competition (OJ 1974 L 319, p.
Hoechst lisää, että vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26.11.1974 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s.
1) do not preclude a complaint based on the excessive duration of the proceedings.
1) säädetyn vanhentumisjärjestelmän vastaista ei ole esittää kanneperustetta menettelyn liian pitkästä kestosta.
Hoechst emphasises, in that regard, that the rules on limitation periods do not protect an undertaking from excessively long proceedings, since the commencement of an investigation interrupts the limitation period (Article 2 of Regulation No 2988/74).
Hoechst korostaa tältä osin, etteivät vanhentumissäännöt suojele yritystä menettelyn liian pitkältä kestolta, sillä tutkinnan aloittaminen keskeyttää vanhentumisen (asetuksen N:o 2988/74 2 artikla).
The Commission submits, first of all, that Hoechst’s plea is bound to fail merely because it refers to the amount of the fine and not to the Decision in its entirety.
Komissio toteaa aluksi, että Hoechstin esittämä kanneperuste ei voi menestyä jo pelkästään sillä perusteella, että se koskee sakon määrää eikä päätöstä kokonaisuudessaan.
The Commission observes, in that regard, that only the rule on limitation periods in Regulation No 2988/74 is decisive.
Komissio toteaa tältä osin, että yksinomaan asetuksen N:o 2988/74 vanhentumissääntö on ratkaiseva.
If the fact of exceeding a reasonable period, in particular where it entails breach of the rights of defence of the parsons concerned, were a ground for annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that would not apply where it is the amount of the fines imposed in that decision that is disputed, since the Commission’s power to impose fines is governed by Regulation No 2988/74, which establishes a limitation period in that regard.
Vaikka kohtuullisen käsittelyajan ylittäminen voi ainakin asianomaisten puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen johtaessaan olla kumoamisperusteena päätökselle, jossa todetaan kilpailusääntöjä rikotun, näin ei ole kuitenkaan siinä tapauksessa, että komission tässä päätöksessä määräämien sakkojen määrä on riitautettu, sillä komission oikeutta määrätä sakkoja säännellään asetuksella N:o 2988/74, jossa on tältä osin säädetty vanhentumisajasta.
In this case, Hoechst has not explained in what way its defence was impeded by what it alleges to have been the Commission’s dilatory treatment of the case.
Käsiteltävänä olevassa asiassa Hoechst ei kuitenkaan komission mukaan ole selittänyt, miten se, että komissio on väitteen mukaan käsitellyt asiaa hitaasti, on haitannut sen puolustautumista.
Furthermore, the excessive duration of that phase of the administrative procedure is not in itself capable of adversely affecting the rights of the defence, since the persons concerned are not the subject of a formal accusation of infringement of the competition rules until they receive the statement of objections, and therefore have no need to defend themselves (Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraph 78).
Komissio lisää, ettei hallinnollisen menettelyn tämän vaiheen liian pitkä kesto ole sellaisenaan omiaan vaarantamaan puolustautumisoikeuksia, sillä asianosaisia ei moitita virallisesti kilpailusääntöjen rikkomisesta ennen väitetiedoksiannon vastaanottamista, joten niillä ei ole myöskään tarvetta puolustautua (edellä 216 kohdassa mainittu asia Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 78 kohta).
It must be observed, first of all, that, as the Commission submits, the present plea seeks, according to the actual wording of the application, to obtain ‘annulment of the Decision in so far as it fixes the amount of the fine’.
Aluksi on todettava, kuten komissio korostaa, että käsiteltävänä olevalla kanneperusteella pyritään kanteen sanamuodon mukaan ”päätöksen kumoamiseen sakon suuruuden määrittämisen osalta”.
This plea therefore seeks, in substance, to obtain annulment of or, at least, a reduction in the amount of the fine imposed on Hoechst.
Tällä kanneperusteella pyritään näin ollen Hoechstille määrätyn sakon kumoamiseen tai ainakin alentamiseen.
While the fact that a reasonable period is exceeded may, in certain circumstances, justify annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that does not apply where what is being disputed is the amount of the fines imposed by
Vaikka kohtuullisen käsittelyajan ylittäminen voi tietyillä edellytyksillä olla ku -moamisperusteena päätökselle, jossa todetaan kilpailusääntöjä rikotun, näin ei ole kuitenkaan siinä tapauksessa, että tässä päätöksessä määrättyjen sakkojen määrä
The second recital in the preamble to Regulation No 2988/74 states that the limitation period was introduced to ensure legal certainty.
Asetuksen N:o 2988/74 toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että vanhentumisaikoja koskevalla periaatteella on haluttu taata oikeusvarmuus.
According to that recital, ‘for the matter to be covered fully, it is necessary that provision for limitation be made not only as regards the power to impose fines or penalties, but also as regards the power to enforce decisions imposing fines, penalties or periodic penalty payments; … such provisions should specify the length of limitation periods, the date on which time starts to run and the events which have the effect of interrupting or suspending the limitation period; in this respect the interests of undertakings and associations of undertakings on the one hand, and the requirements imposed by administrative practice, on the other hand, should be taken into account’.
Saman perustelukappaleen mukaan ”sääntelyn täydellisyyden turvaamiseksi on tarpeen säätää, ettei vanhentuminen koske ainoastaan oikeutta määrätä sakkoja tai seuraamusmaksuja vaan myös sellaisten päätösten täytäntöönpanoa, joilla on määrätty sakkoja, seuraamusmaksuja tai uhkasakkoja; tällaisissa säännöksissä olisi täsmennettävä vanhentumisaikojen pituus, ajankohdat, joista ne alkavat kulua, ja seikat, jotka keskeyttävät vanhentumisen tai pysäyttävät sen; tällöin olisi otettava huomioon yhtäältä yritysten ja yritysten yhteenliittymien edut ja toisaalta hallintokäytännön asettamat vaatimukset”.
Thus, with regard to the Commission’s power to impose fines, Article 1(1)(b) of Regulation No 2988/74 provides that the Commission’s power to impose fines is subject to a five-year limitation period in respect of breaches of the Community competition rules (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraphs 322 and 323).
Asetuksen N:o 2988/74 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että komission toimivalta määrätä sakkoja vanhenee viidessä vuodessa, kun kyse on yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisista (edellä 220 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 322 ja 323 kohta).
Under Article 1(2) of that regulation, time is to begin to run upon the day on which the infringement is committed or, in the case of continuing or repeated infringements, on the day on which the infringement ceases.
Vanhentumisaika alkaa kyseisen asetuksen 1 artiklan 2 kohdan nojalla kulua rikkomisen tekopäivästä tai jatkettujen tai uusittujen rikkomisten osalta siitä päivästä, jona rikkominen on lakannut.
However, the limitation period may be interrupted or suspended, in accordance with Articles 2 and 3, respectively, of Regulation No 2988/74.
Vanhentumisaika voidaan kuitenkin keskeyttää asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan mukaisesti tai pysäyttää kyseisen asetuksen 3 artiklan mukaisesti.
Under Article 2(1) of Regulation No 2988/74, actions which interrupt the running of the period are to include, in particular, written requests for information by the Commission, the commencement of proceedings by the Commission and notification of the statement of objections.
Toimenpiteitä, jotka keskeyttävät vanhentumisajan kulumisen asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ovat erityisesti komission kirjalliset tietojensaantipyynnöt, komission menettelyn aloittaminen ja väitetiedoksianto.
The limitation period is to be interrupted with effect from the date on which the action is notified to at least one undertaking or association of undertakings which have participated in the infringement.
Vanhentumisaika keskeytyy päivänä, jona toimenpide annetaan tiedoksi ainakin yhdelle rikkomukseen osalliselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle.
Under Article 2(3) of Regulation No 2988/74, each interruption is to start time running afresh; however, the limitation period is to expire at the latest on the day on which a period equal to twice the limitation period has elapsed without the Commission having imposed a fine or a penalty.
Asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan 3 kohdan nojalla vanhentumisaika alkaa kulua uudelleen kustakin keskeytymisestä mutta päättyy kuitenkin viimeistään sinä päivänä, jona pituudeltaan kahta vanhentumisaikaa vastaava määräaika on kulunut komission määräämättä sakkoa tai seuraamusmaksua.
The limitation period in proceedings is to be suspended for as long as the Commission’s decision is the subject of proceedings pending before the Court of Justice of the European Communities.
Menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa.
It follows that Regulation No 2988/74 established a complete system of rules covering in detail the periods within which the Commission is entitled, without undermining the fundamental requirement of legal certainty, to impose fines on undertakings which are the subject of procedures under the Community competition rules.
Tästä seuraa, että asetuksella N:o 2988/74 on otettu käyttöön täydellinen sääntely, joka kattaa yksityiskohtaisesti määräajat, joissa komissio voi oikeusvarmuuden perustavanlaatuista vaatimusta sivuuttamatta määrätä sakkoja yhteisön kilpailusääntöjen mukaisten menettelyjen kohteina oleville yrityksille.