natgillin/translations-raw huggingface dataset:
At no time during the meeting of 29 October 1998 did Hoechst state that the joint meetings had the object of allocating sales volume quotas for Europe to the undertakings concerned, or that a system for monitoring the meetings had been set up, as was concluded in the Decision, in Article 1 of the operative part, on the basis of the statement of objections, without those elements being disputed by Hoechst.
Hoechst ei 29.10.1998 pidetyn kokouksen missään vaiheessa todennut, että yhteisten kokousten tarkoituksena oli määrällisten myyntikiintiöiden jakaminen osallistujayritysten välillä Euroopan osalta, tai että kokousten seurantajärjestelmä oli otettu käyttöön, kuten päätöksen 1 artiklassa kuitenkin todetaan väitetiedoksiannon perusteella ja ilman, että Hoechst olisi riitauttanut näitä seikkoja.
As regards the sales quotas, Hoechst mentioned only in the minute referred to above, under the heading ‘rate of increase’, that ‘competitors had discussions on the way in which they see market growth and which would be capable of supplying increased demand’.
Myyntikiintiöiden osalta Hoechst totesi edellä mainitussa pöytäkirjassa maininnan ”kasvuprosentti” kohdalla ainoastaan, että ”kilpailijat keskustelivat siitä, miten he uskoivat markkinoiden kasvavan ja kuka pystyisi vastaamaan kysynnän kasvuun”.
Last, Hoechst stated in its minute of the meeting of 29 October 1998 that ‘the meetings were not organised systematically and that the agenda were very similar’.
Hoechst totesi lopuksi laatimassaan 29.10.1998 pidetyn kokouksen pöytäkirjassa, että ”kokouksia ei järjestetty systemaattisesti ja esityslistat olivat hyvin samankaltaisia”.
It follows from all of those factors that, first, at the meeting of 13 November 1998 Chisso provided a detailed description of the activities and functioning of the cartel.
Edellä esitetystä seuraa, että ensinnäkin Chisso esitti 13.11.1998 pidetyssä kokouksessa yksityiskohtaisen kuvauksen kartellin toiminnasta.
Second, Chisso’s description was supported by documentary evidence which was relevant for the purpose of proving the cartel’s existence.
Toiseksi Chisson kuvausta tukivat asiakirjatodisteet, jotka olivat merkityksellistä näyttöä kartellin olemassaolosta.
Third, it follows from the meeting of 29 October 1998 that Hoechst did indeed give an account of the meetings in question, but that that account was less detailed than Chisso’s, it did not
Kolmanneksi 29.10.1998 pidetyssä kokouksessa Hoechst kyllä kuvaili kyseisiä kokouksia, mutta tämä esitys ei yhtäältä ollut yhtä yksityiskohtainen kuin Chisson
In the light of the foregoing, it must be concluded that the Commission did not make a manifest error of assessment when it considered that Chisso had been the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei komissio tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se totesi, että Chisso oli yritys, joka ensimmäisenä esitti ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta.
None of the arguments put forward by Hoechst can upset that conclusion.
Yksikään Hoechstin esittämistä väitteistä ei voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.
As regards the fact that the Commission promised Chisso at the meeting of 13 November 1998 that it would warn it if any other undertakings were overtaking it, and as already stated in the context of the analysis of the first plea, that fact cannot affect the finding of fact that Chisso was, on the occasion of that meeting, the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Sen osalta, että komissio lupasi 13.11.1998 pidetyssä kokouksessa Chissolle, että sitä varoitettaisiin, jos muut yritykset pääsisivät sen edelle, kuten edellä todetaan ensimmäisen kanneperusteen analyysin yhteydessä, tämä seikka ei vaikuta toteamukseen siitä, että Chisso oli tämän kokouksen ajankohtana yritys, joka ensimmäisenä esitti ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta.
As regards the fact that the Commission bluntly refused to recognise Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation, in particular the evidence provided by Hoechst during the meeting of 29 October 1998, it must be observed that, at recital 5 to the Decision, the Commission expressly states that at a meeting on 29 October 1998 between the legal representatives of Hoechst and Nutrinova and the Commission services, an oral description of the product market, the producers, market shares, the proceedings in the United States and the cartel’s activity was provided.
Sen väitteen osalta, että komissio kieltäytyi jyrkästi hyväksymästä yhteistyöksi Hoechstin suullisia ilmoituksia, ja erityisesti Hoechstin 29.10.1998 pidetyn ko -kouksen aikana esittämiä tietoja, on todettava, että päätöksen 5 perustelukappaleessa komissio toteaa nimenomaisesti, että Hoechstin ja Nutrinovan asianajajien ja komission virkamiesten välillä 29.10.1998 pidetyssä kokouksessa esitettiin suullinen kuvaus merkityksellisistä markkinoista, tuottajista, markkinaosuuksista, menettelystä Yhdysvalloissa ja kartellin toiminnasta.
At no point in the Decision is it stated that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was not taken into account.
Päätöksessä ei missään kohdassa todeta, ettei Hoechstin 29.10.1998 pidetyssä kokouksessa esittämää suullista kuvausta olisi otettu huomioon.
The fact that the Commission was able to take the view, at a particular time during the proceedings, that Hoechst’s cooperation did not satisfy the requirements of the 1996 Leniency Notice does not alter the finding that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was ultimately taken into account in the context of the Decision.
Se, että komissio on voinut arvioida menettelyn tietyssä vaiheessa, ettei Hoechstin yhteistyö täytä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon vaatimuksia, ei muuta toteamusta siitä, että Hoechstin 29.10.1998 pidetyssä kokouksessa esittämä suullinen ilmoitus on lopulta otettu huomioon päätöksessä.
In any event, it must be observed that Hoechst refers in its written submissions to a letter from the Commission dated 19 January 1999 in which the Commission stated:
Joka tapauksessa on todettava, että Hoechst viittaa kirjelmissään komission 19.1.1999 päivättyyn kirjeeseen, jossa komissio totesi seuraavaa:
‘The Commission services can only take note that your position has been reversed and that Nutrinova does not now intend to cooperate in the terms of [the 1996 Leniency Notice] … Such information on sorbates as has been delivered by Nutrinova to date cannot be considered to have been provided within the framework of this Notice.’
”Komission yksiköt voivat yksinomaan kirjata kannanmuutoksenne ja sen, ettei Nutrinova aio enää tehdä yhteistyötä yhteistyötiedonannon mukaisesti – – Sorbaatteja koskevia tietoja, jotka Nutrinova on toimittanut tähän mennessä, ei voida katsoa toimitetun yhteistyötiedonannon puitteissa.”
It must be observed in that regard that at the meeting with the Commission’s services on 29 October 1998 Hoechst hoped to be able to provide a written contribution by the end of 1998.
Tältä osin on todettava, että komission virkamiesten kanssa 29.10.1998 pidetyssä kokouksessa Hoechst toivoi voivansa toimittaa kirjallisen ilmoituksen vuoden 1998 loppuun mennessä.
However, in a letter of 21 December 1998, to which the Commission specifically responds in the letter of 19 January 1999, Hoechst stated, in addition to the fact that cooperation by means of oral testimony could not be contemplated, the following:
Kuitenkin 21.12.1998 päivätyssä kirjeessä, johon komissio vastasi juuri 19.1.1999 päivätyllä kirjeellä, Hoechst totesi sen lisäksi, ettei yhteistyö suullisten todistajanlausuntojen muodossa ollut mahdollista, seuraavaa:
‘Unfortunately, we cannot keep our promise of providing you with a full report of the facts by the end of this year … With the proceedings in the [United States] remaining open, we have been advised by [United States] counsel that a full disclosure to the Commission as initially contemplated in our discussions in October would seriously compromise the interests of Nutrinova (and certain individuals) in the [United States].’
”Valitettavasti emme voi pitää lupaustamme toimittaa teille täydellistä kertomusta tosiseikoista ennen vuoden loppua – – Koska menettely Yhdysvalloissa on vielä kesken, amerikkalainen neuvonantajamme on kertonut meille, että tietojen täysimääräinen paljastaminen komissiolle, mitä alustavasti suunnittelimme lokakuisissa kokouksissamme, vaarantaisi vakavasti Nutrinovan (ja tiettyjen sen jäsenten) intressit Yhdysvalloissa.”
It follows that Hoechst clearly indicated that at that stage of the proceedings it was unable to cooperate further with the Commission, whether in the form of written cooperation or by oral testimony.
Tästä seuraa, että Hoechst ilmoitti selvästi, ettei se voinut tehdä menettelyn tuossa vaiheessa enempää yhteistyötä komission kanssa kirjallisesti eikä suullisesti.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having taken the view, at that stage of the proceedings, that Hoechst was not fully cooperating and that, accordingly, the previous acts of cooperation could, where appropriate, be considered insufficient in the context of the 1996 Leniency Notice.
Näissä olosuhteissa komissiota ei voida arvostella siitä, että se katsoi menettelyn tuossa vaiheessa, ettei Hoechst toiminut täysimääräisesti yhteistyössä ja että näin ollen aiempaa yhteistyötä voidaan mahdollisesti pitää riittämättömänä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon kannalta.
Hoechst’s position was subsequently reiterated in a letter of 28 January 1999, in which it stated:
Hoechstin kanta toistettiin tämän jälkeen 28.1.1999 päivätyssä kirjeessä, jossa se totesi seuraavaa:
‘Nutrinova whilst wishing to cooperate fully and immediately with the Commission cannot do so at present without creating serious and unbearable risks for itself and its current and/or former employees under [United States] law.’
”Vaikka Nutrinova haluaa toimia täysimääräisesti ja välittömästi yhteistyössä komission kanssa, se ei voi juuri nyt toteuttaa yhteistyötä aiheuttamatta vakavaa ja kestämätöntä vaaraa itselleen ja nykyisille ja/tai entisille työntekijöilleen Yhdysvaltojen oikeuden valossa.”
The fact that the Commission, in a telephone conversation on 5 March 1999 or by letter dated 29 March 1999, stated that a new oral contribution would not be sufficient was the result of uncertainty as to Hoechst’s cooperation at that stage of the proceedings and was intended to draw Hoechst’s attention to the fact that, in order to benefit from the 1996 Leniency Notice, it must adduce further probative evidence of the existence of the cartel.
Se, että komissio väitteen mukaan totesi 5.3.1999 käydyssä puhelinkeskustelussa tai 29.3.1999 päivätyssä kirjeessä, ettei uusi suullinen ilmoitus olisi riittävä, johtui epävarmuudesta Hoechstin yhteistyön suhteen menettelyn tuossa vaiheessa, ja sen tarkoituksena oli kiinnittää Hoechstin huomiota siihen, että voidakseen hyötyä vuoden 1996 yhteistyötiedonannosta sen piti toimittaa enemmän näyttöä kartellin olemassaolosta.
It follows from those considerations that, in the Decision, the Commission ultimately accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and that, in any event, the Commission’s position during the administrative procedure was the result of uncertainty as to Hoechst’s effective cooperation at the beginning of the proceedings, Hoechst having stated, initially, that it could not be contemplated that its employees would provide testimony before the Commission.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio otti päätöksessä lopulta huomioon Hoechstin suulliset ilmoitukset yhteistyönä ja että joka tapauksessa komission kanta hallinnollisen menettelyn aikana johtui epävarmuudesta Hoechstin todellisen yhteistyön suhteen menettelyn alkuvaiheessa, kun Hoechst oli lisäksi aluksi todennut, etteivät sen työntekijöiden komissiolle antamat todistajanlausunnot olleet mahdollisia.
For all of those reasons, the arguments put forward in the context of the eighth plea must be rejected.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kahdeksannen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet on hylättävä.
In those circumstances, there is no need to examine Hoechst’s ninth plea, since, as it was not the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel, Hoechst could not expect to obtain a greater reduction in its fine than that granted under Section D of the 1996 Leniency Notice, namely 50% of the amount of the fine that would have been imposed if it had not cooperated.
Näissä olosuhteissa ei ole tarpeen tutkia Hoechstin esittämää yhdeksättä kanneperustetta, koska Hoechst, joka ei ollut yritys, joka ensimmäisenä esitti ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta, ei voinut toivoa saavansa suurempaa sakon alennusta kuin se, joka sille myönnettiin vuoden 1996 yhteistyötiedonannon D osaston nojalla ja jonka suuruus oli 50 prosenttia siitä sakon määrästä, joka sille olisi määrätty, jos se ei olisi tehnyt yhteistyötä.
However, it must be observed that certain procedural irregularities can sometimes justify a reduction in the fine even though they cannot lead to the annulment of the contested decision (see, to that effect, Baustahlgewebe v Commission, paragraph 211 above, paragraphs 26 to 48, and Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraphs 436 to 438).
On kuitenkin todettava, että tietyt menettelylliset säännönvastaisuudet voivat joskus oikeuttaa sakon alentamisen, vaikka riidanalaista päätöstä ei voida kumota niiden perusteella (ks. vastaavasti edellä 211 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 26–48 kohta ja edellä 216 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 436–438 kohta).
In this case, it is necessary to take account of the breach of the principles of sound administration and equal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, established at paragraph 137 above, and on which Hoechst also relied in the eighth and ninth pleas.
Käsiteltävänä olevassa asiassa on otettava huomioon vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisen yhteydessä tapahtunut hyvän hallinnon periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen, joka on todettu edellä 137 kohdassa ja johon Hoechst vetoaa kahdeksannessa ja yhdeksännessä kanneperusteessa.
Accordingly, in light of the importance of the observance by the Commission of those principles in administrative procedures, and in the exercise of its unlimited jurisdiction, the Court decides to reduce the fine imposed on Hoechst by 10%.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa huomioon sen seikan tärkeyden, että komissio noudattaa näitä periaatteita hallinnollisissa menettelyissä, ja täyden tuomiovaltansa nojalla päättää alentaa Hoechstille määrättyä sakkoa 10 prosentilla.
The specific consequences of that adjustment will be determined below.
Tämän muutoksen konkreettiset seuraukset määritetään myöhemmin.
H — The 11th plea, alleging breach of the principle non bis in idem
H Yhdestoista kanneperuste, jonka mukaan ne bis in idem -periaatetta on loukattu
At recitals 314 to 316 to the Decision, the Commission states, in substance, that the exercise by the United States (or any nonmember country) of its jurisdiction against a cartel can in no way limit or exclude the Commission’s jurisdiction under Community competition law.
Päätöksen 314–316 perustelukappaleessa komissio toteaa, ettei se, että Yhdysvallat (tai muu kolmas maa) käyttää toimivaltaansa kartellin osalta, voi millään tavoin rajoittaa tai sulkea pois komission toimivaltaa kilpailuoikeuden nojalla.
More importantly, the Commission has no intention in any event of imposing penalties on the undertakings concerned for the same facts as the United States and Canadian authorities.
Tämän lisäksi komissio ei missään tapauksessa aio määrätä kyseessä oleville yrityksille seuraamuksia samoista tosiseikoista kuin amerikkalaiset ja kanadalaiset viranomaiset.
Likewise, the proceedings conducted and the sanctions imposed by the Commission, on the one hand, and the United States and Canadian authorities, on the other hand, clearly do not pursue the same objectives.
Myöskään yhtäältä komission ja toisaalta amerikkalaisten ja kanadalaisten viranomaisten toteuttamien menettelyjen ja määräämien seuraamusten tavoitteet eivät tietenkään ole samat.
Hoechst contends that the Commission breached the principle non bis in idem when, at recital 315 to the Decision, it considered that it was not required to deduct the penalty imposed in the United States in the same case.
Hoechst katsoo, että komissio on loukannut ne bis in idem -periaatetta, kun se katsoo päätöksen 315 perustelukappaleessa, että amerikkalaista rikosoikeudellista seuraamusta, joka määrätään samassa asiassa, ei tarvitse vähentää sakosta.
Hoechst asserts that the Commission expressed the view that, in any event, the principle non bis in idem cannot be applied in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Komissio oli Hoechstin mukaan sitä mieltä, ettei ne bis in idem -periaatetta missään tapauksessa voida soveltaa yhteisön ja Yhdysvaltojen kartellioikeuden välisessä suhteessa.
In Hoechst’s submission, no judgment to date has stated that the principle non bis in idem could never be applied in such circumstances.
Hoechstin mukaan tähän mennessä missään tuomiossa ei kuitenkaan ole todettu, ettei ne bis in idem -periaatetta voitaisi milloinkaan soveltaa tällaisessa tapauksessa.
Furthermore, the second sentence of the summary of the judgment in that case states that ‘[t]he fact that the Commission takes into account a penalty imposed by the authorities of a third State presupposes that the facts established against the undertaking accused by the Commission, on the one hand, and the authorities of the third State in question, on the other, are identical’.
Lisäksi Hoechst toteaa, että yhteisöjen tuomioistuimen tuomion tiivistelmän toisessa virkkeessä todetaan, että ”komission on otettava huomioon myös kolmannen valtion viranomaisten määräämä seuraamus ainoastaan, jos teot, joista toisaalta komissio ja toisaalta kyseinen kolmas valtio syyttävät yritystä, ovat samanlaiset”.
In the present case, the Commission does not dispute that the penalties imposed on Hoechst in the United States concerned a situation of fact identical to that forming the basis of the Decision.
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei Hoechstin mukaan kiistä sitä, että Hoechstille Yhdysvalloissa määrätyt sakot koskevat tosiasiallista tilannetta, joka on samanlainen kuin päätöksen perustana oleva tilanne.
In that regard, in the Decision, the Commission makes no comment on the elements of the joint meetings and the agreements which related to non-European markets.
Tältä osin Hoechst toteaa, että päätöksessä komissio ei lausu mitään yhteisten kokousten ja sopimusten Euroopan ulkopuolisiin markkinoihin liittyvistä seikoista.
However, at recitals 4, 65 to 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 and 450 to the Decision the Commission clearly indicates that the infringement was a single infringement.
Hoechstin mukaan päätöksen 4, 65–72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 ja 450 perustelukappaleessa komissio esittää selviä viitteitä siitä, että kyse on yhdestä ainoasta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
If the Commission should dispute the existence of an ‘idem’ in the present case, Hoechst offers, as proof, the agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 and requests that the prosecutor responsible for the
Siltä varalta, että komissio kiistää käsiteltävänä olevassa asiassa sen, että kyse on yhdestä kilpailusääntöjen rikkomisesta, Hoechst esittää todisteena Yhdysvaltojen oikeusministerin kanssa 3.5.1999 tehdyn sopimuksen ja vaatii, että todistajiksi
HOECHST v COMMISSION case in the United States and another individual who could be called by Hoechst’s intermediary be called as witnesses.
HOECHST v. KOMISSIO nimetään Yhdysvalloissa asiasta vastaava syyttäjä ja eräs toinen henkilö, joka voidaan nimetä Hoechstin avulla.
First of all, the Commission observes that Hoechst no longer appears to wish to raise the issue of the penalty imposed by Canada, but only that imposed by the United States.
Aluksi komissio korostaa, ettei Hoechst vaikuta haluavan enää ottaa kantaa Kanadan määräämään seuraamukseen vaan pelkästään Yhdysvaltojen määräämään seuraamukseen.
Next, referring in particular to Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above (paragraph 338), the Commission states that the application of the principle non bis in idem is subject to a threefold condition, namely identity of the facts, identity of the offender and identity of the protected legal asset.
Komissio viittaa erityisesti edellä 145 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Aalborg Portland ym. vastaan komissio annettuun tuomioon (338 kohta) ja toteaa, että ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat.
That principle therefore precludes the same person being penalised more than once for the same unlawful conduct in order to protect the same legal asset.
Tämän periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oi -keushyvän suojelemiseksi on siten kiellettyä.
In the present case, neither the facts nor the protected legal asset are identical.
Käsiteltävänä olevassa asiassa tosiseikat ja suojeltu oikeudellinen intressi eivät komission mukaan ole samat.
As regards the facts, paragraph 4(d) of the plea agreement concluded with the United States Department of Justice on 3 May 1999 states expressly that the sorbates affected by that cartel were sold by Hoechst or its subsidiaries, and by other members of the cartel, to customers in the Northern District of California.
Tosiseikkojen osalta komission mukaan Yhdysvaltojen oikeusministerin kanssa 3.5.1999 tehdyn sopimuksen 4 kohdan d alakohdassa todetaan nimenomaisesti, että tämän kartellin kohteena olleita sorbaatteja myivät Hoechst tai sen tytäryhtiöt ja muut kartellin jäsenet asiakkaille Pohjois-Kalifornian alueella.
It follows that the act penalised by the plea agreement is not the collusive agreement per se but
Tästä seuraa komission mukaan, että toimena, josta on määrätty seuraamus syytettä koskevassa sopimuksessa (Plea Agreement), ei ole salainen sopimus sellaisenaan vaan sen
The Commission observes in that regard that the principle of territoriality applies both in United States law and in European law on cartels.
Komissio huomauttaa tältä osin, että alueperiaatetta sovelletaan sekä Yhdysvaltojen että Euroopan unionin kartellioikeudessa.
It does not follow from the plea agreement between Hoechst and the United States that it also covers the implementing measures and the effects of the collusive agreement outside the country, and in particular in the EEA.
Hoechstin ja Yhdysvaltojen välisestä syytettä koskevasta sopimuksesta ei ilmene, että se kattaisi myös salaisen sopimuksen täytäntöönpanotoimet ja vaikutukset Yhdysvaltojen ulkopuolella ja erityisesti Euroopassa.
The finding made at recital 315 to the Decision is therefore correct.
Komission mukaan päätöksen 315 perustelukappaleessa esitetty toteamus on näin ollen oikea.
Furthermore, Boehringer Mannheim v Commission, paragraph 586 above, also establishes that there is no breach of the principle non bis in idem when there is no identity of the facts in such a situation.
Komission mukaan edellä 586 kohdassa mainitussa asiassa Boehringer Mannheim vastaan komissio annetussa tuomiossa myös todettiin, ettei ne bis in idem -periaatetta loukattu, koska tosiseikat eivät olleet samat samankaltaisessa tilanteessa.