natgillin/translations-raw huggingface dataset:
19In their action for unjust enrichment in the present case against AIMA (pending before the Tribunale civile di Cagliari), the applicants would be able to suggest to the national court that it should refer a question for a preliminary ruling under Article 234 EC in order to enable the Court of Justice to consider the validity of the regulatory provisions concerned. 20
19Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajat voisivat AIMAa vastaan Tribunale civile di Cagliarissa vireillä olevan perusteetonta etua koskevan kanteen yhteydessä ehdottaa kansalliselle tuomioistuimelle, että se esittää EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen, jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi tutkia kyseessä olevien säädösten pätevyyden. 20
18 — Paragraphs 109 and 110.
18 – Tuomion 109 ja 110 kohta.
20 — Paragraphs 87 and 88.
20 – Tuomion 87 ja 88 kohta.
It will be recalled that, in the earlier national proceedings, the Tribunale civile, Rome, had refused to make a reference: see point 29 above.
Palautettakoon mieleen, että aikaisemmassa kansallisessa oikeudenkäynnissä Tribunale civile di Roma kieltäytyi esittämästä ennakkoratkaisupyyntöä; ks. edellä 29 kohta.
Where an individual considered that he had been harmed by the lawful application of Community legislation which he considered to be unlawful and the event giving rise to the alleged damage was therefore attributable exclusively to the Community, the admissibility of such an action for damages could, in certain cases, be subject to the prior exhaustion of national remedies.
Kun henkilö katsoi, että hänen oikeuksiaan oli loukattu hänen lainvastaiseksi katsomansa yhteisön säädöksen sääntöjenmukaisella soveltamisella, ja kun yksinomaan yhteisö oli vastuussa väitetyn vahingon aiheuttaneesta tapahtumasta, tällaisen vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä saattoi kuitenkin joissakin tapauksissa olla se, että oli turvauduttu kaikkiin sisäisiin oikeussuojakeinoihin.
It was none the less a necessary precondition that those national remedies gave effective protection to the individuals concerned and that they were capable of leading to compensation for the damage alleged.
Jotta asianlaita olisi voinut olla näin, edellytyksenä oli tällöin kuitenkin se, että näillä kansallisilla oikeussuojakeinoilla myös tehokkaasti turvattiin asianomaisten henkilöiden oikeussuoja ja mahdollistettiin korvauksen saaminen väitetystä vahingosta.
In particular, the admissibility of an action for damages based on Article 235 EC could not be subject to the prior exhaustion of national remedies where, even if the disputed Community rules were declared invalid by a preliminary ruling of the Court of Justice, the national courts could not allow an action for payment — or any other appropriate action — without the prior intervention of the Community legislature, owing to the lack of a Community provision authorising the competent national agencies to pay the amounts sought.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi erityisesti, että EY 235 artiklaan perustuvan vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä ei voinut olla se, että kaikkiin sisäisiin oikeussuojakeinoihin oli turvauduttu, jos – vaikka oletettaisiinkin, että kiistetty yhteisön säädös julistettaisiin pätemättömäksi yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisuasiassa antamalla tuomiolla – kansalliset tuomioistuimet eivät kuitenkaan olisi voineet hyväksyä velkomuskannetta tai muutakaan vastaavaa kannetta ilman yhteisön lainsäätäjän edeltävää tointa, kun sellaista yhteisön säännöstä ei ollut, jossa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset olisi oikeutettu maksamaan vaaditut rahamäärät.
In those circumstances, the exercise of rights by individuals who considered they had been harmed was rendered excessively difficult before the national courts.
Tällaisessa tapauksessa oikeuksien käyttö kansallisissa tuomioistuimissa olisi nimittäin tehty liian vaikeaksi niiden henkilöiden osalta, jotka katsovat oikeuksiaan loukatun.
It would therefore not be in keeping with either the proper administration of justice and the requirements of procedural efficiency or the condition relating to the absence of an effective domestic remedy to compel the individuals concerned to exhaust national legal remedies and to wait until a final decision was made on their claim, after the Community institutions concerned had, if necessary, amended or supplemented the relevant Community provisions in compliance with a prelimin-
Olisi näin ollen paitsi hyvän oikeudenhoidon ja prosessiekonomian vaatimuksen vastaista myös tehokkaan sisäisen oikeussuojakeinon puuttumista koskevan edellytyksen vastaista velvoittaa asianomaiset henkilöt turvautumaan kaikkiin kansallisiin oikeussuojakeinoihin ja odottamaan, että niiden vaatimukset ratkaistaan lopullisesti sen jälkeen,
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P ary ruling of the Court of Justice that those provisions were invalid. 21
JULKISASIAMIES SHARPSTONIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-51/05 P kun asianomaiset yhteisön toimielimet ovat tilanteen mukaan muuttaneet tai täydentäneet sovellettavia yhteisön säännöksiä pannessaan täytäntöön sellaista yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisuasiassa antamaa tuomiota, jossa kyseiset säännökset on todettu pätemättömiksi. 21
Third, the Commission had argued that the claims for compensation were in any event timebarred under Article 46 of the Statute of the Court of Justice, applicable to the proceedings before the Court of First Instance under Article 53 of that Statute.
Komissio väitti kolmanneksi, että vahingonkorvausvaatimukset olivat joka tapauksessa vanhentuneet yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla, jota kyseisen perussäännön 53 artiklan nojalla sovelletaan asian käsittelyyn ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Article 46 provides that proceedings in matters arising from noncontractual liability are barred after a period of five years from the event giving rise thereto.
Perussäännön 46 artiklan mukaan vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa asioissa on viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu.
That limitation period began to run from the time the applicants became aware of the event giving rise to the damage.
Tämä vanhentumisaika alkoi kulua siitä hetkestä, jolloin kantajat saivat tiedon vahingon aiheuttaneesta tapahtumasta.
In the present case, whether that event was the incorrect application of the Community regulations or the unlawfulness of those regulations, the applicants became aware of it at the latest at the time of such application (i.e., in June 1983).
Riippumatta siitä, muodostuuko kyseinen tapahtuma yhteisön säännöstön virheellisestä soveltamisesta vai kyseisen säännöstön lainvastaisuudesta, kantajat saivat käsiteltävänä olevassa asiassa tiedon tästä tapahtumasta viimeistään silloin, kun kyseinen soveltaminen tapahtui (eli kesäkuussa 1983). Tribunale civile di Roman 27.1.1989 antama tuomio sekä Corte d’appello di Roman ja Italian Corte di cassazionen myöhemmin antamat tuomiot eivät ole voineet keskeyttää tätä vanhentumista.
In the present case, contrary to the Commission’s assertion, the applicants did not enjoy any effective judicial protection before the national courts.
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että toisin kuin komissio väittää, kantajat eivät saaneet tehokasta oikeussuojaa kansallisessa tuomioistuimessa.
Without prejudice to the possible merits of the applicants’ claims, in the legal context of the present case a national court was not in any event authorised to order AIMA to pay the applicants the Community aid in question unless Regulation No 2499/82 was rectified retrospectively.
Kansallinen tuomioistuin oli esillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyvän oikeudellisen asiayhteyden osalta joka tapauksessa oikeutettu tuomitsemaan AIMAn maksamaan kantajille kyseisten yhteisön tukien määrän vasta asetuksen N:o 2499/82 mahdollisen taannehtivan korjaamisen jälkeen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sen arvioimista, ovatko kantajien vaatimukset mahdollisesti perusteltuja.
As the Court of First Instance had already held, 22that would require the Commission to adopt a regulation.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jo totesi, 22 tämä edellyttäisi sitä, että komissio antaa asetuksen.
Even if the Court of Justice were to find, in the context of a preliminary ruling, that some of the provisions of Regulation No 2499/82 were invalid, only intervention by the Community legislature (as the Commission pointed out in its defence) would make it possible to adopt a legal basis authorising such payment. 23
Samoin siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin toteaisi ennakkoratkaisuasiassa antamassaan tuomiossa tietyt asetuksen N:o 2499/82 säännökset pätemättömiksi, ainoastaan yhteisön lainsäätäjän toimi mahdollistaisi sellaisen oikeudellisen perustan säätämisen, jonka nojalla tällainen maksu voitaisiin hyväksyä (kuten komissio on vastauksessaan sitä paitsi myöntänyt). 23
The Court of First Instance dismissed that argument.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen.
It ruled that the Commission was required to make good the damage sustained by the applicants following the insolvency of DAI, as a result of the absence of a procedure that would guarantee, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment to the producers concerned of the Community aid provided for in that regulation.
Se katsoi, että komissio oli velvollinen korvaamaan vahingon, jonka kantajat ovat kärsineet DAIn maksukyvyttömyyden johdosta, koska asetuksen N:o 2499/82 9 artiklalla käyttöön otetussa järjestelmässä ei ollut menettelyä, jonka avulla olisi voitu taata kyseisessä asetuksessa säädetyn yhteisön tuen maksaminen asianomaisille tuottajille.
The Court of First Instance accordingly concluded that the plea alleging that effective domestic remedies existed must be rejected.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, että tehokkaiden sisäisten oikeussuojakeinojen olemassaoloon perustuva väite on hylättävä.
24Again, the Commission has not challenged that ruling in the present appeal.
24Komissio ei ole kiistänyt tätäkään toteamusta nyt käsiteltävänä olevassa valituksessa.
21 — Paragraphs 115 to 117.22 — See paragraph 77 of the judgment.23 — Paragraph 118.24 — Paragraph 120.
21 – Tuomion 115–117 kohta.22 – Ks. tuomion 77 kohta.23 – Tuomion 118 kohta.24 – Tuomion 120 kohta.
More particularly, the Court of First Instance found that the period of limitation began to run when the damage resulting from the total or partial absence of payment of Community aid was suffered for certain by the applicants.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi erityisesti, että vanhentumisaika alkoi kulua siitä, kun kantajat kiistatta kärsivät vahinkoa sen johdosta, että yhteisön tuki jäi kokonaan tai osittain maksamatta.
DAI should have paid them the minimum buyingin price by the end of
DAIn olisi asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 1 kohdan nojalla pitänyt maksaa niille viinin
In the specific circumstances of the present case, however, the damage suffered by the applicants at the end of June 1983 due to the absence of payment could not be considered to be certain, that is to say imminent and foreseeable, from that date on. 25
vähimmäisostohinta viimeistään kesäkuun 1983 lopussa. Esillä olevan oikeudenkäynnin erityisissä olosuhteissa vahingon, jonka kantajat kärsivät kesäkuun 1983 lopussa sen vuoksi, että vähimmäisostohinta jäi maksamatta, ei kuitenkaan voida katsoa olleen kyseisestä ajankohdasta lähtien kiistaton, eli välittömästi uhkaava ja ennakoitavissa. 25
No 2499/82, so that they could not obtain redress for that damage before a national court since there was no legal basis authorising the payment of the aid to the producers.
2499/82 oleva aukko, jolloin ne eivät voineet saada korvausta tästä vahingosta kansallisessa tuomioistuimessa, sillä ei ollut oikeudellista perustaa, jonka perusteella olisi voitu hyväksyä tuen maksaminen tuottajille.
Moreover the applicants could legitimately expect that AIMA would be ordered by the national court to pay them the amount of Community aid included in the minimum buyingin price that had not been paid to them by DAI. 27
Lisäksi kantajat saattoivat perustellusti toivoa, että kansallinen tuomioistuin tuomitsee AIMAn maksamaan niille vähimmäisostohintaan sisältyvän yhteisön tuen määrän, jota DAI ei ollut niille maksanut. 27
The Court of First Instance then reviewed what it took to be the salient facts.
Seuraavaksi ensimmäisen oikeusas- teen tuomioistuin arvioi keskeisinä pitämänsä tosiseikat.
26 It took the view that, in order to assess whether damage was ‘certain’, it was necessary to take into consideration the national proceedings between DAI and AIMA (in which the applicants had intervened) concerning the fate of the security.
26Se katsoi, että vahingon kiistattomuuden arvioinnissa oli otettava huomioon DAIn ja AIMAn välinen kansallinen oikeudenkäynti, joka koskee nimenomaan vakuuden kohtaloa (ja jossa kantajat olivat väliintulijoina).
It concluded that, in the exceptional circumstances of the present case, it was extremely difficult for a prudent and wellinformed economic operator to be aware that he could not obtain payment of the aid concerned before a national court and that national remedies would, therefore, be ineffective.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, että käsiteltävänä olevan asian poikkeuksellisissa olosuhteissa huolellisen ja harkitsevan taloudellisen toimijan oli äärimmäisen vaikeaa tiedostaa, että se ei voisi kansallisen tuomioistuimen avulla saada maksua asianomaisista tuista ja että kansalliset oikeussuojakeinot olisivat tämän vuoksi tehottomia.
The absence of a procedure guaranteeing, under the system introduced by Article 9 of Regulation No 2499/82, payment of the Community aid to the producers concerned, in particular in the event of the insolvency of the distiller, was also in the Court of First Instance’s view incompatible with one of the essential purposes of preventive distillation.
Lisäksi sellaisen menettelyn puuttuminen, jolla asetuksen N:o 2499/82 9 artiklalla käyttöön otetun järjestelmän osalta taattaisiin yhteisön tuen maksaminen asianomaisille tuottajille erityisesti siinä tapauksessa, että tislaajasta tulee maksukyvytön, ei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä ollut yhteensoveltuvaa etukäteistislauksen erään olennaisen tavoitteen kanssa.
Preventive distillation was intended not only to prevent the marketing of poor quality wines, but also, as was clear from the sixth recital in the preamble to Regulation No 2144/82, to improve the incomes of producers by ensuring that, under certain conditions, they received a ‘guaranteed minimum price’ for table wine.
Etukäteistislaukseen turvautumisella ei pyritty ainoastaan välttämään laadultaan keskinkertaisten viinien pitämistä kaupan, vaan kuten asetuksen N:o 2144/82 johdantoosan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, sillä pyrittiin myös lisäämään tuottajien tuloja takaamalla niille tietyin edellytyksin pöytäviinin vähimmäishinta.
In addition, under the 11th recital in the preamble to Regulation No 2499/82, provision needed to be made for the minimum price guaranteed to producers to be paid to them, as a general rule, within a period which would enable them to obtain a profit comparable to that which they would have obtained from a commercial sale.
Asetuksen N:o 2499/82 johdantoosan 11. perustelukappaleen mukaan oli myös säädettävä, että tuottajille taattu vähimmäishinta maksetaan niille pääsääntöisesti määräajassa, jonka johdosta ne voivat saada vähimmäishintana tuloa, joka vastaa sitä tuloa, jonka ne olisivat saaneet, jos kyse olisi ollut kaupallisesta myynnistä.
In those circumstances, according to that recital, it was essential to pay the aid due to them at the earliest opportunity, while guaranteeing by means of an appropriate system of securities that oper -ations were correctly carried out. 28
Kyseisen perustelukappaleen mukaan oli näin ollen tarpeen aikaistaa maksettavien tukien suorittamista mahdollisimman paljon, kuitenkin siten, että menettelyn sujuminen taataan asianmukaisella vakuusjärjestelmällä. 28
27 — Paragraphs 136 to 139.28 — Paragraph 142.
27 – Tuomion 136–139 kohta.28 – Tuomion 142 kohta.
25 — Paragraphs 131 to 133.26 — Paragraphs 134 and 135; see points 18 and 24 above.
25 – Tuomion 131–133 kohta.26 – Tuomion 134 ja 135 kohta; ks. edellä 18 ja 24 kohta.
OPINION OF MS SHARPSTON — CASE C-51/05 P not finally decided by the Italian court until after the judgment of the Italian Corte di Cassazione of 28 November 1994.
JULKISASIAMIES SHARPSTONIN RATKAISUEHDOTUS – ASIA C-51/05 P antamassa tuomiossa.
Therefore, the damage suffered by the applicants could not have been certain until that date.
Tästä seuraa, että kantajien kärsimä vahinko ei voinut olla kiistaton ennen mainittua päivää.
The Court of First Instance accordingly concluded that in those circumstances, the fiveyear period of limitation provided for in Article 46 of the Statute could not have begun to run before that date.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, että perussäännön 46 artiklassa säädetty viiden vuoden vanhentumisaika ei näissä olosuhteissa ollut voinut alkaa kulua ennen mainittua päivämäärää.
The present action for damages (namely for compensation equivalent to the amounts owing to the applicants by DAI), brought in 1998, could not be considered to be out of time. 30
Se katsoi, että käsiteltävänä olevaa vuonna 1998 nostettua vahingonkorvauskannetta, jossa vaadittiin korvausta, joka vastasi kantajien DAIlta olevien saatavien määrää, ei voitu pitää liian myöhään nostettuna. 30
The Court of First Instance found that, in those circumstances, a prudent and wellinformed trader could reasonably expect to obtain payment of the aid concerned.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että huolellinen ja harkitseva taloudellinen toimija on tässä yhteydessä voinut perustellusti luottaa, että asianomainen tuki maksetaan sille.
In particular, as a security had been lodged by the distiller, under Article 11 of Regulation No 2499/82, in order to guarantee that operations were correctly carried out, the risk of insolvency on the part of the distiller would legitimately appear to be covered, as regards the amount of the aid paid earlier to the distiller by way of an advance, where the producers had fulfilled all their obligations and the wine had been distilled in accordance with the provisions of that regulation.
Erityisesti koska tislaaja oli asetuksen N:o 2499/82 11 artiklan mukaisesti asettanut vakuuden taatakseen menettelyn virheettömyyden, tislaajan maksukyvyttömyyttä koskeva riski saattoi perustellusti vaikuttaa siltä, että se oli katettu tislaajalle etukäteen ennakkona maksetun tuen määrän osalta, sillä tuottajat olivat täyttäneet kaikki velvoitteensa ja koska viini oli tislattu kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti.
The exceptional nature of the situation resulting from the abovementioned lacuna in Regulation No 2499/82 in the area of the prevent- ive distillation of table wine was moreover confirmed by the fact that the system provided for in Article 9 of that regulation was extremely unusual. 29
Tilanteen poikkeuksellisuutta, joka johtuu asetuksessa N:o 2499/82 olevasta pöytäviinin etukäteistislaukseen liittyvästä edellä mainitusta aukosta, vahvisti sitä paitsi se, että mainitun asetuksen 9 artiklassa säädetty järjestelmä oli erittäin epätavallinen. 29
The Commission has appealed against the judgment of the Court of First Instance.
Komissio on tehnyt valituksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamasta tuomiosta.
The appeal is limited to that part of the judgment ruling on the interpretation of Article 46 of the Statute of the Court of Justice (paragraphs 129 to 150, summarised in points 54 to 58 above).
Valitus koskee ainoastaan tuomion sitä osaa, jossa käsitellään yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan tulkintaa (tuomion 129–150 kohta, josta on esitetty tiivistelmä edellä 54–58 kohdassa).
For all those reasons, given the complexity of the system introduced by Regulation No 2499/82 and the exceptional circumstances described above, it was only after the proceedings relating to the secur- ity were brought before the Italian courts that the applicants became aware that they would not obtain payment of the aid in question from the security.
Kun otetaan huomioon kaikki nämä syyt ja asetuksella N:o 2499/82 käyttöön otetun järjestelmän monimutkaisuus sekä juuri esitettyjen olosuhteiden poikkeuksellisuus, kantajat havaitsivat vasta italialaisissa tuomioistuimissa vireille pantujen vakuutta koskeneiden oikeudenkäyntien päätyttyä, että kyseessä olevien tukien määrää ei makseta niille vakuudesta.
In the present case, although the security was redeemed by AIMA in February 1991 in accordance with the judgment of the Tribunale civile di Roma and entered in the EAGGF accounts for that year, the identity of the beneficiary of that security under Regulation No 2499/82 was
Vaikka AIMA oli käsiteltävänä olevassa asiassa saanut vakuuden jo helmikuussa 1991 Tribunale civile di Roman antaman tuomion täytäntöönpanon johdosta ja vaikka vakuus oli samana vuonna merkitty kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi, italialainen tuomioistuin määritteli asetuksen N:o 2499/82 säännösten mukaisen vakuuden saajan lopullisesti vasta Italian Corte di cassazionen 28.11.1994
The Commission submits that the ruling of the Court of First Instance to the effect that time started to run when the applicants were in a position to realise that they would
Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen ratkaisu, jonka mukaan määräaika alkoi kulua silloin, kun kantajien oli mahdollista havaita, että niille ei maksettaisi
29 — See the legislative context explained in paragraph 144 of the judgment of the Court of First Instance.
29 – Ks. ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 144 kohdassa esittämät oikeudelliset seikat.
30 — Paragraphs 143 to 147.
30 – Tuomion 143–147 kohta.
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS not obtain the aid by recourse to the security provided by DAI in favour of AIMA is based on a manifest error of law.
tukea DAIn AIMAn hyväksi asettamasta vakuudesta, perustuu ilmeiseen oikeudelliseen virheeseen.
Its sole ground of appeal is that the Court of First Instance thereby infringed Article 46 of the Statute of the Court of Justice.
Komission ainoan valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tällöin rikkonut yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklaa.
the basis of that caselaw, the Court of First Instance should have held that time began to run when the application of the system of indirect payment of aid to distillation under Article 9 of Regulation No 2499/82 had actually caused damage to the applicants by failing to provide that the aid would be paid directly to the producer if the distiller became insolvent.
kannalle. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi mainitun oikeuskäytännön perusteella täytynyt katsoa, että määräaika alkoi kulua, kun asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn tislaukseen tarkoitetun tuen välillistä maksamista koskevan järjestelmän soveltamisesta oli tosiasiallisesti aiheutunut vahinkoa kantajille, koska siinä ei säädetty, että tuki maksettaisiin suoraan tuottajalle tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi.
In practice, that was when, because of DAI’s insolvency, the applicants could not obtain payment of the aid in the timelimits laid down by Regulation No 2499/82, namely at the latest 90 days after distillation.
Tämä oli käytännössä silloin, kun kantajille ei DAIn maksukyvyttömyyden vuoksi voitu maksaa tukea asetuksessa N:o 2499/82 säädetyssä määräajassa eli 90 päivässä tislauksesta.