natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It follows that a third party who is affected by the limit values being exceeded is in a position to assert his right to the preparation of an action plan, which is required for the attainment of the objective relating to the limit values set by that directive.
Tästä seuraa, että kolmas, jota rajaarvojen ylittyminen koskee, voi vedota oikeuteensa siihen, että laaditaan toimintasuunnitelma, joka on tarpeen, jotta mainitulla direktiivillä määrätty raja-arvoja koskeva tavoite saavutetaan.
With regard to the content of the action plans, the Commission’s response is based on the terms of Article 7(3) of Directive 96/62, according to which those action plans must provide for measures ‘to be taken in the short term… in order to reduce [the risk of the limit values being exceeded] and to limit the duration of such an occurrence’.
Toimintasuunnitelmien sisällön osalta komissio perustaa vastauksensa direktiivin 96/62 7 artiklan 3 kohdan sanamuoto, jonka mukaan kyseisissä toimintasuunnitelmissa on määrättävä toimenpiteet, ”jotka on toteutettava lyhyellä aikavälillä – – [ylittymisen] uhan vähentämiseksi ja sen keston lyhentämiseksi”. Komissio katsoo,
The Court’s findings
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
The preparation of action plans
Toimintasuunnitelmien laatiminen
By its first question, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether an individual can require the competent national authorities to draw up an action plan in the case — referred to in Article 7(3) of Directive 96/62 — where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded.
Ensimmäisellä kysymyksellään Bundesverwaltungsgericht kysyy, voiko yksityinen oikeussubjekti vaatia toimivaltaisia kansallisia viranomaisia laatimaan toimintasuunnitelman direktiivin 96/62 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, jossa on rajaarvojen tai varoituskynnysten ylittymisen uhka.
That provision places the Member States under a clear obligation to draw up action plans both where there is a risk of the limit values being exceeded and where there is a risk of the alert thresholds being exceeded.
Mainitussa säännöksessä jäsenvaltiolle asetetaan selkeä velvollisuus laatia toimintasuunnitelmat sekä silloin, kun on rajaarvojen ylittymisen uhka, että silloin, kun on varoituskynnysten ylittymisen uhka.
That interpretation, which follows from a straightforward reading of Article 7(3) of Directive 96/62, is, moreover, confirmed in the 12th recital in the preamble to the directive.
Tämä tulkinta, joka seuraa pelkästä direktiivin 96/62 7 artiklan 3 kohdan lukemisesta, on lisäksi vahvistettu kyseisen direktiivin johdantoosan 12. perustelukappaleessa.
What is laid down in relation to the limit values applies all the more with regard to the alert thresholds, in respect of which, moreover, Article 2 — which defines the various terms used in the dir -ective — provides that ‘immediate steps shall be taken by the Member States as laid down in this Directive’.
Raja-arvoista todettu pätee lisäksi vielä suuremmalla syyllä varoituskynnyksiin, joiden osalta mainitun direktiivin 2 artiklassa, jossa määritellään kyseisessä direktiivissä käytetyt käsitteet, säädetään lisäksi, että jäsenvaltioiden ”on ryhdyttävä välittömästi tämän direktiivin mukaisiin toimiin”.
Where such an interpretation is not possible, they must disapply the rules of national law which are incompatible with the directive concerned.
Silloin kun tällainen tulkinta ei ole mahdollinen, niiden on jätettävä mainitun direktiivin kanssa ristiriidassa olevat kansallisen oikeuden säännökset huomiotta.
As the Court of Justice has noted on numerous occasions, it is incompatible with the binding effect which Article 249 EC ascribes to a directive to exclude, in principle, the possibility of the obligation imposed by that directive being relied on by persons concerned.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on useissa yhteyksissä muistuttanut, olisi sen pakottavan luonteen, jonka EY 249 artikla direktiiveille myöntää, kanssa ristiriidassa se, että henkilöt, joita asia koskee, eivät lähtökohtaisesti voisi vedota direktiivillä asetettuihin velvollisuuksiin.
That consideration applies particularly in respect of a directive which is intended to control and reduce atmospheric pollution and which is designed, therefore, to protect public health.
Mainittu näkökohta pätee aivan erityisesti direktiiviin, jonka tavoitteena on ilmansaasteiden hallitseminen ja vähentäminen ja jonka tarkoituksena on siis kansanterveyden suojelu.
Thus, the Court has held that, whenever the failure to observe the measures required by the directives which relate to air quality and drinking water, and which are designed to protect public health, could endanger human health, the persons concerned must be in a position to rely on the mandatory rules included in those directives (see Case C-361/88 Commission v Germany; Case C-59/89 Commission v Germany; and Case C-58/89 Commission v Germany).
Yhteisöjen tuomioistuin on siis katsonut, että kaikissa niissä tilanteissa, joissa ilman ja juomaveden laatua koskevien direktiivien edellyttämien toimenpiteiden, joiden tarkoituksena on kansanterveyden suojelu, toteuttamatta jättäminen voi vaarantaa ihmisten terveyden, heidän on voitava vedota direktiivien sisältämiin pakottaviin säännöksiin (ks. em. asia C-361/88, komissio v. Saksa, tuomio 30.5.1991; em. asia C-59/89, komissio v. Saksa, tuomio 30.5.1991 ja em. asia komissio v. Saksa, tuomio 17.10.1991).
It follows from the foregoing that the natural or legal persons directly concerned by a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded must be in a position to require the competent authorities to draw up an action plan where such a risk exists, if necessary by bringing an action before the competent courts.
Edellä esitetystä seuraa, että luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden, joita rajaarvojen tai varoituskynnysten ylittymisuhka koskee suoraan, on voitava saada toimivaltaiset viranomaiset laatimaan toimintasuunnitelma silloin, kun mainitunlainen uhka on olemassa, tarvittaessa saattamalla asia toimivaltaisten tuomioistuinten käsiteltäväksi.
The fact that those persons may have other courses of action available to them — in particular, the power to require that the competent authorities lay down specific measures to reduce pollution, which, as indicated by the referring court, is provided for under German law — is irrelevant in that regard.
Sillä, että kyseisillä henkilöillä on muita menettelymahdollisuuksia, muun muassa mahdollisuus vaatia toimivaltaisia viranomaisia määräämään konkreettisista toimenpiteistä saasteiden vähentämiseksi, kuten kansallinen tuomioistuin on ilmoittanut Saksan oikeudessa säädettävän, ei ole tältä osin merkitystä.
Directive 96/62 does not place any restrictions on the measures which may be adopted pursuant to other provisions of national law; moreover, it contains wording that is quite specific with regard to planning for the purposes, as stated in the 12th recital in the preamble to the directive, of protecting the environment ‘as a whole’, taking account of all the factors to be considered, such as, in particular, the requirements for the operation of industrial installations or travel.
Direktiivissä 96/62 ei nimittäin yhtäältä tehdä mitään varaumaa niiden toimenpiteiden osalta, jotka voidaan toteuttaa muiden kansallisen oikeuden säännösten nojalla, ja toisaalta siinä on aivan erityinen suunnittelua koskeva säännös, jonka tarkoituksena on – kuten direktiivin johdantoosan 12. perustelukappaleesta ilmenee – ympäristön suojelu ”kokonaisuudessaan” siten, että kaikki huomioon otettavat seikat, kuten erityisesti teollisuuslaitosten toimintaa tai liikkumista koskevat vaatimukset otetaan huomioon.
The answer to the first question must therefore be that Article 7(3) of Directive 96/62 must be interpreted as meaning that, where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded, persons directly concerned must be in a position to require the competent national authorities to draw up an action plan, even though, under national law, those persons may have other courses of action available to them for requiring those authorities to take measures to combat atmospheric pollution.
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 96/62 7 artiklan 3 kohtaa on tulkittava niin, että rajaarvojen tai varoituskynnysten ylittymisen uhatessa yksityisten oikeussubjektien, joita ylittymisen uhka koskee suoraan, on voitava saada toimivaltaiset kansalliset viranomaiset laatimaan toimintasuunnitelma, vaikka heillä olisi kansallisen oikeuden mukaan muita menettelymahdollisuuksia saada kyseiset viranomaiset toteuttamaan ilmansaasteiden torjumista koskevia toimenpiteitä.
The content of action plans
Toimintasuunnitelmien sisältö
By its second and third questions, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether the competent national authorities are obliged to lay down measures which, in the short term, would ensure that the limit value is attained, or whether they can confine themselves to taking measures to ensure a reduction in instances of the limit value being exceeded or limits on their duration and which are, consequently, liable to make it possible for the situation to be improved gradually.
Toisella ja kolmannella kysymyksellään Bundesverwaltungsgericht haluaa tietää, onko toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla velvollisuus määrätä toimenpiteistä, joiden avulla raja-arvo voidaan saavuttaa lyhyellä aikavälillä, vai voivatko ne tyytyä toteuttamaan vain sellaisia toimenpiteitä, joilla ylitystä voidaan vähentää ja sen kestoa lyhentää ja jotka siis mahdollistavat tilanteen asteittaisen paranemisen.
According to Article 7(3) of Directive 96/62, action plans must include the measures ‘to be taken in the short term where there is a risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded, in order to reduce that risk and to limit the duration of such an occurrence’.
Direktiivin 96/62 7 artiklan 3 kohdan mukaan toimintasuunnitelmien on sisällettävä toimenpiteet, ”jotka on toteutettava lyhyellä aikavälillä rajaarvojen ja/tai varoituskynnysten ylittymisen uhatessa, kyseisen uhan vähentämiseksi ja sen keston lyhentämiseksi”.
It follows from that very wording that the Member States are not obliged to take measures to ensure that those limit values and/or alert thresholds are never exceeded.
Jo näistä sanoista ilmenee, että jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta toteuttaa sellaisia toimenpiteitä, ettei mitään ylitystä tapahdu.
On the contrary, it is apparent from the broad logic of the directive — which seeks an integrated reduction of pollution — that it is for the Member States to take measures capable of reducing to a minimum the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account all the material circumstances and opposing interests.
Mainitun direktiivin, jolla pyritään saasteiden vähentämiseen kokonaisuudessaan, systematiikasta päinvastoin seuraa, että jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteet, joilla ylittymisen ja sen keston uhka voidaan vähentää mahdollisimman pieneksi, kun otetaan huomioon kaikki senhetkiset olosuhteet ja käsillä olevat intressit.
Therefore, the answer to the second and third questions must be that the Member States are obliged, subject to judicial review by the national courts, only to take such measures — in the context of an action plan and in the short term — as are capable of reducing to a minimum the risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded and of ensuring a gradual return to a level below those values or thresholds, taking into account the factual circumstances and all opposing interests.
Toiseen ja kolmanteen kysymykseen on siis vastattava, että jäsenvaltioilla on, kansallisen tuomioistuimen valvonnan alaisena, vain velvollisuus toteuttaa toimintasuunnitelmassa lyhyellä aikavälillä toimenpiteet, joilla rajaarvojen tai varoituskynnysten ylittymisen uhka voidaan vähentää mahdollisimman pieneksi ja jotka mahdollistavat asteittaisen palaamisen näiden arvojen tai kynnysten alapuolella olevalle tasolle, kun otetaan huomioon tosiasiallinen tilanne ja kaikki käsillä olevat intressit.
Case C-127/08
Asia C-127/08
(Reference for a preliminary ruling from the High Court (Ireland))
(High Courtin (Irlanti) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
(Directive 2004/38/EC — Right of Union citizens and their family members to move and reside freely in the territory of a Member State — Family members who are nationals of nonmember countries — Nationals of nonmember countries who entered the host Member State before becoming spouses of Union citizens)
Direktiivi 2004/38/EY – Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltion alueella – Perheenjäsenet, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia – Kolmannen maan kansalainen, joka on tullut vastaanottavaan jäsenvaltioon ennen kuin hänestä on tullut unionin kansalaisen aviopuoliso
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Right of entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of Community nationals
Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38 – Sellaisten kolmannen maan kansalaisten, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä, maahantulo- ja oleskeluoikeus
(European Parliament and Council Directive 2004/38)
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/38)
SUMMARY — CASE C-127/08
TIIVISTELMÄ – ASIA C-127/08
Freedom of movement for persons — Workers — Right of residence of family members — Right of residence of a spouse who is a national of a nonmember country
Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Perheenjäsenten oleskeluoikeus – Sellaisen aviopuolison oleskeluoikeus, joka on kolmannen maan kansalainen
(Council Regulation No 1612/68, Art. 10)
(Neuvoston asetuksen N:o 1612/68 10 artikla)
Citizenship of the European Union — Freedom of movement for persons — Workers — Freedom of establishment — Freedom to provide services — Competence of the Community to adopt the necessary measures to ensure freedom of movement of Union citizens
Euroopan unionin kansalaisuus – Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Yhteisön toimivalta toteuttaa tarpeelliset toimenpiteet unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden varmistamiseksi
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38 — Beneficiaries
Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38 – Oikeuksien haltijat
the directive applies to all Union citizens who move to or reside in a Member State other than that of which they are a national, and to their family members as defined in point 2 of Article 2 of the directive who accompany them or join them in that Member State.
sovelletaan kaikkiin unionin kansalaisiin, jotka siirtyvät toiseen jäsenvaltioon tai oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa kuin jonka kansalaisia he ovat, sekä heidän tämän direktiivin 2 artiklan 2 alakohdassa määriteltyihin perheenjäseniinsä, jotka tulevat heidän mukanaan tai seuraavat heitä myöhemmin tähän jäsenvaltioon.
The definition of family members in point 2 of Article 2 of Directive 2004/38 does not distinguish according to whether or not they have already resided lawfully in another Member State.
Direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohtaan sisältyvässä perheenjäsenten määritelmässä ei tehdä eroa sen mukaan, ovatko he jo oleskelleet laillisesti toisessa jäsenvaltiossa vai eivät.
Directive 2004/38 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96 precludes legislation of a Member State which requires a national of a nonmember country who is the spouse of a Union citizen residing in that Member State but not possessing its nationality to have previously been lawfully resident in another Member State before arriving in the host Member State, in order to benefit from the provisions of that directive.
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96 kumoamisesta annettu direktiivi 2004/38 on esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa edellytetään, että kolmannen maan kansalainen, joka on sellaisen unionin kansalaisen aviopuoliso, joka oleskelee tässä jäsenvaltiossa mutta ei ole sen kansalainen, on ennen vastaanottavaan jäsenvaltioon saapumistaan oleskellut laillisesti toisessa jäsenvaltiossa, jotta häneen voidaan soveltaa mainitun direktiivin säännöksiä.
As regards family members of a Union citizen, no provision of Direct- ive 2004/38 makes the application of the directive conditional on their having previously resided in a Member State.
Missään direktiivin 2004/38 säännöksessä ei aseteta unionin kansalaisen perheenjäsenten osalta direktiivin soveltamisen edellytykseksi aiempaa oleskelua jäsenvaltiossa.
As Article 3(1) of Directive 2004/38 states,
Direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä
Moreover, Articles 5, 6(2) and 7(2) of Directive 2004/38 confer the rights of entry, of residence for up to three months, and of residence for more than three months in the host Member State on nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen whom they accompany or join in that Member State, without any
Lisäksi saman direktiivin 5 artiklassa, 6 artiklan 2 kohdassa ja 7 artiklan 2 kohdassa annetaan oikeus maahantuloon, oikeus oleskella enintään kolme kuukautta vastaanottavassa jäsenvaltios- sa ja oikeus oleskella siellä yli kolme kuukautta sellaisille kolmannen maan kansalaisille, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä ja jotka tulevat
METOCK AND OTHERS reference to the place or conditions of residence they had before arriving in that Member State.
mahdollisuudesta vaatia asiakirjoja, jotka ovat todisteena mahdollisesta aiemmasta laillisesta oleskelusta toisessa jäsenvaltiossa.
does not provide for the possibility of the host Member State asking for documents to demonstrate any prior lawful residence in another Member State.
hänen mukanaan vastaanottavaan jäsenvaltioon tai seuraavat häntä sinne myöhemmin, mutta siinä ei viitata paikkaan, jossa he oleskelivat ennen tähän jäsenvaltioon saapumistaan, eikä tämän oleskelun edellytyksiin.
In particular, the first subparagraph of Article 5(2) of Directive 2004/38 provides that nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen are required to have an entry visa, unless they are in possession of the valid residence card referred to in Article 10 of that directive.
Direktiivin 2004/38 5 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että kolmannen maan kansalaisilla, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä, on oltava viisumi, jollei heillä ole direktiivin 10 artiklassa tarkoitettua voimassa olevaa oleskelukorttia.
In that, as follows from Articles 9(1) and 10(1) of Directive 2004/38, the residence card is the document that evidences the right of residence for more than three months in a Member State of the family members of a Union citizen who are not nationals of a Member State, the fact that Article 5(2) provides for the entry into the host Member State of family members of a Union citizen who do not have a residence card shows that Dir -ective 2004/38 is capable of applying also to family members who were not already lawfully resident in another Member State.
Kuten direktiivin 2004/38 9 artiklan 1 kohdasta ja 10 artiklan 1 kohdasta ilmenee, oleskelukortti on asiakirja, joka osoittaa sellaisten unionin kansalaisen perheenjäsenten, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia, oikeuden yli kolme kuukautta kestävään oleskeluun, joten se, että mainitussa 5 artiklan 2 kohdassa säädetään sellaisten unionin kansalaisen perheenjäsenten, joilla ei ole oleskelukorttia, tulosta vastaanottavaan jäsenvaltioon, osoittaa, että direktiiviä 2004/38 voidaan yhtä lailla soveltaa sellaisiin perheenjäseniin, jotka eivät jo ole laillisesti oleskelleet toisessa jäsenvaltiossa.
The benefit of such rights cannot depend on the prior lawful residence of such a spouse in another Member State.
Tällaisten oikeuksien soveltaminen ei voi riippua siitä, että tällainen aviopuoliso on aiemmin oleskellut laillisesti toisessa jäsenvaltiossa.
The Community legislature has competence to regulate, as it did by Direct- ive 2004/38 on the right of citizens of
Samoin direktiivin 2004/38 10 artiklan 2 kohdassa, jossa luetellaan tyhjentävästi asiakirjat, jotka kolmannen maan kansalaisia, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä, voidaan pyytää esittämään vastaanottavassa jäsenvaltios- sa oleskelukortin myöntämistä varten, ei säädetä vastaanottavan jäsenvaltion
Similarly, Article 10(2) of Directive 2004/38, which lists exhaustively the documents which nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen may have to present to the host Member State in order to have a residence card issued,
Yhteisön lainsäätäjällä on toimivalta antaa sääntelyä, kuten se on tehnyt Euroopan unionin kansalaisten ja
SUMMARY — CASE C-127/08 already lawfully resident in the territory of another Member State.
TIIVISTELMÄ – ASIA C-127/08 kun hänen perheenjäsenensä eivät jo oleskele laillisesti toisessa jäsenvaltiossa.
the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96, the entry and residence of nationals of nonmember countries who are family members of a Union citizen in the Member State in which that citizen has exercised his right of freedom of movement, including where the family members were not already lawfully resident in another Member State.
heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96 kumoamisesta annetulla direktiivillä 2004/38, sellaisten kolmannen valtion kansalaisten, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä, tulosta siihen jäsenvaltioon ja oleskelusta siinä jäsenvaltiossa, jossa kyseinen unionin kansalainen on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, myös silloin, kun perheenjäsenet eivät jo oleskele laillisesti toisessa jäsenvaltiossa.
Consequently, the interpretation that the Member States retain exclusive competence, subject to Title IV of Part Three of the Treaty, to regulate the first access to Community territory of family members of a Union citizen who are nationals of nonmember countries must be rejected.
Näin ollen ei voida hyväksyä analyysia, jonka mukaan jäsenvaltioilla säilyy yksinomainen toimivalta, jollei perustamissopimuksen kolmannen osan IV osastosta muuta johdu, säännellä sellaisten unionin kansalaisen perheenjäsenten, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, ensimmäistä pääsyä yhteisön alueelle.