natgillin/translations-raw huggingface dataset:
That specific objective contributes to the implicit Community objective underlying Articles 60 EC and 301 EC, which is to supply effective means to put into effect, solely by coercive economic measures, acts adopted under the CFSP.
Kyseinen tavoite kuitenkin edistää EY 60 ja EY 301 artiklan taustalla olevan implisiittisen yhteisön tavoitteen toteuttamista, joka on tarjota tehokkaita täytäntöönpanokeinoja, yksinomaan pakottavien taloudellisten toimien avulla, YUTP:n yhteydessä toteutetuille toimille.
Contrary to what the Court of First Instance held in paragraphs 116 of Kadi and 152 of Yusuf and Al Barakaat, that objective can be made to refer to one of the objects which the EC Treaty entrusts to the Community.
Toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa Kadi annetun valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa ja asiassa Yusuf ja Al Barakaat annetun valituksenalaisen tuomion 152 kohdassa, tämä tavoite voidaan yhdistää yhteisölle EY:n perustamissopimuksessa osoitettuihin tavoitteisiin.
The judgments under appeal are therefore vitiated by an error of law on this point also.
Valituksenalaisissa tuomioissa on siis oikeudellinen virhe myös tältä osin.
In this regard it may be recalled that, as explained in paragraph 203 above, Article 308 EC, being an integral part of an institutional system based on the principle of conferred powers, cannot serve as a basis for widening the scope of Community powers beyond the general framework created by the provisions of the EC Treaty as a whole.
Tältä osin on muistutettava, että kuten tämän tuomion 203 kohdassa todetaan, koska EY 308 artikla on rajoitetun erityistoimivallan periaatteelle perustuvan institutionaalisen järjestelmän olennainen osa, yhteisön valtuuksia ei voida EY 308 artiklan avulla laajentaa sen yleisen alan ulkopuolelle, joka ilmenee EY:n perustamissopimuksen määräysten muodostamasta kokonaisuudesta.
The objective pursued by the contested regulation may be made to refer to one of the objectives of the Community for the purpose of Article 308 EC, with the result that the adoption of that regulation did not amount to disregard of the scope of Community powers stemming from the provisions of the EC Treaty as a whole.
Riidanalaisen asetuksen tavoite voidaan kuitenkin liittää EY 308 artiklassa tarkoitettuun yhteisön tavoitteeseen siten, että tämän asetuksen antamisella ei laiminlyöty yhteisön toimivaltaa sellaisena kuin tämä toimivalta on seurausta yleisestä alasta, joka ilmenee perustamissopimuksen määräysten muodostamasta kokonaisuudesta.
Inasmuch as they provide for Community powers to impose restrictive measures of an economic nature in order to implement actions decided on under the CFSP, Articles 60 EC and 301 EC are the expression of an implicit underlying objective, namely, that of making it possible to adopt such measures through the efficient use of a Community instrument.
EY 60 ja EY 301 artikla, siltä osin kuin niissä määrätään yhteisön toimivallasta luonteeltaan taloudellisten toimenpiteiden määräämisessä YUTP:n yhteydessä päätettyjen toimien toteuttamiseksi, ovat ilmaisu implisiittisestä ja taustalla olevasta tavoitteesta eli siitä, että mahdollistetaan tällaisten toimenpiteiden toteuttaminen yhteisön välineen tehokkaan käytön avulla.
That interpretation is supported by Article 60(2) EC.
EY 60 artiklan 2 kohta tukee tätä tulkintaa.
Although the first paragraph thereof provides the power, within strict limits, for Member States to take unilateral measures against a third country with regard to capital movements and payments, that power may, as provided for by that paragraph, be exercised only so long as Community measures have not been taken pursuant to paragraph 1 of that article.
Vaikka tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään jäsenvaltioiden tarkkaan rajatusta toimivallasta, jonka nojalla ne voivat toteuttaa pääomien liikkeitä ja maksuja koskevia yksipuolisia toimenpiteitä kolmatta maata vastaan, tätä toimivaltaa voidaan tämän saman alakohdan sanamuodon mukaan nimittäin käyttää vain niin kauan kuin yhteisön toimenpiteitä ei ole toteutettu EY 60 artiklan 1 kohdan nojalla.
Implementing restrictive measures of an economic nature through the use of a Community instrument does not go beyond the general framework created by the provisions of the EC Treaty as a whole, because such measures by their very nature offer a link to the operation of the common market, that link constituting another condition for the application of Article 308 EC, as set out in paragraph 200 above.
YUTP:n osalta päätettyjen luonteeltaan taloudellisten toimenpiteiden toteuttaminen yhteisön välineen avulla ei ylitä sitä yhteistä alaa, joka ilmenee perustamissopimuksen määräysten muodostamasta kokonaisuudesta, koska tällaiset toimenpiteet ovat luonteensa vuoksi lisäksi yhteydessä yhteismarkkinoiden toimintaan; kuten tämän tuomion 200 kohdassa todetaan, tämä yhteys on toinen EY 308 artiklan soveltamisedellytys.
If economic and financial measures such as those imposed by the contested regulation, consisting of the, in principle generalised, freezing of all the funds and other economic resources of the persons and entities concerned, were imposed unilaterally by every Member State, the multiplication of those national measures might well affect the operation of the common market.
Jos jokainen jäsenvaltio toteuttaisi yksipuolisesti riidanalaisella asetuksella säädetyn toimen kaltaisia taloudellisia ja rahoituksellisia toimia, joissa on kyse niissä tarkoitettujen henkilöiden ja yhteisöjen kaikkien varojen ja muiden taloudellisten resurssien lähtökohtaisesti yleisestä jäädyttämisestä, tällaisten kansallisten toimenpiteiden nopea lisääntyminen saattaisi vaikuttaa yhteismarkkinoiden toimintaan.
Such measures could have a particular effect on trade between Member States, especially with regard to the movement of capital and payments, and on the exercise by economic operators of their right of establishment.
Erityisesti tällaisilla toimenpiteillä voi olla vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, muun muassa pääomien ja maksujen vapaan liikkumisen osalta, ja siihen, miten taloudelliset toimijat voivat käyttää sijoittautumisoikeuttaan.
In addition, they could create distortions of competition, because any differences between the measures unilaterally taken by the Member States could operate to the advantage or disadvantage of the competitive position of certain economic operators although there were no economic reasons for that advantage or disadvantage.
Lisäksi siitä voisi seurata kilpailun vääristymistä, koska jäsenvaltioiden yksipuolisesti toteuttamilla toimenpiteillä voidaan edistää tiettyjen taloudellisten toimijoiden kilpailutilannetta tai haitata sitä ilman, että nämä edut tai haitat perustuvat taloudellisiin syihin.
The Council’s statement in the fourth recital in the preamble to the contested regulation that Community legislation was necessary ‘notably with a view to avoiding distortion of competition’ is shown, therefore, to be relevant in this connection.
Neuvoston riidanalaisen asetuksen neljännessä perustelukappaleessa esittämä toteamus, jonka mukaan yhteisön lainsäädäntöä tarvitaan ”erityisesti kilpailun vääristymisen välttämiseksi”, on siis tältä osin merkityksellinen.
At this point it is appropriate to rule on the effect of the errors of law, recorded in paragraphs 196 and 223 above, on the validity of the judgments under appeal.
Tässä vaiheessa on aiheellista lausua tämän tuomion 196 ja 223 kohdassa todettujen oikeudellisten virheiden vaikutuksesta valituksenalaisten tuomioiden pätevyyteen.
It is to be borne in mind that, according to caselaw, if the grounds of a judgment of the Court of First Instance reveal an infringement of Community law but its operative part appears well founded on other legal grounds the appeal must be dismissed
On muistutettava, että oikeuskäytännössä katsotaan, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät perustelut olisivatkin joiltain osin yhteisön oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tämän tuomion tuomiolauselman tueksi
(see, in particular, Case C-167/04 P JCB Service v Commission [2006] ECR I-8935, paragraph 186 and the caselaw cited).
I-8935, 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Clearly the conclusion reached by the Court of First Instance in paragraphs 135 of Kadi and 158 of Yusuf and Al Barakaat concerning the legal basis of the contested regulation, that is to say, that the Council was competent to adopt that regulation on the joint basis of Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC, appears justified on other legal grounds.
On kuitenkin todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa Kadi antaman valituksenalaisen tuomion 135 kohdassa ja asiassa Yusuf ja Al Barakaat antaman valituksenalaisen tuomion 158 kohdassa esittämä toteamus siitä, että neuvostolla oli toimivalta antaa tämä asetus yhteisesti EY 60, EY 301 ja EY 308 artiklan perusteella, on perusteltu muiden oikeudellisten seikkojen vuoksi.
Although, as held in paragraphs 196 to 204 above, the inclusion of Article 308 EC in the legal basis of the contested regulation cannot be justified by the fact that that measure pursued an objective covered by the CFSP, that provision could nevertheless be held to provide a foundation for the regulation because, as shown in paragraphs 225 to 231 above, that regulation could legitimately be regarded as designed to attain an objective of the Community and as, furthermore, linked to the oper ation of the common market within the meaning of Article 308 EC.
Kuten tämän tuomion 196–204 kohdassa todetaan, EY 308 artiklan sisällyttämistä riidanalaisen asetuksen oikeusperustaan ei voida perustella sillä seikalla, että tämän toimen tavoite kuului YUTP:n alaan, mutta tämä määräys voitiin kuitenkin valita tämän asetuksen perustaksi, koska, kuten tämän tuomion 225–231 kohdasta ilmenee, on perusteltua katsoa, että kyseisen asetuksen tarkoitus oli yhteisön tavoitteen toteuttaminen, ja koska se liittyy lisäksi yhteismarkkinoiden toimintaan EY 308 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Moreover, adding Article 308 EC to the legal basis of the contested regulation enabled the European Parliament to take part in the decision-making process relating to the measures at issue which are specifically aimed at individuals whereas, under Articles 60 EC and 301 EC, no role is provided for that institution.
Lisäksi se, että tämä artikla lisättiin riidanalaisen asetuksen oikeusperustaan, tarjosi Euroopan parlamentille mahdollisuuden osallistua päätöksentekomenettelyyn, joka koskee kyseessä olevia toimenpiteitä, joissa on erityisesti kyse yksityishenkilöistä, vaikka kyseiselle toimielimelle ei EY 60 ja EY 301 artiklan yhteydessä osoiteta minkäänlaista tehtävää.
Accordingly, the grounds of appeal directed against the judgments under appeal inasmuch as by the latter the Court of First Instance decided that Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC constituted the legal basis of the contested regulation must be dismissed in their entirety as unfounded.
Näin ollen valitusperusteet, jotka on esitetty valituksenalaisista tuomioista niiltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti niissä, että EY 60, EY 301 ja EY 308 artikla muodostavat riidanalaisen asetuksen oikeusperustan, on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomina.
Concerning the ground of appeal relating to infringement of Article 249 EC
EY 249 artiklan rikkomista koskeva valitusperuste
By its second ground of appeal Al Barakaat complains that the Court of First Instance held, in paragraph 188 of Yusuf and Al Barakaat, that the contested regulation satisfies the condition of general application laid down in Article 249 EC, given that it is addressed in a general and abstract manner to all persons who might actually hold funds belonging to one or more persons mentioned in the Annex to the regulation.
Al Barakaat arvostelee toisessa valitusperusteessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se totesi asiassa Yusuf ja Al Barakaat annetun valituksenalaisen tuomion 188 kohdassa, että riidanalaisella asetuksella täytetään EY 249 artiklassa asetettu yleistä sovellettavuutta koskeva vaatimus, koska se on osoitettu yleisesti ja abstraktisti henkilöille, joilla voi tosiasiallisesti olla varoja, jotka kuuluvat yhdelle tai usealle tämän asetuksen liitteessä mainitulle henkilölle.
Al Barakaat maintains that it is wrong not to consider the person whose funds are frozen as the addressee of the act concerned, because the implementation of the decision must reasonably be founded on a legal measure directed against the person in possession of the resources.
Al Barakaat väittää, että ”on virheellistä olla katsomatta, että kyseistä toimea ei ole osoitettu henkilölle, jonka varat on jäädytetty, koska päätöksen täytäntöönpanon on perustuttava kohtuullisella tavalla lailliseen toimenpiteeseen, joka koskee sitä henkilöä, jolle varat kuuluvat”.
What is more, according to that appellant, it is contradictory to state, on the one hand, in paragraph 112 of Yusuf and Al Barakaat, that the measures at issue were restrictive measures directly affecting individuals or organisations and, on the other, in paragraph 188 of that judgment, that those measures were not addressed to those individuals or organisations, but rather constituted a kind of implementing measure addressed to other persons.
Lisäksi olisi ristiriitaista todeta yhtäältä asiassa Yusuf ja Al Barakaat annetun valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa, että kyseessä olevat rajoittavat toimenpiteet koskevat suoraan henkilöitä tai järjestöjä, ja toisaalta saman tuomion 188 kohdassa, että nämä toimet eivät koske näitä henkilöitä tai järjestöjä, vaan ovat muille henkilöille osoitettuja täytäntöönpanotoimia.
The Kingdom of Spain, the United Kingdom, the Council and the Commission broadly endorse the analysis of the Court of First Instance.
Espanjan kuningaskunta, Yhdistynyt kuningaskunta, neuvosto ja komissio puoltavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemää arviota.
The Court of First Instance rightly held in paragraphs 184 to 188 of Yusuf and Al Barakaat that the fact that the persons and entities who are the subject of the restrictive measures imposed by the contested regulation are expressly named in Annex I thereto, so that they appear to be directly and individually concerned by it, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC, does not mean that that act is not of general application within the meaning of the second paragraph of Article 249 EC or that it is not to be classified as a regulation.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti asiassa Yusuf ja Al Barakaat annetun valituksenalaisen tuomion 184–188 kohdassa, että se seikka, että riidanalaisella asetuksella asetettujen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevat henkilöt ja yhteisöt mainitaan nimeltä tämän asetuksen liitteessä I siten, että asetus koskee heitä suoraan ja erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, ei merkitse sitä, ettei tämä toimi ole yleisesti sovellettava EY 249 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla ja ettei sitä voida luokitella asetukseksi.
In fact, while it is true that the contested regulation imposes restrictive measures on the persons and entities whose names appear in the exhaustive list that constitutes Annex I thereto, a list which is, moreover, regularly amended by the removal or addition of names, so that it is kept in line with the summary list, the fact remains that the persons to whom it is addressed are determined in a general and abstract manner.
Vaikka riidanalaisella asetuksella kohdistetaankin rajoittavia toimenpiteitä henkilöihin ja yhteisöihin, joiden nimet ovat tyhjentävässä luettelossa, josta asetuksen liite I muodostuu ja jota lisäksi muutetaan säännöllisesti poistamalla ja lisäämällä nimiä, jotta se olisi yhdenmukainen yhdistetyn luettelon kanssa, on kuitenkin todettava, että tämän asetuksen adressaatit on määritelty yleisellä ja abstraktilla tavalla.
The contested regulation, like Resolution 1390 (2002) which it is designed to put into effect, lays down a prohibition, worded exceptionally broadly, of making available funds and economic resources to those persons or entities (see, to that effect, Möllendorf and Möllendorf­Niehuus, paragraphs 50 to 55).
Riidanalaiseen asetukseen sisältyy – aivan kuten päätöslauselmaan 1390 (2002), joka kyseisellä asetuksella on tarkoitus panna täytäntöön – erityisen yleisin sanamuodoin laadittu kielto asettaa varoja ja taloudellisia resursseja kyseisten henkilöiden tai yhteisöjen käyttöön (ks. vastaavasti em. asia Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus, tuomion 50–55 kohta).
As the Court of First Instance quite rightly held in paragraphs 186 and 188 of Yusuf and Al Barakaat, that prohibition is addressed to whoever might actually hold the funds or economic resources in question.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustellusti totesi asiassa Yusuf ja Al Barakaat annetun valituksenalaisen tuomion 186 ja 188 kohdassa, tämä kielto koskee kaikkia niitä, joilla voi tosiasiallisesti olla kyseisiä varoja tai taloudellisia resursseja.
That is how that prohibition falls to be applied in circumstances such as those of the case giving rise to the judgment in Möllendorf and Möllendorf­Niehuus, which concerned the question whether the contested regulation forbids the final registration
Kyseistä kieltoa sovelletaan näin ollen sellaisissa tilanteissa kuin se, josta oli kyse edellä mainitussa asiassa Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus ja joka koski sitä, kiellettiinkö kyseisessä asiassa riitautetussa asetuksessa kiinteän omaisuuden
In paragraph 60 of that judgment, the Court decided that a transaction such as that registration is prohibited under Article 2(3) of the contested regulation if, in consequence of that transaction, an economic resource would be made available to a person entered in that list, which would enable that person to obtain funds, goods or services.
Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin totesi kyseisen tuomion 60 kohdassa, että kyseisen kirjaamisen kaltainen toimi on riidanalaisen asetuksen 2 artiklan 3 kohdan mukaan kielletty, koska se tarkoittaisi, että tässä luettelossa mainitulle henkilölle luovutettaisiin taloudellinen resurssi, jonka avulla hän voisi hankkia varoja, tavaroita tai palveluja.
In the light of the foregoing, Al Barakaat’s ground of appeal relating to infringement of Article 249 EC must also be dismissed as unfounded.
Edellä todetun valossa Al Barakaatin valitusperuste, joka koskee EY 249 artiklan rikkomista, on myös hylättävä perusteettomana.
Concerning the grounds of appeal relating to infringement of certain fundamental rights
Tiettyjen perusoikeuksien loukkaamista koskevat valitusperusteet
The heads of claim concerning the part of the judgments under appeal relating to the limits of the review by the Community judicature, in the light of fundamental rights, of the internal lawfulness of the contested regulation
Väitteet, jotka koskevat valituksenalaisten tuomioiden osaa, joka koskee sen laillisuusvalvonnan rajoja, jonka yhteisöjen tuomioistuimet kohdistavat riidanalaisen asetuksen sisäiseen laillisuuteen perusoikeuksien kannalta
In the first part of his second ground of appeal, Mr Kadi maintains that inasmuch as the judgment in Kadi takes a view, first, of the relationships between the United Nations and the members of that organisation and, second, of the procedure for the application of resolutions of the Security Council, it is vitiated by errors of law as regards the interpretation of the principles of international law concerned, which
Kadi väittää toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että niiltä osin kuin asiassa Kadi annetussa valituksenalaisessa tuomiossa lausutaan yhtäältä YK:n ja tämän järjestön jäsenten välisistä suhteista ja toisaalta turvallisuusneuvoston päätöslauselmien soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, kyseisessä tuomiossa on kyseessä olevien kansainvälisen oikeuden periaatteiden tulkintaa koskevia
KADI AND AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v COUNCIL AND COMMISSION gave rise to other errors of law in the assessment of the pleas in law relating to breach of certain of the applicant’s specific fundamental rights.
KADI JA AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION v. NEUVOSTO JA KOMISSIO oikeudellisia virheitä, mikä Kadin mukaan johti siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki niiden kanneperusteiden arvioinnin yhteydessä, jotka koskevat kantajan tiettyjen erityisten perusoikeuksien loukkaamista, muita oikeudellisia virheitä.
That part contains five claims.
Tässä osassa on viisi väitettä.
By his first claim, Mr Kadi argues that in paragraphs 183 and 184 of the judgment the Court of First Instance erred in law in confusing the question of the primacy of the States’ obligations under the Charter of the United Nations, enshrined in Article 103 thereof, with the related but separate question of the binding effect of decisions of the Security Council laid down in Article 25 of that Charter.
Kadin ensimmäinen väite koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki kyseisen tuomion 183 ja 184 kohdassa oikeudellisen virheen sekoittamalla keskenään kysymyksen, joka koskee valtioilla Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan mukaisesti olevien velvoitteiden ensisijaisuutta, josta määrätään peruskirjan 103 artiklassa, ja siihen liittyvän mutta kuitenkin erillisen kysymyksen, joka koskee tämän peruskirjan 25 artiklassa tarkoitettua turvallisuusneuvoston päätösten sitovaa vaikutusta.
By his second claim, Mr Kadi complains that the Court of First Instance erred in law when, in paragraphs 217 to 225 of that judgment, it took as its premiss that, like obligations under treaty law, resolutions adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations must automatically form part of the sphere of law and competence of the members of the United Nations.
Toisessa väitteessä Kadi arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se teki oikeudellisen virheen tehdessään asiassa Kadi annetun valituksenalaisen tuomion 217–225 kohdassa alustavan toteamuksen, jonka mukaan Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan VII luvun nojalla hyväksyttyjen päätöslauselmien on yleissopimuksiin perustuvien velvoitteiden tavoin automaattisesti katsottava kuuluvan YK:n jäsenten oikeusjärjestykseen ja toimivaltaan.
By the third claim, Mr Kadi alleges that the Court of First Instance erred in law when it held, in paragraphs 212 to 225 and 283 and 284 of that judgment, that it had no power enabling it to review the lawfulness of resolutions of the Security Council adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Kolmanneksi Kadi väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan asiassa Kadi annetun valituksenalaisen tuomion 212–225, 283 ja 284 kohdassa, ettei sillä ole minkäänlaista toimivaltaa, jonka avulla se voisi valvoa Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan VII luvun nojalla hyväksyttyjen turvallisuusneuvoston päätöslauselmien laillisuutta.
By the fourth claim, Mr Kadi maintains that the reasoning of the Court of First Instance in paragraphs 225 to 232 of that judgment on the subject of jus cogens displays considerable incoherence, in so far as, if it must prevail, the principle that resolutions of the Security Council may not be the subject of judicial review and in
Neljänneksi Kadi väittää, että perustelut, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti kyseisen tuomion 225–232 kohdassa ja jotka koskevat jus cogensia, ovat huomattavan epäjohdonmukaiset, koska jos on sovellettava periaatetta, jonka mukaan turvallisuusneuvoston päätöslauselmiin ei voida kohdistaa tuomioistuinvalvontaa