natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The hearing officer can neither know nor decide what grounds will be adopted by the College of Members of the Commission and has neither the power nor the right to decide alone on the interest which potentially exculpatory documents might have for the defence (Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraph 339).
Hän ei voi tietää eikä päättää, mitkä ovat komission jäsenten kollegion päättämät perustelut, eikä hänellä ole toimivaltaa eikä oikeutta päättää yksin siitä, onko mahdollisesti asianosaisen puolesta puhuvilla asiakirjoilla intressiä puolustautumisen kannalta (edellä 70 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 339 kohta).
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to put it and the Court in a position to consult, in their integral version, all the documents in the file, or otherwise in the Commission’s possession, showing the content of the contacts between Chisso’s lawyers and the Commission’s representatives between September 1998 and April 1999.
Tässä yhteydessä Hoechst pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta prosessinjohtotoimena sitä, että komissio velvoitetaan antamaan sille ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle mahdollisuus tutustua kokonaisuudessaan kaikkiin asiakirjavihossa oleviin tai komission hallussa muutoin oleviin asiakirjoihin, joista ilmenee Chisson asianajajien ja komission edustajien syyskuun 1998 ja huhtikuun 1999 välisenä aikana käymän yhteydenpidon sisältö.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Lisäksi Hoechst pyytää tutkintatoimena asiasta tuolloin vastanneiden komission kahden virkamiehen nimeämistä todistajiksi.
The refusal of access to a letter of 17 December 2002 from Chisso, together with the annexes thereto
Se, ettei kantaja saanut tutustua Chisson 17.12.2002 päivättyyn kirjeeseen ja sen liitteisiin
Hoechst states that it has already claimed, before the adoption of the Decision, that a letter of 17 December 2002 from Chisso’s lawyers which was in the file but the content of which was almost entirely concealed ought to have been in an unconcealed form in the file.
Hoechst toteaa vedonneensa jo ennen päätöksen tekemistä siihen, että Chisson asianajajien 17.12.2002 päivätyn kirjeen, joka kuului asiakirjavihkoon mutta jonka sisältö oli lähes kokonaan peitetty, olisi pitänyt sisältyä asiakirjavihkoon peittämättömänä.
Hoechst emphasised that the annexes to that letter, including a letter of 26 March 1999, which, according to the summary of its content, dealt with Chisso’s cooperation with the Commission, was of great interest for its defence.
Hoechst on korostanut, että tämän kirjeen liitteillä, myös 26.3.1999 päivätyllä kirjeellä, joka siitä tehdyn tiivistelmän perusteella koski Chisson yhteistyötä komission kanssa, oli suuri merkitys sen puolustautumisen kannalta.
In so far as that document, as may be inferred from the file to which access was granted, related only to contents or to legal points relating to Chisso’s cooperation and to its assessment, Hoechst contends that there is no valid reason for precluding consultation of it.
Koska tämä asiakirja, kuten nähtävänä olevasta asiakirjavihosta voidaan päätellä, koski ainoastaan Chisson yhteistyön sisältöä ja siihen liittyviä oikeudellisia kysymyksiä ja sen arviointia, Hoechst katsoo, ettei sille, ettei sen anneta tutustua tähän asiakirjaan, ole oikeutettuja perusteita.
Hoechst adds that Chisso’s letter might contain inculpatory evidence (for example, if Chisso accused the applicant of having been a leader of the cartel) and the Commission ought therefore to have given the applicant immediate access without any prompting.
Hoechst lisää, että Chisson kirje saattaisi sisältää sitä vastaan puhuvia seikkoja (esimerkiksi jos Chisso olisi syyttänyt Hoechstin olleen johtajan asemassa kartellissa) ja komission olisi tällöin pitänyt välittömästi ja oma-aloitteisesti antaa sen tutustua tähän kirjeeseen.
Conversely, should there be any sign of discrimination such as the procedural irregularities on the part of the Commission noted above, Chisso’s letter might have an exculpatory effect.
Jos taas Chisson kirje olisi sisältänyt aihetodisteita edellä mainittujen komission menettelyssä olleiden lainvastaisuuksien kaltaisesta syrjinnästä, se voi päinvastoin puhua Hoechstin puolesta.
In that case, the letter ought to have been transmitted when Hoechst requested it, at the latest.
Tällöin tämä kirje olisi pitänyt toimittaa viimeistään, kun Hoechst pyysi saada tutustua siihen.
In that context, it is immaterial whether or not one of the parties to the procedure requested confidential treatment for the documents in question.
Hoechstin mukaan tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, onko jokin menettelyyn osallisista pyytänyt kyseessä olevien asiakirjojen luottamuksellista käsittelyä.
The Commission ought to examine of its own motion, and objectively, the confidential nature of the documents in its file.
Komission pitää tutkia viran puolesta ja objektiivisesti asiakirjavihon sisältämien asiakirjojen luottamuksellisuus.
Hoechst submits in that regard that Article 21(2) of Regulation No 17 provides that the Commission can grant only valid requests for confidential treatment for business secrets.
Hoechst täsmentää tältä osin, että asetuksen N:o 17 21 artiklan 2 kohdassa säädetään, että komissio voi hyväksyä ainoastaan oikeutetut pyynnöt käsitellä liikesalaisuuksia luottamuksellisesti.
Hoechst contends that only business data such as turnover or market shares in nonhistorical periods could have constituted a ground for concealing — and only in part — Chisso’s letter.
Hoechstin mukaan ainoastaan liiketaloudelliset tiedot, kuten liikevaihto tai lähiaikojen markkinaosuudet, olisivat voineet oikeuttaa Chisson kirjeen peittämisen – mutta vain osittain.
Referring to Endemol v Commission, paragraph 70 above (paragraph 65), Hoechst submits that the protection of confidential information must be weighed up against the rights of defence of the addressees of the statement of objections.
Hoechst viittaa edellä 70 kohdassa mainitussa asiassa Endemol vastaan komissio annettuun tuomioon (65 kohta) ja korostaa, että luottamuksellisten tietojen suojelemisen on oltava tasapainossa väitetiedoksiannon adressaattien puolustautumisoi -keuksien kunnioittamisen kanssa.
The addressees of the statement of objections should be in a position to determine, in full knowledge of the facts, whether the documents described are relevant for their defence (ICI v Commission, paragraph 70 above, paragraph 104).
Väitetiedoksiannon adressaattien on voitava päättää tosiseikoista tietoisina, voisivatko kyseiset asiakirjat olla hyödyllisiä heidän puolustuksensa kannalta (edellä 70 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 104 kohta).
In the present case, Hoechst maintains that its opportunity to defend itself was restricted in so far as it was unable to clarify certain decisive procedural and factual points.
Käsiteltävänä olevassa asiassa Hoechst väittää, että sen mahdollisuus puolustautua on rajoittunut, koska se ei ole voinut selvittää tiettyjä ratkaisevia kysymyksiä menettelyn ja tosiseikkojen osalta.
In particular, in so far as Hoechst disputes the fact that Chisso was the first to supply decisive evidence, Chisso’s letter of 26 March 1999, which, as the summary shows, concerned the latter’s cooperation with the Commission, might have enabled conclusions to be drawn as to the content and date of the acts of such cooperation, in particular before 29 October 1998.
Erityisesti koska Hoechst kiistää sen, että Chisso olisi ensimmäisenä esittänyt ratkaisevat todisteet, Chisson 26.3.1999 päivätystä kirjeestä, joka – kuten sen tiivistelmä osoittaa – koskee Chisson yhteistyötä komission kanssa, olisi mahdollisesti voitu tehdä päätelmiä tällaisen yhteistyön sisällöstä ja päivämääristä erityisesti ennen 29.10.1998.
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to make available to the Court and to Hoechst Chisso’s lawyers’ letter of 17 December 2002 to the Commission, in the full version, together with the annexes.
Tässä yhteydessä Hoechst pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta prosessinjohtotoimena sitä, että komissio velvoitetaan antamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle ja Hoechstille mahdollisuus tutustua Chisson asianajajien komissiolle lähettämään 17.12.2002 päivättyyn kirjeeseen kokonaisuudessaan sekä sen liitteisiin.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Lisäksi Hoechst pyytää, että tutkintatoimena todistajiksi nimetään komission avustuksella asiasta tuolloin vastanneet kaksi virkamiestä.
In its letter of 16 June 2006, in answer to a written question from the Court inviting it to submit further observations on the documents previously transmitted by the Commission, including, in particular, Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto (see paragraph 34 above), Hoechst claims that certain evidence has been rejected and that a number of irregularities vitiated the administrative procedure.
Hoechst väittää 16.6.2006 päivätyssä kirjeessään vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, jolla tämä pyysi sitä esittämään lisähuomautuksensa komission aiemmin toimittamista asiakirjoista, muun muassa Chisson 17.12.2002 päivätystä kirjeestä liitteineen (ks. edellä 34 kohta), että tiettyjä seikkoja ei ole hyväksytty todisteiksi ja hallinnollista menettelyä rasittavat lainvastaisuudet.
As regards the evidence which it claims to have been rejected, first, Hoechst contends that the letter of 11 January 1999 from Chisso’s counsel to the Commission, which is now available for consultation for the first time, constitutes an exculpatory document.
Niiden seikkojen osalta, joita Hoechstin mukaan ei ole hyväksytty todisteiksi, Hoechst katsoo ensiksi, että Chisson asianajajien komissiolle lähettämä 11.1.1999 päivätty kirje, johon se sai nyt tutustua ensimmäistä kertaa, on sen puolesta puhuva asiakirja.
That letter shows that on 3 November 1998, or several days after Hoechst requested immunity, Chisso sought confirmation that no other undertaking had offered to cooperate with the Commission.
Tämä kirje osoittaa Hoechstin mukaan, että Chisso pyrki saamaan vahvistuksen siitä, ettei mikään muu yritys ollut ehdottanut yhteistyötä ennen sitä, 3.11.1998 eli monta päivää sen jälkeen, kun Hoechst oli pyytänyt vapautusta sakoista.
That proves that on that date Chisso had not requested immunity from the Commission.
Hoechstin mukaan tämä todistaa, että siihen mennessä Chisso ei ollut pyytänyt komissiolta vapautusta sakoista.
Chisso requested immunity only after 11 January 1999, as shown in the very terms of the letter. It is not possible to make good a failure to request immunity.
Hoechstin mukaan Chisso pyysi vapautusta sakoista vasta 11.1.1999 lähtien, kuten tämän kirjeen sanamuodosta ilmenee.
That
Sen mukaan
HOECHST v COMMISSION element was not mentioned in the Decision and is of such a kind as to confirm that Hoechst had been the first undertaking to cooperate with the Commission.
Tätä seikkaa ei ole mainittu päätöksessä, ja se vahvistaa Hoechstin mukaan sen, että se oli ensimmäinen komission kanssa yhteistyötä tehnyt yritys.
Second, Hoechst maintains that Chisso’s letter to the Commission of 26 March 1999 is also an exculpatory document.
Toiseksi Hoechst katsoo, että Chisson komissiolle lähettämä 26.3.1999 päivätty kirje on myös sen puolesta puhuva asiakirja.
According to Hoechst, that letter shows that, at the time when it was sent, the written statements which the Commission had requested from Chisso had still not been submitted.
Hoechstin mukaan tämä kirje osoittaa, että sen lähettämisajankohtana komission Chissolta pyytämiä kirjallisia lausuntoja ei ollut vielä toimitettu.
First of all, Hoechst observes, in that regard, that Chisso was informally granted extra time, for which there is no provision in the 1996 Leniency Notice.
Hoechst toteaa aluksi, että Chissolle on annettu lisäaikaa epävirallisesti, mitä ei ole mainittu vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa.
Next, if certain documents were still missing on 26 March 1999, it is impossible to consider, contrary to what is stated at recital 458 to the Decision, that the Commission had proof of the existence of the cartel on the basis of the cooperation provided by Chisso.
Lisäksi mikäli kaikkia asiakirjoja ei ollut toimitettu 26.3.1999 mennessä, Hoechstin mukaan ei ole mahdollista katsoa, toisin kuin päätöksen 458 perustelukappaleessa esitetään, että komissiolla oli todisteet kartellin olemassaolosta Chisson yhteistyön perusteella.
The Commission therefore gave unlawful commitments to Chisso and also adhered to them by subsequently granting Chisso immunity from a fine.
Komissio antoi näin ollen lainvastaisia sitoumuksia Chissolle ja myös toteutti ne antamalla sille myöhemmin vapautuksen sakoista.
Hoechst also observes that it provided the Commission with documentary evidence on 19 March 1999, even though its personnel still faced the risk of criminal proceedings in the United States and though the 1996 Leniency Notice required only evidence of the existence of the cartel, which Hoechst provided as early as 29 October 1998.
Hoechst huomauttaa myös toimittaneensa komissiolle asiakirjatodisteita 19.3.1999, vaikka vielä oli olemassa vaara, että sen työntekijät asetettaisiin rikosoikeudelliseen syytteeseen Yhdysvalloissa, ja vaikka vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa edellytettiin ainoastaan kartellin olemassaolon todistamista, minkä Hoechst omien sanojensa mukaan teki 29.10.1998 lähtien.
As regards the irregularities which are alleged to vitiate the administrative procedure, Hoechst emphasises that the Commission, at recital 461 to the Decision, refused to accept that the applicant had been the first to cooperate, on the ground that it had documents without producing them, when it was agreed that, in view of the proceedings pending in the United States, Hoechst could provide those documents at a later stage.
Hallinnollista menettelyä rasittavien lainvastaisuuksien osalta Hoechst korostaa, että päätöksen 461 perustelukappaleessa komissio kieltäytyi myöntämästä, että Hoechst oli ensimmäinen yhteistyötä tehnyt yritys, sillä perusteella, että Hoechstin hallussa oli asiakirjoja, joita se ei ollut toimittanut, vaikka oli sovittu, että Yhdysvalloissa vireillä olevan oikeudenkäynnin vuoksi Hoechst saattoi toimittaa nämä asiakirjat myöhemmässä vaiheessa.
At the same time, as shown by the letter of 26 March 1999, the Commission clearly allowed Chisso ‘extra time’ to submit documents.
Samanaikaisesti komissio oli Hoechstin mukaan ilmiselvästi antanut Chissolle ”lisäaikaa” asiakirjojen toimittamiseen, mikä ilmenee 26.3.1999 päivätystä kirjeestä.
Furthermore, the documents produced by Chisso in April 1999 could have been provided earlier.
Lisäksi Chisson huhtikuussa 1999 toimittamat asiakirjat olisi voitu toimittaa aikaisemmin.
Accordingly, Chisso’s cooperation should have been rejected on the same grounds as those used against Hoechst.
Näin ollen Chisson yhteistyö olisi pitänyt jättää hyväksymättä samoilla perusteilla kuin ne, joita oli käytetty Hoechstia vastaan.
In fact, no lack of cooperation was alleged on Chisso’s part in spite of a strictly comparable situation.
Chisson yhteistyössä ei kuitenkaan katsottu olevan puutteita huolimatta tilanteesta, joka Hoechstin mukaan oli täysin verrattavissa Hoechstin tilanteeseen.
That constitutes unequal treatment to the detriment of Hoechst.
Tämä merkitsee epäyhdenvertaista kohtelua Hoechstin vahingoksi.
The request to carry out further investigations
Uusien tutkimusten toteuttamista koskeva pyyntö
Hoechst states that, in its letter of 22 January 2003 to the hearing officer, it had requested that further investigations be carried out at the Commission’s premises in the form of questioning of witnesses.
Hoechst toteaa pyytäneensä kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle lähettämässään 22.1.2003 päivätyssä kirjeessä lisätutkimuksia komission tiloissa todistajien kuulemisen avulla.
Although that request was not refused by either the hearing officer or the Commission, no action was taken, since the requested investigation was clearly not carried out.
Vaikka kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja tai komissio eivät tätä pyyntöä hylänneet, se ei Hoechstin mukaan johtanut kuitenkaan toimenpiteisiin, sillä pyydettyä tutkimusta ei ilmeisesti ole toteutettu.
In so far as that investigation was decisive for the content of the Decision, for the reasons set out in the present plea, the Commission has breached the principle of sound administration.
Koska tämä tutkimus oli päätöksen sisällön kannalta ratkaiseva tässä kanneperusteessa esitetyistä syistä, komissio on Hoechstin mukaan loukannut hyvän hallinnon periaatetta.
HOECHST v COMMISSION b) Arguments of the Commission
HOECHST v. KOMISSIO b) Komission väitteet
The refusal to grant access to certain documents
Se, että kantaja ei saanut tutustua tiettyihin asiakirjoihin
The Commission emphasises that Hoechst does not deny that access to certain documents may in principle be refused when they are internal documents or contain business secrets.
Komissio korostaa, ettei Hoechst kiistä sitä, että lähtökohtaisesti tiettyihin asiakirjoihin ei saa tutustua, jos ne ovat sisäisiä asiakirjoja tai sisältävät liikesalaisuuksia.
In that context, first, the Commission states that the hearing officer paid ‘particular attention’ to her findings in the draft decision, concerning the question of the benefit of favourable treatment with respect to the fine.
Tältä osin komissio toteaa ensiksi, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja ”tutki tarkkaan” komission päätösluonnoksessa esittämät päätelmät sakkojen määräämättä jättämistä tai lieventämistä koskevassa asiassa.
The hearing officer ‘moreover’ examined the Commission’s internal notes before stating that she was convinced that ‘the acts of the Commission’s services vis-à-vis the parties [had] not had any influence on the outcome of the procedure from that point of view’.
Hän tutki ”myös” komission sisäisiä muistioita, minkä jälkeen hän totesi olevansa vakuuttunut siitä, että ”komission yksiköiden toimet osapuoliin nähden eivät ole vaikuttaneet tämän tapauksen lopputulokseen”.
Second, the Commission asserts that the first decisive evidence of the existence of the cartel was provided by Chisso at the meeting of 13 November 1998.
Toiseksi komissio toteaa, että ensimmäisenä ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta esitti Chisso 13.11.1998 pidetyssä kokouksessa.
The decision as to which undertaking was the first to supply decisive evidence to the Commission was taken solely on the basis of the documents produced by the undertakings, to which the parties had access.
Yritys, joka ensimmäisenä toimitti komissiolle ratkaisevia todisteita, määritettiin yksinomaan yritysten toimittamien asiakirjojen perusteella, joihin asianosaiset ovat saaneet tutustua.
Accordingly, the warning promised to Chisso at the meeting of 13 November 1998 cannot logically have influenced the decision as to which undertaking was the first to cooperate.
Komission mukaan Chissolle tässä 13.11.1998 pidetyssä kokouksessa luvattu varoitus ei näin ollen loogisesti ole voinut vaikuttaa ensimmäisenä yhteistyötä tehneen yrityksen määrittämiseen.
It follows at the same time that the criticisms concerning the conduct of the procedure after that date could not be of the slightest importance in that regard.
Komission mukaan tästä seuraa samalla, että menettelyn kulkua kyseisen päivän jälkeen koskevalla arvostelulla ei voi olla mitään merkitystä tältä osin.
That also applies to the complaints relating to the refusal to grant access to Chisso’s letter of 17 December 2002 and the annexes thereto.
Tämä pätee myös väitteisiin, jotka koskevat sitä, ettei kantaja ole saanut tutustua Chisson 17.12.2002 päivättyyn kirjeeseen ja sen liitteisiin.
Nor, third, has Hoechst succeeded in casting serious doubts on the objectivity of the Commission’s conduct of the procedure that might justify wider access to its internal documents.
Kolmanneksi komissio väittää, ettei Hoechst myöskään ole onnistunut herättämään sellaisia vakavia epäilyjä komission menettelyn objektiivisuudesta, joilla voitaisiin perustella laajennettua mahdollisuutta tutustua sen sisäisiin asiakirjoihin.
The Commission submits, in that regard, that the opportunity given to Chisso on 9 December 1998 to submit oral observations served only to explain the written evidence submitted on 13 November 1998.
Komissio toteaa tältä osin, että Chissolle 9.12.1998 annettu mahdollisuus esittää huomautuksensa suullisesti koski yksinomaan sen 13.11.1998 esittämien kirjallisten todisteiden selittämistä.
On the other hand, the meeting proposed by Hoechst by telephone on 5 March 1999 was intended to substitute oral testimony for existing written evidence.
Sen sijaan Hoechstin puhelimitse 5.3.1999 ehdottamassa kokouksessa oli tarkoitus korvata olemassa olevat kirjalliset todisteet suullisella todistuksella.
As regards the ‘refusal’ to agree to the meeting proposed by Hoechst, the Commission suggests that what it did was more in the nature of a general reference to the conditions of the application of the 1996 Leniency Notice than a definitive refusal of any new contact with Hoechst.
Sen osalta, että komissio ”kieltäytyi” Hoechstin ehdottamasta kokouksesta, komissio toteaa, että se pikemminkin muistutti yleisesti vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisedellytyksistä kuin kieltäytyi lopullisesti enemmästä yhteydenpidosta Hoechstin kanssa.
The Commission also states that its position was based on a provisional assessment, first, of Hoechst’s willingness to cooperate, in view of the fact that of Hoechst was not prepared to cooperate fully before the outcome of the criminal and civil proceedings in the United States, and, second, of the probative value of the information thus far sent to the Commission by Hoechst.
Komissio täsmentää myös, että sen kanta perustui alustavaan arvioon yhtäältä Hoechstin, joka ei ollut valmis toimimaan täydellisessä yhteistyössä ennen Yhdysvalloissa vireillä olleiden rikos- ja siviilioikeudenkäyntien päättymistä, yhteistyöhalusta ja toisaalta Hoechstin komissiolle siihen mennessä toimittamien tietojen todistusarvosta.
As Hoechst did not state that it was prepared, at the time of the requested meeting, to cooperate fully with the Commission and to give information of a different nature from that which it had already supplied, it would have made no sense, either for the Commission or for Hoechst, to arrange a new meeting.
Koska Hoechst ei komission mukaan ollut ilmoittanut olevansa valmis pyydetyssä tapaamisessa toimimaan täydellisessä yhteistyössä komission kanssa ja toimittamaan toisentyyppisiä tietoja kuin ne, joita oli jo toimitettu, komission tai Hoechstin kannalta ei olisi ollut mitään mieltä järjestää uutta tapaamista.
As regards the fact that the Commission actively invited Chisso to meetings and arranged such meetings, the Commission states that by its telephone call it was merely reacting to an initiative by Chisso.
Väitteestä, että komissio kutsui aktiivisesti Chissoa kokouksiin ja järjesti nämä ko -koukset, komissio toteaa, että puhelinsoitollaan se ainoastaan vastasi Chisson aloitteeseen.
It was agreed at the meeting of 29 September 1998 that the lawyers would take the initiative for a new meeting with the Commission within two weeks.
Kokouksessa, joka pidettiin 29.9.1998, sovittiin komission mukaan, että asianajajat tekisivät aloitteen uuden kokouksen järjestämiseksi kahden viikon sisällä.
As they did not do so within the agreed period, the Commission resumed contact in order to ascertain whether the lawyers still desired a meeting.
Koska he eivät ottaneet yhteyttä sovitussa määräajassa, komissio otti uudelleen yhteyttä tarkistaakseen, halusivatko asianajajat vielä tavata komission.