natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In its written observations the Italian Government submits that the statements in point 11 of the order for reference indicate that the question referred would be justified only in the event that the national legislation at issue in the main proceedings were interpreted as limiting the duty to disclose personal data to the field of criminal investigations or the protection of public safety and national defence.
Italian hallitus väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen 11 kohtaan sisältyvät lausumat antavat ymmärtää, että esitetty kysymys on perusteltu ainoastaan siinä tapauksessa, että pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tulkitaan rajoittavan velvollisuutta paljastaa henkilötiedot niin, että tätä velvollisuutta sovelletaan vain rikostutkintojen alalla tai yleisen turvallisuuden ja maanpuolustuksen turvaamiseksi.
Since the national court does not exclude the possibility of that legislation being interpreted as not containing such a limitation, the question thus appears, according to the Italian Government, to be hypothetical, so that it is inadmissible.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei pidä mahdottomana sitä, etteikö kyseistä lainsäädäntöä voitaisi tulkita siten, ettei siinä ole tällaista rajoitusta, mainittu kysymys on näin ollen kyseisen hallituksen mukaan hypoteettinen, joten se on jätettävä tutkimatta.
Where questions submitted by national courts concern the interpretation of a provision of Community law, the Court of Justice is thus bound, in principle, to give a ruling unless it is obvious that the request for a preliminary ruling is in reality designed to induce the Court to give a ruling by means of a fictitious dispute, or to deliver advisory opinions on general or hypothetical questions, or that the interpretation of Community law requested bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose, or that the Court does not have before it the factual or legal material necessary to give a useful answer to the questions submitted to it (see Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, paragraph 17).
Jos kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat yhteisön oikeuden säännöksen tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siis lähtökohtaisesti vastattava kysymyksiin, ellei ole ilmeistä, että ennakkoratkaisupyynnöllä pyritään todellisuudessa saamaan yhteisöjen tuomioistuimelta ratkaisu näennäisen oikeudenkäyntiasian avulla taikka neuvoa-antava lausunto yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä tai että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä asian tosiseikkoihin tai kohteeseen taikka että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. em. asia Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, tuomion 17 kohta).
Moreover, as regards the division of responsibilities under the cooperative arrangements established by Article 234 EC, the interpretation of provisions of national law is admittedly a matter for the national courts, not for the Court of Justice, and the Court has no jurisdiction, in proceedings brought on the basis of that article, to rule on the compatibility of national rules of law with Community law.
Lisäksi siltä osin kuin on kyse vastuun jakamisesta EY 234 artiklassa vahvistetun yhteistyöjärjestelmän puitteissa, on totta, että kansallisten säännösten tulkinta kuuluu kansallisille tuomioistuimille eikä yhteisöjen tuomioistuimelle eikä tämän tehtävänä ole lausua tähän artiklaan perustuvassa menettelyssä kansallisten oikeussääntöjen yhteensoveltuvuudesta yhteisön oikeuden säännösten kanssa.
However, in the case of the present reference for a preliminary ruling, it is perfectly clear from the grounds of the order for reference as a whole that the national court considers that the interpretation of Article 12 of the LSSI depends on the compatibility of that provision with the relevant provisions of Community law, and hence on the interpretation of those provisions which it asks the Court to provide.
Nyt käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön osalta mainitun pyynnön perusteluista kokonaisuudessaan ilmenee kuitenkin selvästi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että LSSI:n 12 §:n tulkinta riippuu kyseisen oikeussäännön yhteensoveltuvuudesta huomioon otettavien yhteisön oikeuden säännösten kanssa ja näin ollen siitä mainittujen säännösten tulkinnasta, jota yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään.
Since the outcome of the main proceedings is thus linked to that interpretation, the question referred clearly does not appear hypothetical, so that the ground of inadmissibility put forward by the Italian Government cannot be accepted.
Koska pääasiassa annettava ratkaisu on tällä tavalla sidoksissa tähän tulkintaan, esitetty kysymys ei siis ole selvästi hypoteettinen, joten Italian hallituksen esittämää tutkimatta jättämisen perustetta ei voida hyväksyä.
The reference for a preliminary ruling is therefore admissible.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
By its question the national court asks essentially whether Community law, in particular Directives 2000/31, 2001/29 and 2004/48, read also in the light of Articles 17 and 47 of the Charter, must be interpreted as requiring Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kysymyksellään vastausta siihen, onko yhteisön oikeutta ja erityisesti direktiivejä 2000/31, 2001/29 ja 2004/48, kun niitä luetaan myös perusoikeuskirjan 17 ja 47 artiklan valossa, tulkittava siten, että ne edellyttävät jäsenvaltiot säätämään tekijänoikeuden tehokkaan suojan varmistamiseksi velvollisuudesta luovuttaa henkilötietoja siviiliprosessin yhteydessä.
It should be observed to begin with that the intention of the provisions of Community law thus referred to in the question is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright, which Promusicae claims in the main proceedings.
Heti alkuun on huomautettava, että esitetyssä kysymyksessä mainituilla yhteisön oikeuden säännöksillä pyritään siihen, että jäsenvaltiot varmistavat muun muassa tietoyhteiskunnassa immateriaalioikeuksien – ja erityisesti tekijänoikeuden, johon Promusicae pääasiassa vetoaa – tehokkaan suojan.
The national court proceeds, however, from the premiss that the Community law obligations required by that protection may be blocked, in national law, by the provisions of Article 12 of the LSSI.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähtee kuitenkin olettamuksesta, jonka mukaan LSSI:n 12 §:n säännöksillä voidaan kansallisen oikeuden yhteydessä sivuuttaa kyseistä suojaa edellyttävään yhteisön oikeuteen perustuvat velvollisuudet.
While that law, in 2002, transposed the provisions of Directive 2000/31 into domestic law, it is common ground that Article 12 of the law is intended to implement the rules for the protection of private life, which is also required by Community law under Directives 95/46 and 2002/58, the latter of which concerns the processing of personal data and the protection of privacy in the electronic communications sector, which is the sector at issue in the main proceedings.
Vaikka kyseisellä lailla on vuonna 2002 saatettu osaksi kansallista oikeutta direktiivin 2000/31 säännökset, on selvää, että lain 12 §:llä pyritään panemaan täytäntöön yksityisyyden suojaa koskevat säännöt, mitä yhteisön oikeus sitä paitsi edellyttää direktiivien 95/46 ja 2002/58 nojalla, joista viimeksi mainittu direktiivi koskee henkilötietojen käsittelyä ja yksityisyyden suojaa sähköisen viestinnän alalla, josta pääasiassa on kyse.
That communication of information which, as Promusicae submits and Telefónica does not contest, is stored by Telefónica constitutes the processing of personal data within the meaning of the first paragraph of Article 2 of Directive 2002/58, read in conjunction with Article 2(b) of Directive 95/46.
Niiden tietojen luovuttaminen, jotka Telefónica on Promusicaen mukaan tallentanut – mitä Telefónica ei ole kiistänyt – on direktiivin 2002/58 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa, luettuna yhdessä direktiivin 95/46 2 artiklan b alakohdan kanssa, tarkoitettua henkilötietojen käsittelyä.
It must therefore be accepted that that communication falls within the scope of Directive 2002/58, although the compliance of the data storage itself with the requirements of that directive is not at issue in the main proceedings.
Näin ollen on myönnettävä, että mainittu luovuttaminen kuuluu direktiivin 2002/58 soveltamisalaan, ja tässä yhteydessä on otettava huomioon se, että itse tietojen tallentamisen yhteensoveltuvuutta viimeksi mainitun direktiivin vaatimusten kanssa ei ole asetettu kyseenalaiseksi pääasiassa.
In those circumstances, it should first be ascertained whether Directive 2002/58 precludes the Member States from laying down, with a view to ensuring effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data which will enable the copyright holder to bring civil proceedings based on the existence of that right.
Tässä tilanteessa on aluksi tarkastettava, suljetaanko direktiivillä 2002/58 pois se, että jäsenvaltiot säätävät tekijänoikeuden tehokkaan suojan varmistamiseksi velvollisuudesta luovuttaa henkilötietoja, joilla tällaisen oikeuden haltijalle on tarkoitus antaa mahdollisuus aloittaa siviiliprosessi, joka perustuu kyseisen oikeuden olemassaoloon.
If that is not the case, it will then have to be ascertained whether it follows directly from the three directives expressly mentioned by the national court that the Member States are required to lay down such an obligation.
Jos näin ei ole, on tämän jälkeen tarkastettava, ilmeneekö ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen nimenomaisesti tarkoittamista kolmesta direktiivistä suoraan, että jäsenvaltioiden on säädettävä tällaisesta velvollisuudesta.
Finally, if that is not the case either, in order to provide the national court with an answer of use to it, it will have to be examined, starting from the national court’s reference to the Charter, whether in a situation such as that at issue in the main proceedings other rules of Community law might require a different reading of those three directives.
Lopuksi jos myös tämän toisen tarkastuksen tulos on kielteinen, on hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle selvitettävä kyseisen tuomioistuimen perusoikeuskirjaan tekemän viittauksen perusteella se, saattaisivatko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa muut yhteisön oikeussäännöt edellyttää tulkitsemaan näitä viimeksi mainittuja kolmea direktiiviä eri tavalla.
Directive 2002/58
Direktiivi 2002/58
Article 5(1) of Directive 2002/58 provides that Member States must ensure the confidentiality of communications by means of a public communications network and publicly available electronic communications services, and of the related traffic data, and must inter alia prohibit, in principle, the storage of that data by persons other than users, without the consent of the users concerned.
Direktiivin 2002/58 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava yleisen viestintäverkon ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä tapahtuvan viestinnän ja siihen liittyvien liikennetietojen luottamuksellisuus, ja niiden on erityisesti kiellettävä lähtökohtaisesti se, että muut henkilöt kuin käyttäjät ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta tallentavat näitä tietoja.
The only exceptions relate to persons lawfully authorised in accordance with Article 15(1) of that directive and the technical storage necessary for conveyance of a communication.
Poikkeuksien kohteena ovat ainoastaan henkilöt, joiden asianomainen toiminta on kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan mukaisesti laillisesti sallittua, ja tekninen tallentaminen, joka on tarpeen viestinnän välittämiselle.
In addition, as regards traffic data, Article 6(1) of Directive 2002/58 provides that stored traffic data must be erased or made anonymous when it is no longer needed for the purpose of the transmission of a communication without prejudice to paragraphs 2, 3 and 5 of that article and Article 15(1) of the directive.
Liikennetietojen osalta on lisäksi todettava, että direktiivin 2002/58 6 artiklan 1 kohdan mukaan liikennetiedot, jotka on tallennettu, on poistettava tai tehtävä nimettömiksi, kun niitä ei enää tarvita viestinnän välittämiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta saman artiklan 2, 3 ja 5 kohdan sekä kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan soveltamista.
With respect, first, to paragraphs 2, 3 and 5 of Article 6, which relate to the processing of traffic data in accordance with the requirements of billing and marketing ser -vices and the provision of value added services, those provisions do not concern the communication of that data to persons other than those acting under the authority of the providers of public communications networks and publicly available electronic communications services.
Mainitun 6 artiklan 2, 3 ja 5 kohdan osalta, jotka koskevat liikennetietojen käsittelyä palvelujen laskuttamiseen, palvelujen markkinoimiseen tai lisäarvopalvelujen tarjoamiseen liittyviin tarpeisiin nähden, on todettava, että kyseiset säännökset eivät koske näiden tietojen luovuttamista muille henkilöille kuin niille, jotka toimivat yleisten viestintäverkkojen ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien vastuulla.
As to the provisions of Article 6(6) of Directive 2002/58, they do not relate to disputes other than those between suppliers and users concerning the grounds for storing data in connection with the activities referred to in the other provisions of that article.
Direktiivin 2002/58 6 artiklan 6 kohdan säännösten osalta on huomautettava, etteivät ne koske muita riitoja kuin niitä, joissa asianosaisina ovat tarjoajat ja käyttäjät ja jotka koskevat kyseisen artiklan muissa säännöksissä tarkoitettujen toimintojen perusteella tehdyn tietojen tallentamisen perusteita.
Since Article 6(6) thus clearly does not concern a situation such as that of Promusicae in the main proceedings, it cannot be taken into account in assessing that situation.
Mainitun artiklan säännökset eivät siis ilmeisestikään koske sen kaltaista tilannetta, jossa Promusicae on pääasiassa, joten niitä ei voida ottaa huomioon kyseisen tilanteen arvioimiseksi.
With respect, second, to Article 15(1) of Directive 2002/58, it should be recalled that under that provision the Member States may adopt legislative measures to restrict the scope inter alia of the obligation to ensure the confidentiality of traffic data, where such a restriction constitutes a necessary, appropriate and proportionate measure within a democratic society to safeguard national security (i.e. State security), defence, public security, and the prevention, investigation, detection and prosecution of criminal offences or of unauthorised use of the electronic communications system, as referred to in Article 13(1) of Directive 95/46.
Toisaalta direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan osalta on huomautettava, että kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla rajoitetaan muun muassa liikennetietojen luottamuksellisuuden takaamista koskevan velvollisuuden soveltamisalaa, jos tällaiset rajoitukset ovat välttämättömiä, asianmukaisia ja oikeasuhteisia demokraattisen yhteiskunnan toimenpiteitä kansallisen turvallisuuden (valtion turvallisuus) sekä puolustuksen, yleisen turvallisuuden tai rikosten tai sähköisen viestintäjärjestelmän luvattoman käytön torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi direktiivin 95/46 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Article 15(1) of Directive 2002/58 thus gives Member States the possibility of providing for exceptions to the obligation of principle, imposed on them by Article 5 of that directive, to ensure the confidentiality of personal data.
Direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdassa annetaan siten jäsenvaltioille mahdollisuus säätää poikkeuksista niille saman direktiivin 5 artiklan perusteella kuuluvaan periaatteelliseen velvollisuuteen taata henkilötietojen luottamuksellisuus.
However, none of these exceptions appears to relate to situations that call for the bringing of civil proceedings.
Yksikään näistä poikkeuksista ei kuitenkaan näytä liittyvän siviiliprosessia edellyttäviin tilanteisiin.
They concern, first, national security, defence and public security, which constitute activities of the State or of State authorities unrelated to the fields of activity of individuals (see, to that effect, Lindqvist, paragraph 43), and, second, the prosecution of criminal offences.
Ne koskevat näet yhtäältä kansallista turvallisuutta, puolustusta ja yleistä turvallisuutta, jotka ovat valtiolle tai valtion viranomaisille tyypillisiä toimintoja, jotka eivät liity yksityisten henkilöiden toiminta-aloihin (ks. vastaavasti em. asia Lindqvist, tuomion 43 kohta), ja toisaalta rikosten syyteharkintaa.
As regards the exception relating to unauthorised use of the electronic communications system, this appears to concern use which calls into question the actual integrity or security of the system, such as the cases referred to in Article 5(1) of Directive 2002/58 of the interception or surveillance of communications without the consent of the users concerned.
Sähköisen viestintäjärjestelmän luvatonta käyttöä koskevan poikkeuksen osalta on todettava, että se koskee käyttöä, jolla vaarannetaan kyseisen järjestelmän eheys tai turvallisuus itsessään, kuten muun muassa direktiivin 2002/58 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa tapauksessa, joka koskee viestinnän sieppaamista tai valvomista ilman asianomaisten käyttäjien suostumusta.
Such use, which, under that article, makes it necessary for the Member States to intervene, also does not relate to situations that may give rise to civil proceedings.
Tällainen käyttö, joka mainitun artiklan nojalla edellyttää jäsenvaltioiden asiaan puuttumista, ei myöskään liity tilanteisiin, jotka voivat johtaa siviiliprosesseihin.
It is clear, however, that Article 15(1) of Directive 2002/58 ends the list of the above exceptions with an express reference to Article 13(1) of Directive 95/46.
On kuitenkin todettava, että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdassa edellä mainittujen poikkeusten luettelo päätetään viittaamalla nimenomaisesti direktiivin 95/46 13 artiklan 1 kohtaan.
That provision also authorises the Member States to adopt legislative measures to restrict the obligation of confidentiality of personal data where that restriction is necessary inter alia for the protection of the rights and freedoms of others.
Viimeksi mainitussa säännöksessä jäsenvaltioille annetaan kuitenkin myös lupa toteuttaa toimenpiteitä, joilla rajoitetaan henkilötietojen luottamuksellisuutta koskevaa velvoitetta, jos kyseinen rajoitus on tarpeen muun muassa muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi.
As they do not specify the rights and freedoms concerned, those provisions of Article 15(1) of Directive 2002/58 must be interpreted as expressing the Community legislature’s intention not to exclude from their scope the protection of the right to property or situations in which authors seek to obtain that protection in civil proceedings.
Koska direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan mainituissa säännöksissä ei tarkenneta tällä tavalla kyseessä olevia oikeuksia ja vapauksia, kyseisten säännösten on näin ollen tulkittava ilmaisevan yhteisön lainsäätäjän tahtoa olla sulkematta niiden soveltamisalasta pois omaisuudensuojaa ja tilanteita, joissa tekijät pyrkivät saamaan kyseistä suojaa siviiliprosessin yhteydessä.
The conclusion must therefore be that Directive 2002/58 does not preclude the possibility for the Member States of laying down an obligation to disclose personal data in the context of civil proceedings.
Näin ollen on todettava, ettei direktiivissä 2002/58 suljeta pois jäsenvaltioiden mahdollisuutta säätää velvollisuudesta paljastaa henkilötietoja siviiliprosessin yhteydessä.
However, the wording of Article 15(1) of that directive cannot be interpreted as compelling the Member States, in the situations it sets out, to lay down such an obligation.
Kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan ei kuitenkaan voida tulkita velvoittavan jäsenvaltiot säätämään siinä luetelluissa tilanteissa tällaisesta velvollisuudesta.
It must therefore be ascertained whether the three directives mentioned by the national court require those States to lay down that obligation in order to ensure the effective protection of copyright.
Näin ollen on tarkastettava, edellyttävätkö ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat kolme direktiiviä näitä valtioita säätämään kyseisestä velvollisuudesta tekijänoikeuden tehokkaan suojan varmistamiseksi.
The three directives mentioned by the national court
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat kolme direktiiviä
It should first be noted that, as pointed out in paragraph 43 above, the purpose of the directives mentioned by the national court is that the Member States should ensure, especially in the information society, effective protection of industrial property, in particular copyright.
Tältä osin on aluksi korostettava, että kuten tämän tuomion 43 kohdassa on huomautettu, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemilla direktiiveillä pyritään siihen, että jäsenvaltiot varmistavat muun muassa tietoyhteiskunnassa immateriaalioikeuksien – ja erityisesti tekijänoikeuden – tehokkaan suojan.
However, it follows from Article 1(5)(b) of Directive 2000/31, Article 9 of Directive 2001/29 and Article 8(3)(e) of Directive 2004/48 that such protection cannot affect the requirements of the protection of personal data.
Direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan b alakohdasta, direktiivin 2001/29 9 artiklasta ja direktiivin 2004/48 8 artiklan 3 kohdan e alakohdasta kuitenkin seuraa, ettei tällaisella suojalla saada rajoittaa henkilötietojen suojaan liittyviä vaatimuksia.
Article 8(1) of Directive 2004/48 admittedly requires Member States to ensure that, in the context of proceedings concerning an infringement of an intellectual property right and in response to a justified and proportionate request of the claimant, the competent judicial authorities may order that information on the origin and distribution networks of the goods or services which infringe an intellectual property
On totta, että direktiivin 2004/48 8 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset oikeusviranomaiset voivat teollis- tai tekijänoikeuden loukkausta koskevan oikeudenkäynnin yhteydessä kantajan perustellusta ja oikeasuhteisesta pyynnöstä määrätä, että sellaisten tavaroiden ja palvelujen alkuperästä ja jakeluverkosta, jotka loukkaavat teollis- tai tekijänoikeutta, annetaan tietoja. Kyseisistä säännöksistä, joita on luettava yhdessä saman artiklan 3 kohdan
PROMUSICAE right be provided. However, it does not follow from those provisions, which must be read in conjunction with those of paragraph 3(e) of that article, that they require the Member States to lay down, in order to ensure effective protection of copyright, an obligation to communicate personal data in the context of civil proceedings.
PROMUSICAE e alakohdan säännösten kanssa, ei kuitenkaan ilmene, että ne edellyttävät jäsenvaltioita säätämään tekijänoikeuden tehokkaan suojan varmistamiseksi velvollisuudesta luovuttaa henkilötietoja siviiliprosessin yhteydessä.
Nor does the wording of Articles 15(2) and 18 of Directive 2000/31 or that of Article 8(1) and (2) of Directive 2001/29 require the Member States to lay down such an obligation.
Myöskään direktiivin 2000/31 15 artiklan 2 kohdan ja 18 artiklan tai direktiivin 2001/29 8 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto eivät edellytä jäsenvaltioita säätämään tällaisesta velvollisuudesta.