natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In addition, Hoechst’s former activities in the animal feedingstuffs additives sector have no bearing on its activities in the PVC sector.
Hoechstin mukaan myöskään Hoechstin aiempi toiminta elintarvikkeiden lisäaineiden alalla ei liity mitenkään PVC-alan toimintaan.
Hoechst also submits that the Commission recently undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement forming the subjectmatter of another case.
Hoechst toteaa myös, että komissio pyrki viime aikoina saamaan aikaan yritysryhmän kollektiivisen vastuun määräämällä 10 prosentin korotuksia vuotta kohden yhdessä asiassa annetun sakkopäätöksen ja toisessa asiassa kyseessä olevan rikkomisen päättymisen välisellä ajanjaksolla.
Hoechst refers, in that regard, to Commission Decision 2005/471/EC of 27 November 2002 relating to proceedings under Article 81 of the EC Treaty against BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA and Gyproc Benelux NV (Case COMP/E-1/37.152 — Plasterboard) (OJ
Hoechst viittaa tältä osin EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavien yritysten osalta: BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA ja Gyproc Benelux NV (asia COMP/E-1/37.152 – kipsilevyt) 27.11.2002 tehtyyn komission päätökseen 2005/471/EY (EUVL 2005, L 166, s. 8).
In the present case, however, the fact that the PVC II decision and the infringement at issue in the present case relate to the same period results from the fact that the Commission was not in a position to adopt the PVC II decision until 11 years after the infringement at issue in that case had ceased.
Hoechstin mukaan PVC II -päätöksen ja käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kilpailusääntöjen rikkomisen samanaikaisuus johtuu kuitenkin siitä, että komissio kykeni tekemään PVC II -päätöksen vasta yhdentoista vuoden kuluttua kyseisessä asiassa esillä olleen rikkomisen päättymisestä.
Second, the cases to which the Commission refers at recital 363 to the Decision concern conduct which came to an end in 1984 at the latest.
Toiseksi komission päätöksen 363 perustelukappaleessa mainitsemat asiat koskevat Hoechstin mukaan menettelytapoja, jotka päättyivät viimeistään vuonna 1984.
The facts are therefore time-barred.
Kyse on näin ollen vanhentuneista tapahtumista.
Hoechst contends that the Dyestuffs decision became final more than 30 years ago, by a judgment of the Court of Justice.
Hoechst korostaa, että väriainepäätös on tullut lopulliseksi jo 30 vuotta sitten yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolla.
That decision is too old to support the ‘repeated infringement’ argument.
Se on Hoechstin mukaan siis liian vanha, jotta voitaisiin todeta kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen.
Hoechst further submits that the facts referred to by the Polypropylene decision were definitively settled only in July 1999, and those referred to by the PVC I and PVC II decisions in October 2002, thus long after the facts of the present case had come to an end.
Hoechst lisää, että polypropyleenipäätöksessä todetuista tosiseikoista annettiin tuomio vasta heinäkuussa 1999 ja PVC I -päätöksessä ja PVC II -päätöksessä todetuista tosiseikoista vasta lokakuussa 2002 eli kauan käsiteltävänä olevan asian tosiseikkojen päättymisen jälkeen.
Third, even if it should ultimately be held that different infringements committed independently within a group and without any subjective connection between them constitute an aggravating circumstance, the increase applied is disproportionate.
Kolmanneksi vaikka loppujen lopuksi olisi todettava, että yritysryhmässä itsenäisesti toteutetut eri kilpailusääntöjen rikkomiset, joilla ei ole subjektiivista yhteyttä toisiinsa, muodostavat raskauttavan olosuhteen, korotus on Hoechstin mukaan kohtuuton.
In particular, the fact that Hoechst is part of a group has already been taken into account twice by the Commission: first when the Commission fixed the starting amount of the fine at EUR 20 million and second when it increased that amount by 100% on account of the size of the Hoechst group.
Erityisesti komissio oli jo ottanut kahteen kertaan huomioon sen, että Hoechst kuuluu yritysryhmään: ensimmäisen kerran vahvistaessaan sakon laskentapohjaksi 20 miljoonaa euroa ja toisen kerran korottaessaan tätä määrää 100 prosentilla Hoechst-konsernin koon vuoksi.
It cannot be fair to add further increases.
Hoechstin mukaan ei voi olla kohtuullista tehdä vielä lisää korotuksia.
By way of comparison, Hoechst had to bear a starting amount practically 14 times Daicel’s, on account of its group structure, while its turnover is only four times as high.
Vertailun vuoksi Hoechst toteaa, että konsernirakenteensa vuoksi sen osalta käytetään laskentapohjaa, joka on käytännössä neljätoistakertainen Daicelin laskentapohjaan nähden, vaikka sen liikevaihto on ainoastaan nelinkertainen.
Hoechst also emphasises that in the proceedings leading to the Plasterboard decision, an increase of 10% per year had been imposed for the period between the preceding decision imposing a fine and the end of the infringement concerning the relevant product.
Hoechst korostaa myös, että menettelyssä, jonka päätteeksi tehtiin kipsilevypäätös, 10 prosentin korotus vuotta kohti määrättiin aiemman sakkopäätöksen ja kyseessä olevaa tuotetta koskevan rikkomisen päättymisen väliseltä ajanjaksolta.
In this case the increase is 22% per year.
Hoechstin mukaan käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettu korotus on kuitenkin 22 prosenttia vuotta kohden.
In the alternative, Hoechst contends that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates fully during the administrative procedure.
Toissijaisesti Hoechst väittää, ettei korotus uusimisen vuoksi ole kohtuullinen, kun kyseessä oleva yritys tekee täydellistä yhteistyötä hallinnollisen menettelyn aikana.
The purpose of the penalty cannot justify that increase.
Tätä korotusta ei voida perustella seuraamuksen tavoitteella.
The Commission refers to Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above (paragraph 617), and Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 284), and contends that the concept of repeated infringement, as understood in a number of national legal orders, implies that a person has committed new infringements after being punished for similar infringements.
Komissio viittaa edellä 325 kohdassa mainitussa asiassa Thyssen Stahl vastaan komissio annettuun tuomioon (617 kohta) ja edellä 339 kohdassa mainitussa asiassa Michelin vastaan komissio annettuun tuomioon (284 kohta) ja korostaa, että uusimisen käsite, sellaisena kuin se esiintyy joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, edellyttää, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista.
In this case, the proceedings culminating in the PVC I, PVC II and Dyestuffs decisions referred to in the Decision all concerned cartels on prices or quotas.
Käsiteltävänä olevassa asiassa menettelyissä, jotka johtivat päätöksessä mainittujen PVC I, PVC II- ja väriainepäätöksen tekemiseen, oli kaikissa kyse hinta- tai kiintiökartelleista.
The infringements in those cases were therefore similar to the one forming the subjectmatter of the present case.
Komission mukaan kyseessä olivat siis samankaltaiset rikkomiset kuin käsiteltävänä olevassa asiassa.
It is immaterial, in that context, that certain infringements (such as that giving rise to the Dyestuffs decision) are old.
Komission mukaan tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, että tietyt kilpailusääntöjen rikkomiset (kuten se, josta oli kysymys väriainepäätöksessä) ovat hyvin vanhoja.
The increase for repeated infringement does not serve to increase ex post facto penalties imposed in the past, but to pursue cases of repeated infringement effectively.
Uusimisen vuoksi tehtävällä korotuksella ei suurenneta jälkikäteen aiempia seuraamuksia vaan rangaistaan tehokkaasti uusimistapauksia.
The Commission emphasises in particular that it must ensure that its action has a deterrent effect (Irish Sugar v Commission, paragraph 198 above, paragraph 245) and that repeated infringement is among the relevant criteria used to determine the fine (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91).
Komissio korostaa erityisesti, että sen on huolehdittava siitä, että sen toiminnalla on varoittava vaikutus (edellä 198 kohdassa mainittu asia Irish Sugar v. komissio, tuomion 245 kohta), ja että uusiminen on yksi sakon määrittämisen kannalta merkityksellisistä arviointiperusteista (edellä 145 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 91 kohta).
The Commission further submits that there is no doubt in this case as to the continuity of the undertaking to which the decisions mentioned at recital 363 to the Decision were addressed.
Komissio lisää, että päätöksen 363 perustelukappaleessa mainituissa päätöksissä kyseessä olevasta yrityksen jatkuvuudesta ei ole käsiteltävänä olevassa asiassa mitään epäilystä.
Contrary to Hoechst’s contention, moreover, the Commission maintains that an increase for repeated infringement may be imposed when the infringement at issue was committed even when the infringement in respect of which a sanction had previously been imposed had not yet become final.
Toisin kuin Hoechst väittää, komissio katsoo, että korotus kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisen vuoksi voidaan tehdä, kun kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen on toteutettu, vaikka aiempi päätös, jossa määrätään seuraamus rikkomisesta, ei ole vielä saanut lainvoimaa.
A warning is given immediately the Commission’s decision is notified and not just when the decision becomes final.
Varoitus annetaan, kun komission päätös annetaan tiedoksi, eikä vasta sitten, kun tämä päätös saa lainvoiman.
Likewise, the fact that the starting amount was increased on account of the size of the Hoechst group does not prevent the basic amount from being increased on account of repeated infringement.
Komission mukaan myöskään laskentapohjan korottaminen Hoechst-konsernin koon vuoksi ei estä sakon perusmäärän korottamista uusimisen vuoksi.
The increase imposed on account of the size of the group has no connection with the punishment of past infringements.
Yritysryhmän koon vuoksi tehtävä korotus ei liity mitenkään seuraamusten määräämiseen aiemmista kilpailusääntöjen rikkomisista.
The fact that past infringements are taken into account does not therefore constitute a ‘double penalty’.
Aiempien kilpailusääntöjen rikkomisten huomioon ottaminen ei näin ollen merkitse ”kaksinkertaista rangaistusta”.
It is also immaterial that Hoechst discontinued its own commercial operations on the relevant market before the infringement ceased, since it was active on that market throughout the infringement.
Komission mukaan merkitystä ei ole myöskään sillä, että Hoechst oli lopettanut oman liiketoimintansa kyseisillä markkinoilla rikkomisen lopettamisen jälkeen, sillä se toimi markkinoilla koko kilpailusääntöjen rikkomisen ajan.
Last, it is irrelevant that the earlier infringements concerned sectors other than the sorbates sector.
Komission mukaan sillä, että aiemmat kilpailusääntöjen rikkomiset koskivat muita aloja kuin sorbaattialaa, ei myöskään ole merkitystä.
The penalties applied to collusive activities relating to a product are intended to deter undertakings from breaching the prohibition in question, irrespective of the product at issue.
Tiettyä tuotetta koskevasta salaisesta yhteistoiminnasta määrätyillä seuraamuksilla pyritään komission mukaan saamaan aikaan se, etteivät yritykset riko kyseessä olevaa kieltoa riippumatta kyseessä olevasta tuotteesta.
The Commission refers in that regard to a number of decisions in other cases implementing Article 81 EC, and also to Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 292), where increases of 50% were applied or authorised.
Komissio viittaa tältä osin useaan päätökseen muissa EY 81 artiklan soveltamistapauksissa sekä edellä 339 kohdassa mainitussa asiassa Michelin vastaan komissio annettuun tuomioon (292 kohta), joissa 50 prosentin korotuksia on käytetty tai sallittu.
The comparison which the applicant draws between the present case and the Plasterboard case is irrelevant since, between 1969 and 1994, Hoechst was ‘warned’ on several occasions, without drawing the necessary consequences.
Komission mukaan käsiteltävänä olevan asian ja kipsilevyasian vertailulla ei ole merkitystä, koska vuosien 1969 ja 1994 välisenä aikana Hoechstia on ”varoitettu” useaan otteeseen, eikä se ole tehnyt vaadittavia johtopäätöksiä.
It is therefore not excessive to increase the basic amount of the fine by 50%.
Näin ollen ei ole liioiteltua korottaa sakon perusmäärää 50 prosentilla.
Last, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Lopuksi komissio toteaa, ettei vetoaminen vuoden 1996 yhteistyötiedonantoon poista sitä, että Hoechstin toteuttama kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen on raskauttava olosuhde.
In the Commission’s submission, the 1996 Leniency Notice defines the conditions in which undertakings which have cooperated with the Commission may have their fines reduced.
Vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa määritetään ne edellytykset, joilla komission kanssa yhteistyötä tehneiden yritysten sakkoa voidaan alentaa.
That notice cannot however justify the absence of a penalty in the case of a repeated infringement.
Tällä tiedonannolla ei kuitenkaan voida perustella sakon määräämättä jättämistä tilanteessa, jossa kilpailusääntöjen rikkominen uusitaan.
Section 2 of the Guidelines refers, as an example of aggravating circumstances, to ‘repeated infringement of the same type by the same undertaking(s)’.
Suuntaviivojen 2 kohdassa mainitaan raskauttavana olosuhteena ”saman yrityksen – – syyllistyminen uudelleen samanlaatuiseen rikkomukseen”.
Repeated infringement, as understood in a number of national legal systems, implies that a person has committed fresh infringements after having been penalised for similar infringements (Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above, paragraph 617, and Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 284).
Uusimisen käsite, sellaisena kuin se esiintyy joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, edellyttää, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista (edellä 325 kohdassa mainittu asia Thyssen Stahl v. komissio, tuomion 617 kohta ja edellä 339 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 284 kohta).
The Commission has a discretion as regards the choice of factors to be taken into account for determining the amount of fines, such as, inter alia, the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, without the need to refer to a binding or exhaustive list of the criteria which must be taken into account.
Komissiolla on harkintavaltaa sen valitessa tekijöitä, jotka se ottaa huomioon sakkojen määrän määrittämiseksi, ja näihin kuuluvat esimerkiksi asiaan liittyvät erityisolosuhteet, sen asiayhteys ja sakkojen ehkäisevä vaikutus, eikä sen tarvitse tukeutua mihinkään sitovaan tai tyhjentävään sellaisten arviointiperusteiden luetteloon, joka olisi ehdottomasti huomioitava.
The finding and the appraisal of the specific characteristics of a repeated infringement come within the Commission’s discretion and the Commission cannot be bound by any limitation period when making such a finding (Groupe Danone v Commission, paragraph 461 above, paragraphs 37 and 38).
On korostettava, että rikkomisen uusimisen toteaminen ja sen erityispiirteiden arviointi kuuluvat komission harkintavaltaan, eikä sitä sido mahdollinen vanhentumisaika tällaisen toteamuksen tekemiselle (edellä 461 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, 37 ja 38 kohta).
In the present case, Hoechst does not deny that the four earlier decisions to which the Commission refers in the Decision to support its finding that this was a repeated infringement concerned Hoechst and related to an infringement of the same type as that in the present case.
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, ettei Hoechst kiistä, että ne neljä aiempaa päätöstä, joihin komissio viittaa päätöksessä perusteluna uusimiselle, koskevat sitä ja liittyvät samanlaatuiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen kuin se, josta on kyse käsiteltävänä olevassa asiassa.
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
Väriainepäätöksestä (tehty 24.7.1969) ja polypropyleenipäätöksestä (tehty 23.4.1986) on todettava, että päätöksessä todettu kilpailusääntöjen rikkominen alkoi kymmenen vuotta väriainepäätöksen tekemisen jälkeen ja että polypropyleenipäätös tehtiin kyseisen rikkomisen aikana.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
Lisäksi vaikka Hoechst tuomittiin polypropyleenipäätöksessä vuonna 1986, se jatkoi kilpailusääntöjen rikkomista sorbaattimarkkinoilla kymmenen vuoden ajan.
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
Se, että Hoechst on uusinut kilpailusääntöjen vastaisen menettelytavan, osoittaa, että sillä on taipumus olla tekemättä asianmukaisia päätelmiä siitä, että sen on todettu rikkoneen yhteisön kilpailusääntöjä (ks. vastaavasti edellä 130 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, 355 kohta).
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
Kun otetaan huomioon nämä seikat, Hoechst saattoi odottaa, että komissio ottaa huomioon edellä mainitut aiemmat päätökset siinä yhteydessä, että käsiteltävänä olevassa asiassa mahdollisesti todetaan kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Näin ollen mikään ei estä komissiota tukeutumasta väriainepäätökseen ja polypropyleenipäätökseen todetakseen käsiteltävänä olevassa asiassa Hoechstin uusineen kilpailusääntöjen rikkomisen.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Tältä osin on korostettava yhteisöjen tuomioistuimen julistaman kumoamisen osalta, että EY 231 artiklassa määrätään, että jos kanne on aiheellinen, yhteisön tuomioistuin julistaa säädöksen mitättömäksi.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Lisäksi vaikka PVC II -päätöksessä, jonka komissio teki sen jälkeen, kun PVC I -päätös oli kumottu, toistetaan suureksi osaksi viimeksi mainitussa päätöksessä mainitut tosiseikat, se poikkeaa tästä erityisesti siltä osin, että siinä todetaan, että kyseessä oleva sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa otettiin käyttöön vuoden 1980 elokuun vaiheilla, kun taas PVC I -päätöksessä todettiin, että kyseessä oleva sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa otettiin käyttöön vuoden 1976 syyskuun vaiheilla.
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Sama koskee Hoechstille määrättyjen sakkojen määrää (1 miljoonaa ecua PVC I -päätöksessä ja 1,5 miljoonaa ecua PVC II -päätöksessä).
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Tästä seuraa, ettei näitä kahta päätöstä voida pitää samanlaisina.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Näissä olosuhteissa on katsottava, että komissio on tehnyt virheen, kun se on viitannut päätöksessä PVC I -päätökseen todetakseen Hoechstin uusineen kilpailusääntöjen rikkomisen.
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
PVC II -päätös on tehty 27.7.1994 eli kilpailusääntöjen rikkomisen kuluessa, mutta se on ollut sellaisten oikeudenkäyntimenettelyjen kohteena, joiden päätteeksi on
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
On kuitenkin korostettava, että yhteisön tasolla EY 256 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti PVC II -päätös on täytäntöönpanokelpoinen, koska siinä määrätään maksuvelvollisuus muulle kuin valtiolle, riippumatta kumoamiskanteen nostamisesta tästä päätöksestä EY 230 artiklan nojalla.
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Lisäksi on kiistatonta, ettei Hoechst ole vaatinut PVC II -päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä 242 artiklan toisen virkkeen mukaisesti.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Lopuksi on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot, jotka ovat lisäksi vahvistavia, annettiin ennen päätöksen tekemistä.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Tästä seuraa, että komissio saattoi tukeutua PVC II -päätökseen todetakseen Hoechstin uusineen kilpailusääntöjen rikkomisen.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Kun otetaan huomioon nämä seikat, on todettava, että todetakseen Hoechstin uusineen kilpailusääntöjen rikkomisen komissio saattoi tukeutua asioissa väriaineet, polypropyleeni ja PVC II tehtyihin päätöksiin, muttei PVC I -päätökseen.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Komission PVC I -päätöksen osalta tekemä virhe ei kuitenkaan voi kyseenalaistaa käsiteltävänä olevassa asiassa esitettyä toteamusta kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisesta eikä edes käytettyä korotuksen tasoa.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Luonnehdintaa kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisesta tukevat riittävästi asioissa väriaineet, polypropyleeni ja PVC II tehdyt päätökset.