natgillin/translations-raw huggingface dataset:
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Tällainen valmistaja kuitenkin on kyseisen direktiivin 15 artiklan toisen luetelmakohdan nojalla edelleen velvollinen vastaamaan jätteistä huolehtimisen kustannuksista, koska kyseessä on ”valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin”.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
Belgian hallituksen mukaan direktiiviä 75/442 ei voida soveltaa, koska on sovellettava siviilioikeudellisesta vastuusta tehtyä yleissopimusta.
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo samoin, että yhteisöjen tuomioistuimen ei pidä vastata tähän kysymykseen sikäli kuin pääasia koskee vastuuta raskaan polttoöljyn valumisesta mereen.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa on huomattava, että direktiivin 75/442 15 artiklan toisessa luetelmakohdassa säädetään tämän direktiivin johdantoosan kolmannessa perustelukappaleessa mainitun direktiivin tavoitteen perusteella, että saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaavat jätteen aiemmat haltijat tai valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin.
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
Edellä mainituista säännöksistä seuraa, että direktiivissä 75/442 erotetaan toisistaan hyödyntämis- ja huolehtimistoimenpiteiden tosiasiallinen toteuttaminen, joka on kaikkien jätteen haltijoiden vastuulla, olipa kyse tuottajasta tai hallussapitäjästä, ja kyseisistä toiminnoista taloudellinen vastuu, joka kuuluu saastuttaja maksaa periaatteen mukaisesti henkilöille, jotka ovat aiheuttaneet jätteen, olivatpa he jätteen haltijoita tai aikaisempia haltijoita tai valmistajia, joiden tuotteesta jäte on peräisin (em. asia Van de Walle ym., tuomion 58 kohta).
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
Tämän osalta on todettava, että EY 174 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan toisessa virkkeessä ja direktiivin 75/442 15 artiklassa tarkoitetun saastuttaja maksaa -periaatteen soveltaminen estyisi, jos tällaiset henkilöt, jotka osaltaan ovat vaikuttaneet jätteen syntymiseen, välttyisivät taloudellisilta velvollisuuksiltaan, sellaisina kuin niistä säädetään kyseisessä direktiivissä, vaikka selvästi on osoitettu sen öljyn alkuperä, joka on valunut mereen, vaikkakin tahattomasti, ja joka on pilannut jäsenvaltion rannikkoaluetta.
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
– Jätteen haltijan ja jätteen aiempien haltijoiden käsitteet
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut polttoaineista, jotka olivat huoltoaseman varastointilaitteiden viallisuuden johdosta vahingossa vuotaneet ja jotka huoltoasema oli ostanut liiketoimintaansa varten, että nämä polttoaineet olivat tosiasiassa huoltoasemayrittäjän hallussa.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi näin ollen, että tässä yhteydessä sen henkilön, jolla oli nämä polttoaineet varastossa toimintaansa varten silloin, kun niistä tuli jätettä, voidaan katsoa ”tuottaneen” jätteen direktiivin 75/442 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Koska jätteet nimittäin olivat huoltoasemayrittäjän hallussa ja huoltoasemayrittäjä oli samalla niiden tuottaja, tämä yrittäjä oli katsottava kyseisen jätteen haltijaksi kyseisen direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä (ks. vastaavasti em. asia Van de Walle ym., tuomion 59 kohta).
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
Samalla tavalla on todettava onnettomuuden seurauksena mereen valuneesta öljystä, että tämän öljyn kuljetukseen käytetyn aluksen omistajalla on tämä öljy tosiasiassa hallussaan välittömästi ennen kuin siitä tulee jätettä.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Aluksen omistajan siis voidaan katsoa tuottaneen jätteen direktiivin 75/442 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä, joten aluksen omistajaa voidaan tällä perusteella pitää direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettuna jätteen ”haltijana”.
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
Kyseisessä direktiivissä ei kuitenkaan suljeta pois sitä mahdollisuutta, että joissakin tapauksissa jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaisi yksi tai useampi aiempi haltija (em. asia Van de Walle ym., tuomion 57 kohta).
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
– Niiden henkilöiden määrittäminen, joiden on vastattava jätteistä huolehtimisen kustannuksista
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Pääasiassa on selvitettävä, voidaanko myös sitä, joka on myynyt tavaran lopulliselle vastaanottajalle ja joka on tätä varten ottanut vuokralle aluksen, joka on uponnut mereen, pitää mereen valuneen jätteen ”haltijana”, tällä perusteella sen ”aiempana” haltijana.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lisäksi, voidaanko myös valmistaja, jonka tuotteesta kyseinen jäte on peräisin, katsoa velvolliseksi vastaamaan näin syntyneestä jätteestä huolehtimisen kustannuksista.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
Tämän osalta on huomattava, että direktiivin 75/442 15 artiklassa säädetään, että tietyt henkilöryhmät, tässä tapauksessa jätteen ”aiemmat haltijat” tai ”valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin”, voidaan saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti katsoa velvollisiksi vastaamaan jätteestä huolehtimisen kustannuksista.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
Niillä on siten tällainen taloudellinen velvollisuus, koska ne ovat myötävaikuttaneet kyseisen jätteen syntymiseen ja mahdollisesti siihen riskiin, että jätteestä aiheutuu pilaantumista.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Kansallinen tuomioistuin voi näin ollen katsoa öljystä, joka on valunut mereen öljysäiliöaluksen haaksirikon seurauksena, että tämän öljyn myyjä ja öljyn kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaaja on ”tuotta[nut] jätettä”, jos kansallinen tuomioistuin päätyy katsomaan niiden seikkojen perusteella, joita vain se voi arvioida, että tämä myyjärahtaaja on myötävaikuttanut siihen riskiin, että haaksirikosta aiheutuu pilaantumista, erityisesti jättämällä toteuttamatta toimet tällaisen tapahtuman ehkäisemiseksi, kuten toimet, jotka koskevat aluksen valintaa.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Tällaisissa olosuhteissa kyseistä myyjää-rahtaajaa voidaan pitää jätteen aiempana haltijana direktiivin 75/442 15 artiklan toisen luetelmakohdan ensimmäisen osan soveltamiseksi.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Kuten tämän tuomion 69 kohdassa palautettiin mieleen, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa on huomattava, että direktiivin 75/442 15 artiklan toisessa luetelmakohdassa säädetään käyttämällä konjunktiota ”tai”, että jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastaavat joko kyseessä olevan jätteen ”aiemmat haltijat” tai ”valmistaja, jonka tuotteesta jäte on peräisin”.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
Tämän osalta on todettava, että EY 249 artiklan mukaisesti direktiivi 75/442 velvoittaa jäsenvaltioita, joille se on osoitettu, saavutettavaan tulokseen eli siihen nähden, että jätteistä huolehtimisen kustannuksista vastataan taloudellisesti, mutta siinä jätetään niille toimivalta valita muoto ja keinot.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Niiden on siis varmistuttava siitä, että niiden kansallisen oikeuden mukaan kyseisiä kustannuksia koskevan vastuun voidaan katsoa kuuluvan joko jätteen aiemmille haltijoille tai valmistajalle, jonka tuotteesta jäte on peräisin.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 135 kohdassa, direktiivin 75/442 15 artikla ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot säätävät alalla tekemiensä kansainvälisten sitoumusten, kuten siviilioikeudellisesta vastuusta tehdyn yleissopimuksen ja rahastoyleissopimuksen, mukaisesti, että aluksen omistaja ja aluksen rahtaaja voivat vastata mereen valuneen öljyn aiheuttamista vahingoista vain aluksen vetoisuuden mukaan asetettuun enimmäismäärään asti ja/tai vain niiden huolimattomaan toimintaan liittyvissä erityisolosuhteissa.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Kyseinen säännös ei ole esteenä myöskään sille, että kyseisten kansainvälisten sitoumusten mukaisesti korvausrahasto, kuten öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälinen korvausrahasto, josta suoritettaville korvauksille on kunkin onnettomuuden osalta asetettu yläraja, vastaa direktiivin 75/442 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettujen jätteen haltijoiden sijaan kustannuksista, jotka liittyvät sellaisesta jätteestä huolehtimiseen, joka on syntynyt onnettomuuden seurauksena mereen valuneesta öljystä.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Jos kuitenkin osoittautuu, että kyseinen rahasto ei vastaa kustannuksista, jotka liittyvät sellaisesta jätteestä huolehtimiseen, joka on syntynyt öljyn valumisesta mereen onnettomuuden seurauksena, tai että se ei voi vastata niistä, koska onnettomuudesta on jo maksettu korvausta sallittu enimmäismäärä, ja että vastuun osalta säädettyjen rajoitusten ja/tai vapautusten mukaisesti jäsenvaltion kansallinen oikeus, mukaan lukien kansainvälisistä yleissopimuksista johtuva oikeus, on esteenä sille, että kustannukset ovat aluksen omistajan ja/tai aluksen rahtaajan vastuulla, vaikka näitä on pidettävä direktiivin 75/442 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettuina jätteen haltijoina, tällaisessa kansallisessa oikeudessa on silloin sallittava kyseisen direktiivin 15 artiklan asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi, että valmistaja, jonka tuotteesta näin levinnyt jäte on peräisin, vastaa kustannuksista.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti tällainen valmistaja voidaan kuitenkin katsoa velvolliseksi vastaamaan kustannuksista vain, jos valmistaja on toiminnallaan myötävaikuttanut siihen riskiin, että aluksen haaksirikosta aiheutuu pilaantumista.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Tämän osalta on todettava, että jäsenvaltiolle on EY 249 artiklan kolmannessa kohdassa ja direktiivissä itsessään asetettu sitova velvollisuus ryhtyä kaikkiin toimenpiteisiin direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamiseksi.
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Tästä seuraa, että kun kansallinen tuomioistuin soveltaa kansallista lainsäädäntöä, jota sitä on pyydetty tulkitsemaan, olipa kyse direktiiviä edeltävistä tai sen jälkeen annetuista säännöksistä tai kansainvälisten yleissopimusten, joihin jäsenvaltio on liittynyt, määräyksistä, sen on tulkittava kansallista lainsäädäntöä mahdollisimman pitkälle direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja EY 249 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin (ks. vastaavasti em. asia Marleasing, tuomion 8 kohta).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Lisäksi on huomattava, että toisin kuin Total-yhtiöt väittivät istunnossa, siviilioikeudellisesta vastuusta tehty yleissopimus ja rahastoyleissopimus eivät sido yhteisöä.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
Yhteisö nimittäin ei ole liittynyt kyseisiin kansainvälisiin sopimuksiin, eikä sen toisaalta voida katsoa tulleen niissä jäsenvaltioidensa tilalle, ja asia on näin jo senkin
1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
1), 235 artiklan perusteella, sillä sen 3 kappaleessa määrätään vain yleisestä yhteistyövelvollisuudesta tämän yleissopimuksen sopimuspuolten välillä, kuten Ranskan hallitus istunnossa korosti.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Lisäksi on riittävää todeta päätöksestä 2004/246, jossa jäsenvaltiot valtuutetaan allekirjoittamaan tai ratifioimaan yhteisön etujen mukaisesti rahastoyleissopimukseen liittyvä vuoden 2003 pöytäkirja tai liittymään siihen, että kyseistä päätöstä ja vuoden 2003 pöytäkirjaa ei voida soveltaa pääasiassa kyseessä oleviin tosiseikkoihin.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Direktiivin 2004/35 4 artiklan 2 kohdassa tosin säädetään nimenomaisesti, että tätä direktiiviä ei sovelleta tapaukseen eikä toimintaan, joita koskeva vahinkovastuu tai korvaus kuuluu jonkin direktiivin liitteessä IV luetellun kansainvälisen asiakirjan soveltamisalaan; tässä liitteessä mainitaan siviilioikeudellisesta vastuusta tehty yleissopimus ja rahastoyleissopimus.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Kuten nimittäin kyseisen direktiivin johdantoosan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, yhteisön lainsäätäjä on pitänyt tarpeellisena ottaa nimenomaisesti huomioon asiaa koskevat kansainväliset sopimukset, joilla säännellään kattavammin ja tiukemmin tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia toimia.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
On kuitenkin todettava, että direktiivissä 75/442, mukaan luettuna sen kodifioitu versio sellaisena kuin se ilmenee direktiivistä 2006/12, ei ole vastaavaa säännöstä.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Kolmanteen kysymykseen on vastattava edellä esitetyn perusteella, että direktiivin 75/442 15 artiklan soveltamiseksi siihen, että mereen on onnettomuuden seurauksena valunut öljyä, joka on pilannut jäsenvaltion rannikkoa,
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
– kansallinen tuomioistuin voi pitää tämän öljyn myyjää ja öljyn kuljetukseen käytetyn aluksen rahtaajaa direktiivin 75/442 1 artiklan b alakohdassa tarkoitettuna kyseisen jätteen tuottajana ja siis jätteen ”aiempana haltijana” tämän direktiivin 15 artiklan toisen luetelmakohdan ensimmäisen osan soveltamiseksi, jos kansallinen tuomioistuin päätyy katsomaan niiden seikkojen perusteella, joita vain se voi arvioida, että kyseinen myyjärahtaaja on myötävaikuttanut siihen riskiin, että haaksirikosta aiheutuu pilaantumista, erityisesti jättämällä toteuttamatta toimet tällaisen tapahtuman ehkäisemiseksi, kuten toimet, jotka koskevat aluksen valintaa