natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In addition, at paragraph 56 of the judgment under appeal the Court of First Instance held that the solution identified in the judgment of the Court of Justice in Case C-383/99 P Proctor & Gamble v OHIM [2001] ECR I-6251 (‘Baby-dry’) could not be transposed to the present case given that ‘… the term at issue in that case was a lexical invention which had an unusual structure, which is not the case for the word sign EUROHYPO’. 21
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-383/99 P, Procter & Gamble vastaan SMHV, 20.9.2001 antamassa tuomiossa (Kok. 2001, s. I-6251; asia Baby-dry) vahvistettua ratkaisua ei voida siirtää nyt käsiteltävänä olevaan asiaan, sillä ”kyseisessä asiassa kyseessä ollut sanayhdistelmä oli keksitty sana, joka oli rakenteeltaan epätavallinen, mistä ei ole kyse sanamerkin EUROHYPO tapauksessa”. 21
Consequently, the Court of First Instance held, at paragraph 57 of the judgment under appeal:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa näin ollen seuraavaa:
‘The Board of Appeal … lawfully found that the word sign EUROHYPO was descriptive of “financial affairs; monetary affairs; real estate affairs; financial services and financing” in Class 36 and was, therefore, devoid of any distinctive character.
”Valituslautakunta katsoi – – perustellusti, että sanamerkki EUROHYPO kuvailee luokkaan 36 kuuluvia palveluja ’rahatalousasiat; raha-asiat; kiinteistöasiat; rahatalouspalvelut; rahoituspalvelut’ ja että se on tämän vuoksi erottamiskyvytön.
It follows that, in accordance with the findings in paragraph 45 above, there is no need to examine whether the Board of Appeal put forward other grounds for finding that the mark applied for was devoid of any distinctive character.’
Kuten edellä 45 kohdassa todettiin, tästä seuraa, että ei ole tarpeen tutkia sitä, esittikö valituslautakunta muita perusteluja tukeakseen näkemystään siitä, että haetulta merkiltä puuttuu erottamiskyky.”
Finally, at paragraph 58 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the claim based on the widespread use of the mark was inadmissible as that claim was raised for the first time before the Court of First Instance.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa, että tavaramerkin intensiivistä käyttöä koskeva väite on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että se esitettiin ensimmäistä kertaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Therefore, the Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
In its appeal, the appellant claims that the Court should:
Valittaja vaatii valituksessaan, että yhteisöjen tuomioistuin
— annul the contested decision;
– kumoaa riidanalaisen päätöksen
— order OHIM to pay the costs.
– velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
OHIM claims the Court should dismiss the appeal and order the appellant to pay the costs.
SMHV vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
In support of its appeal, the appellant relies on two pleas in law alleging, respectively, infringement of Article 74(1), and of Article 7(1)(b), of Regulation No 40/94.
Valituksensa tueksi valittaja vetoaa kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohdan rikkomiseen ja toinen saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomiseen.
The first plea in law
Ensimmäinen valitusperuste
By its first plea, the appellant claims that Article 74(1) of Regulation No 40/94 requires OHIM to carry out in-depth analyses in order to establish with certainty whether there are grounds for refusing registration.
Valittaja väittää ensimmäisellä valitusperusteellaan, että asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohdassa SMHV velvoitetaan tekemään syvällisiä analyysejä, jotta se voi varmuudella selvittää, onko rekisteröinnin hylkäysperusteita olemassa.
In the present case, OHIM restricted itself to an analysis of the descriptive character of the individual components EURO and HYPO without making findings of fact on the word mark EURO-HYPO as a whole.
Valittajan mukaan nyt käsiteltävänä olevassa asiassa SMHV kuitenkin analysoi ainoastaan erillisten osatekijöiden EURO ja HYPO kuvailevuutta eikä esittänyt tosiseikkoja koskevia toteamuksia sanamerkistä EUROHYPO, kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena.
In addition, the appellant criticises OHIM for having carried out internet research in relation to the mark EUROHYPO and that it knowingly concealed the results in so far as they did not show that the mark was used in a descriptive way.
Valittaja moittii SMHV:a lisäksi siitä, että tämä suoritti tavaramerkkiä EUROHYPO koskevia internethakuja mutta kätki tietoisesti hakutulokset siltä osin kuin ne eivät osoittaneet kyseessä olevan merkin kuvailevaa käyttöä.
In so doing, OHIM misrepresented the facts.
Näin tehdessään SMHV valittajan mukaan otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla.
The Court of First Instance accordingly erred in law by holding that the absence of references to Internet research in relation to the descriptive character of the mark EUROHYPO in the reasoning of the contested decision was not contrary to Article 74(1) of Regulation No 40/94.
Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen todetessaan, että se seikka, että riidanalaisen päätöksen perusteluissa ei mainita tavaramerkin EUROHYPO kuvailevuuteen liittyviä internethakuja, ei ollut asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohdan vastaista.
OHIM contends that it is not bound by strict evidential requirements.
SMHV katsoo, etteivät sitä sido tiukat näyttövaatimukset.
In particular, under the principle of unfettered evaluation of the evidence, it may make its decision on the basis of its own belief whether it considers a fact has been proved.
Se toteaa erityisesti, että se voi erityisesti näytön vapaan arvioinnin periaatteen mukaan itse päättää, pitääkö se tosiseikkaa toteen näytettynä vai ei.
Therefore, once it considers that it has sufficient evidence to make a decision, it is not obliged to continue its investigation and analysis.
Näin ollen, kun virasto katsoo, että sillä on tiedossaan riittävästi seikkoja päätöksen tekemiseksi, sillä ei ole velvollisuutta jatkaa tutkimista ja analysointia.
OHIM contends, in addition, that the descriptive use of a newly-created word is not a relevant criterion in the application of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94 and, therefore, that the Board of Appeal could not be criticised for not mentioning it.
SMHV korostaa lisäksi, että uudissanan kuvaileva käyttö ei ole asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisen kannalta merkityksellinen kriteeri eikä valituslautakuntaa siten voida moittia siitä, ettei se ole maininnut tätä seikkaa.
It should be stated, at the outset, that by its first plea, even though it has formally pleaded an error in law, the appellant is seeking, in essence, to call into question the factual assessment carried out by the Court of First Instance and, in particular, to dispute the probative value of a number of facts which led the Court of First Instance to find that OHIM was not obliged to undertake additional research where it was sufficiently certain as regards the descriptive character of the components EURO and HYPO and of the word EUROHYPO.
On ensinnäkin todettava, että vaikka valittaja ensimmäisessä valitusperusteessaan muodollisesti vetoaa oikeudelliseen virheeseen, se pyrkii lähinnä saattamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikastoa koskevan arvioinnin kyseenalaiseksi ja erityisesti kiistämään tiettyjen sellaisten seikkojen todistusarvon, joiden perusteella kyseinen tuomioistuin katsoi, ettei SMHV:lla ollut velvollisuutta suorittaa täydentäviä hakuja, koska se oli vakuuttunut riittävästi osatekijöiden EURO ja HYPO sekä sanan EUROHYPO kuvailevuudesta.
It follows from settled caselaw that the Court of Justice has no jurisdiction to establish the facts or, in principle, to examine the evidence which the Court of First Instance accepted in support of those facts.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida sitä selvitystä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut.
Provided that the evidence has been properly obtained and the general principles of law and the rules of procedure in relation to the burden of proof and the taking of evidence have been observed, it is for the Court of First Instance alone to assess the value which should be attached to the evidence produced to it.
Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa.
However, it must be pointed out that, in the context of the first plea, the appellant limits itself to challenging the assessment of the facts carried out by OHIM in the contested decision and, in particular, the alleged incomplete nature of that assessment.
On kuitenkin huomattava, että nyt esillä olevan valitusperusteen yhteydessä valittaja kiistää ainoastaan SMHV:n riidanalaisessa päätöksessä suorittaman tosiseikastoa koskevan arvioinnin ja vetoaa erityisesti tämän arvioinnin puutteellisuuteen.
By contrast, it has not shown, nor even alleged, that the Court of First Instance carried out a clearly incorrect assessment of the evidence.
Valittaja ei sitä vastoin ole osoittanut eikä edes väittänyt, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi arvioinut selvitysaineistoa ilmeisen virheellisellä tavalla.
Therefore, the first plea in law must be held to be inadmissible.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
The second plea in law
Toinen valitusperuste
By its second plea, the appellant claims that the Court of First Instance erred in law in the interpretation of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94.
Valittaja väittää toisella valitusperusteellaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tulkitessaan asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa.
That plea is divided into three separate parts.
Tämä valitusperuste koostuu kolmesta erillisestä osasta.
By the first part, the appellant criticises the Court of First Instance for failing to take into account the overall impression produced by the EUROHYPO mark. By the
Valitusperusteen ensimmäisellä osalla valittaja moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä ei ottanut huomioon tavaramerkistä EUROHYPO syntyvää kokonaisvaikutelmaa.
EUROHYPO v OHIM second part, the appellant claims that the Court of First Instance incorrectly interpreted the criteria for refusal of registration set out in Article 7(1)(b) and (c) of Regulation No 40/94.
EUROHYPO v. SMHV kyseinen tuomioistuin tulkitsi virheellisellä tavalla asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettuja rekisteröinnin hylkäysperusteita koskevia kriteerejä.
Finally, as regards the third part, the appellant maintains that the Court of First Instance incorrectly applied the principles identified in the Baby-Dry judgment.
Valitusperusteen kolmannella osalla valittaja esittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti edellä mainitussa asiassa Baby-dry annetussa tuomiossa vahvistettuja periaatteita.
The first part of the second plea
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
— Arguments of the parties
– Asianosaisten lausumat
According to the appellant, the Court of First Instance examined only the descriptive character of the components EURO and HYPO taken separately, and examined the overall impression produced by the mark only as a secondary issue.
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin analysoi yksinomaan erikseen osatekijöiden EURO ja HYPO kuvailevuutta ja vain toissijaisesti tavaramerkin synnyttämää kokonaisvaikutelmaa.
The Court of First Instance based its decision, in the judgment under appeal, on the presumption that, where the components which comprise a composite mark are descriptive, the mark as a whole is, in principle, also descriptive.
Valittajan mukaan kyseinen tuomioistuin perusti valituksenalaisen tuomionsa olettamalle, jonka mukaan kuvailevista osatekijöistä muodostuva tavaramerkki on lähtökohtaisesti myös kokonaisuutena kuvaileva.
OHIM contests that line of argument contending that the Court of First Instance devoted a part of its reasoning precisely to the direct and specific assessment of the distinctive character of the compound trade mark as a whole and did not rely solely on a presumption.
SMHV torjuu nämä väitteet ja väittää, että osa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelystä koski nimenomaan kyseessä olevan moniosaisen tavaramerkin erottamiskyvyn arvioimista suoraan ja erityisesti kokonaisuutena tarkasteltuna eikä se tukeutunut yksinomaan olettamaan.
— Findings of the Court
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
At paragraph 54 of the judgment under appeal, the Court of First Instance rightly held that in order to assess the distinctive character of a compound mark, not only must the various elements of which it is composed be examined but also the mark as a whole.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin valituksenalaisen tuomion 54 kohdassa perustellusti todennut, että moniosaisen tavaramerkin kuvailevuutta ei ole arvioitava yksinomaan tarkastelemalla kutakin sen muodostavista osatekijöistä erikseen vaan merkkiä on tarkasteltava myös kokonaisuutena.
Admittedly, in the same paragraph, the Court of First Instance stated that a mark consisting of a word composed of elements, each of which is descriptive of the characteristics of those goods or services in respect of which registration is sought, is itself descriptive of the characteristics of those goods and services.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tässä samassa 54 kohdassa tosin todennut myös, että tavaramerkki, joka muodostuu sanasta, joka muodostuu osatekijöistä, joista kukin kuvailee niiden tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia, joita varten rekisteröintiä on haettu, kuvailee itse näiden tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia.
However, that finding did not affect the analysis of the Court of First Instance on that point, since it did not limit itself to assessing, as a secondary issue, the overall impression produced by the trade mark applied for, but devoted a part of its reasoning to evaluating, with regard to a compound mark, the descriptive character of the sign as a whole.
Tämä toteamus ei kuitenkaan vaikuttanut kyseisen tuomioistuimen tätä seikkaa koskevaan analyysiin, koska se ei tarkastellut hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin kokonaisvaikutelmaa ainoastaan toissijaisesti vaan käytti osan päättelystään siihen, että se arvioi moniosaisen tavaramerkin osalta merkin muodostaman kokonaisuuden erottamiskykyä.
At paragraph 55 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the impression created by the mark at issue was not sufficiently far removed from that produced by the mere combination of the elements of which it is composed to amount to more than the sum of its parts and that the appellant had not shown that that compound word had become part of everyday language and had acquired a meaning of its own.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa todennut, että kyseessä olevan tavaramerkin luoma vaikutelma ei ole riittävän kaukana vaikutelmasta, jonka sen muodostavien osatekijöiden pelkkä yhdistäminen aiheuttaa, jotta se olisi enemmän kuin kyseisten osatekijöiden summa, eikä valittaja ole osoittanut, että kyseinen yhdyssana on otettu yleiseen kielenkäyttöön ja että se on saanut siinä itsenäisen merkityksen.
Moreover, at paragraph 56 of the judgment under appeal, the Court of First Instance examined whether the mark at issue was a lexical invention which had an unusual structure, finding that that was not the case.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyseisen tuomion 56 kohdassa lisäksi tutkinut, onko kyseessä oleva tavaramerkki keksitty sana, joka olisi rakenteeltaan epätavallinen, ja katsonut, ettei tästä ole kyse.
Finally, at paragraph 57 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the mark EUROHYPO, considered as a whole, was descriptive of the services in question.
Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa todennut, että kokonaisuutena tarkasteltuna tavaramerkki EUROHYPO kuvailee kyseessä olevia palveluja.
Therefore, the Court of First Instance cannot be criticised for not having verified whether the mark, taken as a whole, had a descriptive character or for having done so merely as a secondary point.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia siitä, ettei se olisi tutkinut, onko kyseinen tavaramerkki kokonaisuutena tarkasteltuna kuvaileva, tai että se olisi tarkastellut tätä seikkaa ainoastaan toissijaisesti.
It follows that the first part of the second plea in law must be rejected as unfounded.
Tämän johdosta perusteettomana.
The second part of the second plea
Toisen valitusperusteen toinen osa
The appellant claims that the Court of First Instance incorrectly applied, in an assessment carried out on the basis of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94, a crite-
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella suorittamaansa
The Court of First Instance held that a compound mark composed of descriptive elements met the conditions for registration where the word in question had become part of everyday language and had acquired a meaning of its own, whereas, according to the appellant, that criterion is relevant only in the context of the application of Article 7(1)(c) of Regulation No 40/94.
Valittajan mukaan kyseinen tuomioistuin katsoi, että kuvailevista osatekijäistä muodostuva tavaramerkki täyttää rekisteröinnin edellytykset, jos kyseessä oleva sana on otettu yleiseen kielenkäyttöön ja jos se on saanut siinä itsenäisen merkityksen, vaikka valittajan mukaan tällä kriteerillä on kuitenkin merkitystä ainoastaan kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisen yhteydessä.
The appellant also maintains that while it is true that there is overlap between the respective scope of the grounds for refusal set out in Article 7(1)(b) to (d) of Regulation No 40/94, that does not relieve the Court of First Instance of having to interpret, independently, the grounds for refusal in the light of the different general interest objectives pursued by each of those provisions.
Valittaja korostaa lisäksi, että vaikka asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b–d alakohdan soveltamisalat ovat osittain päällekkäisiä, tämä ei kuitenkaan poista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta velvollisuutta tulkita rekisteröinnin hylkäysperusteita itsenäisesti kulloinkin kyseessä olevan säännöksen taustalla olevaa yleistä etua koskeva tavoite huomioon ottaen.
OHIM replies to those arguments by stating that the scope of the grounds for refusal set out in Article 7(1)(b) and (c) of Regulation No 40/94 are overlapping and, by that token, a descriptive sign normally falls within the scope of the grounds for refusal set out in both provisions.
Vastauksena näihin väitteisiin SMHV puolestaan huomauttaa, että asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan soveltamisalat leikkaavat toisiaan ja kuvaileva merkki kuuluu siten tavallisesti kummankin säännöksen soveltamisalaan.
According to OHIM, the fact that the provisions in question pursue separate general interests does not require a different interpretation of the concept of descriptive character depending on the provision at issue.
SMHV katsoo, että se seikka, että kyseessä olevien säännösten taustalla olevat yleistä etua koskevat tavoitteet eivät ole samoja, ei merkitse sitä, että merkin kuvailevuuden käsitettä tulkittaisiin eri tavalla kulloinkin kyseessä olevan säännöksen yhteydessä.
Therefore, the Court of First Instance did not err in law in interpreting Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä tulkitessaan kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa.
Findings of the Court
– Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
It must, first, be borne in mind that, while the Court of Justice has had occasion to find a degree of overlap between the respective scope of the absolute grounds for
Aivan ensiksi on muistutettava, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b–d alakohdassa lueteltujen ehdottomien
The Court of Justice has also had occasion to make it clear that the various grounds for refusal must be interpreted in the light of the public interest underlying each of them.
Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että kyseisiä hylkäysperusteita on tulkittava niiden jokaisen taustalla oleva yleinen etu huomioon ottaen.
The public interest taken into account in the examination of each of those grounds for refusal may, or even must, reflect different considerations, depending upon which ground for refusal is at issue (Henkel v OHIM, paragraphs 45 and 46; SAT.1 v OHIM, paragraph 25; and BioID v OHIM, paragraph 59).
Yleinen etu, joka otetaan huomioon kutakin hylkäysperustetta tarkasteltaessa, voi kuvastaa tai sen jopa on kuvastettava erilaisia huomioon otettavia seikkoja kyseessä olevan hylkäysperusteen mukaan (em. yhdistetyt asiat Henkel v. SMHV, tuomion 45 ja 46 kohta; em. asia SAT.1 v. SMHV, tuomion 25 kohta ja em. asia BioID v. SMHV, tuomion 59 kohta).
In that regard, it should be noted that the notion of general interest underlying Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94 is, manifestly, indissociable from the essential function of a trade mark, which is to guarantee the identity of the origin of the marked product or service to the consumer or end-user by enabling him, without any possibility of confusion, to distinguish the product or service from others which have another origin (SAT.1 v OHIM, paragraphs 23 to 27, and BioID v OHIM, paragraph 60).
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan taustalla oleva yleinen etu on ilmiselvästi sama kuin tavaramerkin keskeinen tehtävä, joka on taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle, että tavaramerkillä varustetulla tavaralla tai palvelulla on tietty alkuperä, jolloin kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa tavaran tai palvelun muista tavaroista ja palveluista, joilla on toinen alkuperä (ks. em. asia SAT.1 v. SMHV, tuomion 23 ja 27 kohta ja em. asia BioID v. SMHV, tuomion 60 kohta).
In the present case, the reasoning followed by the Court of First Instance is based on an incorrect interpretation of the principles mentioned in paragraphs 54 to 56 of this judgment.
Nyt esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely kuitenkin perustuu tämän tuomion 54–56 kohdassa mieleen palautettujen periaatteiden virheelliseen tulkintaan.
It is apparent from paragraphs 45, 54, 55 and 57 of the judgment under appeal that the Court of First Instance assessed the distinctive character of the mark EUROHYPO by carrying out solely an analysis of its descriptive character within the meaning of Article 7(1)(c) of Regulation No 40/94.
On nimittäin todettava, että valituksenalaisen tuomion 45, 54, 55 ja 57 kohdasta ilmenee, että arvioidessaan tavaramerkin EUROHYPO erottamiskykyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin analysoi ainoastaan kyseisen merkin asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua kuvailevuutta.