natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
Myös asetuksen 42 artiklan 2 kohdan c alakohdasta, jossa velvoitetaan tuomioistuin ottamaan huomioon vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan mukaisesti annetun päätöksen taustalla olevat perustelut ja todisteet, ilmenee, että tämä tuomioistuin voi antaa ratkaisun vasta sen jälkeen, kun täytäntöön panevassa jäsenvaltiossa on annettu palauttamatta jättämistä koskeva tuomio.
It follows from this that Article 40(1)(b) of the Regulation is a provision which applies only where a nonreturn decision has been taken beforehand in the Member State of enforcement.
Tästä seuraa, että asetuksen 40 artiklan 1 kohdan b alakohta on säännös, jota voidaan soveltaa vain silloin, kun täytäntöön panevassa jäsenvaltiossa on ensin annettu palauttamatta jättämistä koskeva tuomio.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
Päätelmiä, joita tämän tuomion 58 kohdassa mainituissa huomautuksissa tehdään tästä tulkinnasta, ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Asetuksen 11 artiklan 3 kohdassa näet edellytetään, että tuomioistuimen, jolle lapsen palauttamispyyntö tehdään, on toimittava pikaisesti, noudattaen nopeimpia käytettävissä olevia kansallisen lainsäädännön menettelyjä.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
Saman säännöksen toisessa alakohdassa säädetään lisäksi, että tuomioistuimen on, paitsi jos se on poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi mahdotonta, annettava tuomionsa viimeistään kuuden viikon kuluttua siitä, kun pyyntö on toimitettu sille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän pikaisuusvaatimuksen soveltamista.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Asetuksen 11 artiklan 6 kohdassa säädetään tarkemmin, että jos tuomioistuin on antanut tuomion palauttamatta jättämisestä, sen on joko suoraan tai keskusviranomaisensa kautta toimitettava sen jäsenvaltion toimivaltaiselle tuomioistuimelle tai keskusviranomaiselle, jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen luvatonta pois viemistä tai palauttamatta jättämistä, jäljennös palauttamatta jättämistä koskevasta tuomiosta ja asiaankuuluvista asiakirjoista, erityisesti oikeudessa kuulemista koskevasta pöytäkirjasta.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Näiden menettelyjen kiireellisyyden osoittaa myös saman kohdan viimeinen virke, jossa säädetään, että tuomion antaneen tuomioistuimen ”on saatava mainitut asiakirjat yhden kuukauden kuluessa palauttamatta jättämistä koskevan tuomion antamispäivästä”.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Näillä säännöksillä ei pyritä yksinomaan varmistamaan sitä, että lapsi palautetaan välittömästi jäsenvaltioon, jossa hänellä oli asuinpaikka välittömästi ennen luvatonta poisviemistä tai palauttamatta jättämistä, vaan niiden avulla annetaan myös tuomion antaneelle tuomioistuimelle mahdollisuus arvioida niitä perusteluja ja todisteita, joiden perusteella palauttamatta jättämistä koskeva tuomio on annettu.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Tuomion antaneen tuomioistuimen on erityisesti tutkittava, täyttyvätkö tämän tuomion 67 kohdassa mainitut edellytykset.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
Koska tämä arviointi kuuluu viime kädessä tuomion antaneelle tuomioistuimelle asetuksen 10 artiklan ja 40 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti, prosessiin liittyvät tapahtumat täytäntöön panevassa jäsenvaltiossa palauttamatta jättämistä koskevan tuomion antamisen jälkeen eivät ole ratkaisevia, ja voidaan katsoa, että niillä ei ole merkitystä asetuksen täytäntöönpanon kannalta.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Mikäli näin ei olisi, asetukselta saatettaisiin viedä sen tehokas vaikutus, koska lapsen välitöntä palauttamista koskevan tavoitteen toteutumisen edellytyksenä olisi se, että sen jäsenvaltion, josta lapsi on luvattomasti jätetty palauttamatta, kansallisessa oikeudessa hyväksytyt kaikki oikeussuojamenettelyt on käytetty.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Tämä riski on erityisen tärkeää ottaa huomioon siitä syystä, että pienten lasten kannalta biologista aikaa ei voida mitata yleisten perusteiden mukaan, kun otetaan huomioon näiden lasten älyllinen ja psykologinen rakenne ja sen nopea kehittyminen.
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Lisättäköön vielä, että tämä asetuksen tulkinta on asetuksen vaatimusten ja tarkoituksen mukainen ja että se on ainoa tulkinta, jolla varmistetaan yhteisön oikeuden tehokkuus.
Moreover, it is backed up by two elements.
Sitä tukevat lisäksi kaksi seikkaa.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Ensimmäinen perustuu asetuksen 11 artiklan 8 kohtaan sisältyvään ilmaisuun ”myöhemmin antama lapsen palauttamista edellyttävä tuomio”, joka ilmaisee ajatuksen siitä, että tuomion antanut tuomioistuin saattaa joutua antamaan, mikäli on annettu tuomio palauttamatta jättämisestä, yhden tai useampia tuomioita saadakseen lapsen palautetuksi, myös tilanteissa, joissa on kyseessä prosessuaalinen tai tosiseikkoihin liittyvä umpikuja.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Jälkimmäinen seikka on järjestelmään liittyvä ja perustuu siihen, että toisin kuin kyseisen asetuksen 33–35 artiklassa säädetyssä menettelyssä, joka liittyy tuomioiden täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista koskevaan hakemukseen, tuomion antanut tuomioistuin voi julistaa asetuksen III luvun 4 jakson (tapaamisoikeus ja lapsen palauttaminen) mukaisesti annetut tuomiot täytäntöönpanokelpoisiksi, eikä tämä riipu mistään muutoksenhakumahdollisuudesta tuomion antaneessa jäsenvaltiossa tai täytäntöön panevassa jäsenvaltiossa.
By excluding any appeal against the issuing of a certificate pursuant to Article 42(1), other than an action seeking rectification within the meaning of Article 43(1), the Regulation seeks to ensure that the effectiveness of its provisions is not undermined by abuse of the procedure.
Kun asetuksessa suljetaan pois 42 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun todistuksen antamista vastaan kaikki muutoksenhakukeinot asetuksen 43 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua oikaisua lukuun ottamatta, sillä pyritään välttämään se, että menettelyn väärinkäyttö voisi heikentää sen säännösten tehoa.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.
Myöskään 68 artiklassa ei mainita muutoksenhakukeinojen joukossa valitusta, joka voitaisiin tehdä asetuksen III luvun 4 jakson mukaisesti annetuista tuomioista.
The foregoing considerations cover the characteristics of the dispute in the main proceedings.
Nämä näkemykset ovat pääasian erityispiirteiden mukaisia.
First, the sequence of the decisions taken by the Lithuanian courts, as regards both the application for return and that for nonrecognition of the decision certified pursuant to Article 42 of the Regulation, does not appear to have observed the autonomy of the procedure provided for in that provision.
Yhtäältä Liettuan tuomioistuinten antamien tuomioiden järjestys ei näytä olleen asetuksen 42 artiklassa säädetyn prosessiautonomian mukainen, kun ne ovat koskeneet sekä palauttamista koskevaa hakemusta että viimeksi mainitun säännöksen mukaisen todistuksen saaneen tuomion tunnustamatta jättämistä koskevaa hakemusta.
Second, the number of decisions and their diverse nature (to set aside, overturn, reopen, suspend) are evidence that, even if the most expeditious domestic procedures may have been adopted, the periods of time elapsed were already, on the date on which the certificate was issued, in manifest contradiction to the requirements of the Regulation.
Toisaalta tuomioiden lukumäärä ja niiden moninaisuus (kumoamiset, muuttamiset, uudet käsittelyt, lykkäämiset) ovat osoituksena siitä, että vaikka ne on mahdollisesti annettu nopeimpien kansallisten menettelyjen mukaisesti, tähän kulunut aika oli jo todistuksen antamispäivänä ilmeisessä ristiriidassa asetuksen vaatimusten kanssa.
It remains to be pointed out that, since no doubt has been expressed as regards the authenticity of the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg, and since that certificate contains all the elements required by Article 42 of the Regulation, an appeal against the issue of the certificate or opposition to its recognition could, under Article 43(2) of the Regulation, only have been dismissed, the requested court being able only to declare the enforceability of the certified decision.
On vielä täsmennettävä, että koska minkäänlaisia epäilyksiä ei ole esitetty Amtsgericht Oranienburgin antaman todistuksen aitoudesta ja koska se sisältää kaikki asetuksen 42 artiklassa vaaditut seikat, todistuksen antamista vastaan esitetty vaatimus tai sen tunnustamisen vastustaminen voitiin asetuksen 43 artiklan 2 kohdan mukaisesti vain hylätä, koska pyynnön vastaanottanut tuomioistuin voi ainoastaan todeta todistuksen saaneen tuomion täytäntöönpanokelpoiseksi.
In the light of the foregoing observations, the answer to the fourth to sixth questions must be that, once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of the Regulation, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
Edellä esitetyn perusteella neljänteen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että sen jälkeen kun palauttamatta jättämistä koskeva tuomio on annettu ja annettu tiedoksi palauttamista edellyttävän tuomion antaneelle tuomioistuimelle, on asetuksen 42 artiklassa tarkoitetun todistuksen antamisen kannalta merkityksetöntä, onko ensin mainitun tuomion täytäntöönpanoa lykätty, onko tuomiota muutettu, onko se kumottu tai onko se joka tapauksessa jäänyt tulematta lainvoimaiseksi tai onko se korvattu palauttamisesta annetulla tuomiolla, jos lasta ei ole todellisuudessa palautettu.
Since no doubt has been expressed as regards the authenticity of that certificate and since it was drawn up in accordance with the standard form set out in Annex IV to the Regulation, opposition to the recognition of the decision ordering return is not permitted and it is for the requested court only to declare the enforceability of the certified decision and to allow the immediate return of the child.
Kun minkäänlaisia epäilyksiä ei ole esitetty kyseisen todistuksen aitoudesta ja se on laadittu sen lomakkeen mukaisesti, jota koskeva malli on asetuksen liitteessä IV, palauttamista edellyttävän tuomion tunnustamisen vastustaminen on kiellettyä, ja pyynnön vastaanottaneen tuomioistuimen tehtävänä on ainoastaan todeta todistuksen saaneen tuomion täytäntöönpanokelpoisuus ja hyväksyä lapsen välitön palauttaminen.
By its first question, the referring court is essentially asking whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation can apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, voiko asetuksen 21 artiklassa tarkoitettu osapuoli, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee, hakea tuomioistuimen antaman tuomion tunnustamatta jättämistä, jos tämän tuomion tunnustamista koskevaa hakemusta ei ole esitetty.
The answer to the fourth to sixth questions precludes the possibility of an application for nonrecognition in the event that a decision requiring the return of the child has been adopted and certified in accordance with Articles 11(8) and 42 of the Regulation.
Neljänteen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen annettu vastaus merkitsee sitä, että tuomion tunnustamatta jättämistä koskevan hakemuksen esittäminen ei ole mahdollista, jos on annettu lapsen palauttamista edellyttävä tuomio ja sille on annettu todistus asetuksen 11 artiklan 8 kohdan ja 42 artiklan säännösten mukaisesti.
Nevertheless, that possibility cannot be discounted in general terms.
Tätä mahdollisuutta ei voida kuitenkaan hylätä yleisesti.
Article 21(3) of the Regulation provides that, ‘[w]ithout prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Asetuksen 21 artiklan 3 kohdassa näet säädetään, että ”jokainen, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee, voi pyytää tämän luvun 2 jaksossa tarkoitetussa menettelyssä vahvistettavaksi, että tuomio on tunnustettava tai jätettävä tunnustamatta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän luvun 4 jakson soveltamista”.
The second subparagraph of Article 21(3) lays down, to that end, the rules of local jurisdiction.
Saman kohdan toisessa alakohdassa vahvistetaan tätä tarkoitusta varten alueellista toimivaltaa koskevat säännöt.
Nor is it precluded that an application for nonrecognition of a decision results incidentally in its recognition, in which case Article 21(4) would apply.
Ei ole myöskään mahdotonta, että tuomion tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus johtaa siihen, että tuomio tunnustetaan jonkin muun asian yhteydessä, missä tapauksessa olisi sovellettava kyseisen 21 artiklan 4 kohtaa.
The possibility of submitting an application for nonrecognition if no application for recognition has been lodged beforehand is capable of satisfying various objectives, either of a substantive nature, in particular those relating to the best interests of the child or the stability and harmony of the family, or of a procedural nature, by making it possible to bring forward the production of evidence which might no longer be available in the future.
Mahdollisuus esittää tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus ilman, että tunnustamista koskevaa hakemusta on esitetty ensin, voi vastata erilaisia tavoitteita, jotka ovat joko aineellisia, esimerkiksi tavoitteet, jotka koskevat lapsen etua tai vakaata ja rauhallista perhe-elämää, tai prosessuaalisia, jolloin on mahdollista ennakoida sellaisten todisteiden esittämistä, jotka eivät olisi ehkä tulevaisuudessa enää käytettävissä.
The application for nonrecognition must however comply with the procedure provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation and, in particular, it can be pursued according to the provisions of domestic law only if they do not limit the scope and effects of the Regulation.
Tunnustamatta jättämistä koskevan hakemuksen yhteydessä on kuitenkin noudatettava asetuksen III luvun 2 jakson mukaista menettelyä, ja siinä voidaan erityisesti noudattaa kansallisia oikeussääntöjä vain siinä tapauksessa, että niillä ei rajoiteta tämän asetuksen ulottuvuutta ja vaikutuksia.
Therefore, the answer to the first question must be that, except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of the Regulation, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että lukuun ottamatta niitä tapauksia, joissa menettely koskee asetuksen 11 artiklan 8 kohdan ja 40–42 artiklan mukaisen todistuksen saaneita tuomioita, jokainen osapuoli, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee, voi hakea tuomion tunnustamatta jättämistä, vaikka tuomion tunnustamista koskevaa hakemusta ei olisi esitetty tätä ennen.
By its second question, the referring court asks, in the event that it is necessary to examine an application for nonrecognition of a decision brought by the person against whom that decision is to be enforced and when no application for recognition has been submitted beforehand, how Article 31(1) of the Regulation should be applied, in particular the sentence which reads ‘[n]either the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, siltä varalta, että tuomion tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus, jonka on esittänyt henkilö, jonka osalta tämä tuomio on täytäntöönpanokelpoinen, on tutkittava, vaikka tunnustamista koskevaa hakemusta ei ole esitetty tätä ennen, miten on sovellettava asetuksen 31 artiklan 1 kohtaa, erityisesti lauseen sitä osaa, jonka mukaan ”eikä henkilö, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, eikä lapsi voi menettelyn tässä vaiheessa esittää huomautuksia hakemuksen johdosta”.
The reservation expressed in paragraph 91 of this judgment also applies in the context of this question.
Tämän tuomion 91 kohdassa esitetty varaus pätee myös tämän kysymyksen osalta.
Subject to that reservation, if an application for nonrecognition of a judicial decision is brought and no application for recognition of that decision has been submitted, Article 31(1) of the Regulation must be interpreted in the light of the specific scheme of Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Tällä varauksella on todettava, että mikäli tuomion tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus esitetään, vaikka tämän tuomion tunnustamista koskevaa hakemusta ei ole esitetty, asetuksen 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava tämän asetuksen III luvun 2 jakson erityisen rakenteen kannalta.
Accordingly, that provision must remain unapplied.
Tästä syystä tätä säännöstä ei pidä soveltaa.
Article 31 of the Regulation relates to the declaration of enforceability.
Asetuksen 31 artikla koskee näet täytäntöönpanokelpoisuuden julistamista.
It provides that, in that case, the party against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on the application.
Siinä säädetään, että tässä tapauksessa osapuoli, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, ei voi esittää huomautuksia hakemuksen johdosta.
Such a procedure must be understood in the light of the fact that, being of an enforceable and unilateral nature, it cannot take account of the submissions of that party without assuming a declaratory and adversarial nature, which would run counter to its very logic according to which the rights of the defence are ensured by means of the appeal provided for in Article 33 of the Regulation.
Tällainen menettely on ymmärrettävä siltä kannalta, että koska se on täytäntöönpanomenettely ja yksipuolinen menettely, kyseisen osapuolen huomautusten huomioon ottaminen tekisi menettelystä deklaratorisen ja kontradiktorisen, mikä olisi ristiriidassa itse menettelyn logiikan kanssa, jonka mukaan puolustautumisoikeudet taataan asetuksen 33 artiklassa säädetyllä muutoksenhaulla.
The situation envisaged in the event of an application for nonrecognition is different.
Mikäli esitetään tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus, tilanne on erilainen.
The reason for that difference lies in the fact that, in such a situation, the applicant is the person against whom the application for a declaration of enforceability might have been brought.
Tämän eron taustalla on se, että hakemuksen esittäjä on tässä tilanteessa se henkilö, jota vastaan täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista koskeva hakemus olisi voitu esittää.
Since the requirements referred to in paragraph 101 of this judgment are no longer justified, the party against whom the application for nonrecognition is brought cannot be deprived of the possibility of making submissions on the application.
Koska tämän tuomion 101 kohdassa mainitut vaatimukset eivät ole enää perusteltuja, osapuolelta, jota vastaan tunnustamatta jättämistä koskeva hakemus esitetään, ei voida evätä mahdollisuutta huomautusten esittämiseen.
Any other outcome would result in limiting the effectiveness of the applicant’s action, since the purpose of the nonrecognition procedure is to seek a negative assessment which, by its nature, calls for an adversarial procedure.
Kaikilla muilla ratkaisuilla rajoitettaisiin hakijan vaatimuksen tehoa, koska tunnustamatta jättämistä koskevan menettelyn tavoitteena on kielteinen arviointi, joka jo luonnostaan edellyttää kontradiktorisuutta.
It follows that, as the Commission asserted, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make submissions on the application.
Tästä seuraa, että kuten komissio esittää, tunnustamista hakeva vastaaja saa esittää huomautuksia.