natgillin/translations-raw huggingface dataset:
2.2.2 Comprehensive school takes nine years to complete.
2.2.2 Peruskoulu on yhdeksänvuotinen.
The first six years comprise the lower stage of comprehensive school, the last three the upper stage.
Kuusi alinta vuosiluokkaa muodostaa ala-asteen ja kolme ylintä yläasteen.
Completion of the comprehensive school syllabus constitutes compulsory education, which does not in fact require school attendance, though in practice virtually all children do go to comprehensive school.
Oppivelvollisuus on täytetty, kun oppilas on suorittanut peruskoulun oppimäärän. Kyseessä ei ole varsinainen koulupakko, sillä lapsi voi saada vastaavat tiedot ja taidot muullakin tavoin.
Each year between 60,000 and 65,000 children start comprehensive school.
Peruskoulun aloittaa vuosittain 60 000 -65000 lasta.
2.2.3 Children normally begin school at age seven.
2.2.3 Oppilaat aloittavat peruskoulun tavallisesti seitsemän vuoden iässä.
Preschool education at day-care centres is subordinated to the Ministry of Social Affairs and Health.
Suomessa lasten päivähoitoa ja kuusivuotiaiden esikoulua säätelee laki, jonka toteutuksesta vastaa sosiaali- ja terveysministeriö.
The aim of this training is to prepare children for real school and around 59 % of all children aged 6 take advantage of it.
Kaikista kuusivuotiaista noin 59% käyttää tätä mahdollisuutta.
Preschool education arranged through comprehensive schools is regulated by the Ministry of Education.
Kun esiopetusta annetaan kouluissa, toiminnasta vastaa opetusministeriö.
However, only 2 % of the age group go to preschool classes outside day-care centres.
Koko ikäluokasta kuitenkin vain 2% käyttää tätä mahdollisuutta.
The education and social welfare authorities have worked closely together in developing the content of preschool education.
Opetuksen sisällöllinen kehittäminen on tapahtunut tiiviissä yhteistyössä opetus- ja sosiaaliviranomaisten kesken.
2.2.4 Finnish children begin school later than elsewhere in Europe: the only other EU countries where children start when they are seven are Sweden and Denmark.
2.2.4 Useimmissa Euroopan maissa lasten koulunkäynti alkaa aikaisemmin kuin Suomessa: EU-maista vain Ruotsissa ja Tanskassa lapset aloittavat koulun seitsemänvuotiaina.
An opinion poll in spring 1995 showed that around 70 % of the working-age population in Finland would not want to see children begin at a younger age.
Keväällä 1995 tehdyn selvityksen mukaan noin 70% työikäisistä suomalaisista oli sitä mieltä, ettei lasten koulunkäynnin aloitusta tulisi aikaistaa.
The education authorities have taken the opposite view.
Opetushallinnon kanta on ollut päinvastainen. vastainen.
2.2.5 The language of instruction in comprehensive school is Finnish or Swedish.
2.2.5 Peruskoulun opetuskieli on joko suomi tai ruotsi.
In the home district of the Sami people in northern Finland, instruction may also be given in the indigenous Sami language.
Saamelaisten kotiseutualueella -Suomen pohjoisosassa - voi kuitenkin olla opetuskielenä saame.
Comprehensive school is free of charge.
2.2.6 Peruskoulu on oppilaille maksuton.
The local authorities are required by law to provide comprehensive school education (or the opportunity to complete the equivalent studies) to all children between ages 7 and 15 within their catchment area.
Suomessa kunta on velvollinen järjestämään alueellaan asuville oppivelvollisuusikäisille peruskouluopetusta tai tarjoamaan tilaisuuden vastaavaan opetukseen.
The vast majority of the total of some 4,500 comprehensive schools in Finland are maintained by local authorities; the remaining 2 % are privately-owned or statemaintained.
Peruskouluista, joita Suomessa on yhteensä noin 4 500, on kuntien ylläpitämiä 99 % ja loput yksityisten ja valtion ylläpitämiä.
There are some 350 comprehensive schools where instruction is given in Swedish.
Ruotsinkielisiä peruskouluja on Suomessa noin 350.
2.2.7 Policy decisions on the number of teaching hours in different subjects and on language instruction in comprehensive school are made by the Council of State, i.e. the government.
2.2.7 Suomessa valtioneuvosto päättää peruskouluissa annettavan opetuksen tuntijaosta sekä hyväksyy kieltenopetuksen yleissuunnitelman.
The National Board of Education, an expert agency subject to the Ministry of Education, is responsible for drafting the national core curricula for comprehensive schools.
Opetushallitus, joka on opetusministeriön alainen opetuksen kehittämisvirasto, laatii peruskoulun opetussuunnitelman perusteet.
The curricula for individual schools are prepared independently, within the guidelines set out, by each municipality.
Kunta laatii peruskoulua varten opetussuunnitelman.
2.2.8 In sparsely populated areas the aim has been to create such a dense school network that at least the smallest children can go to school as close to home as possible.
2.2.8 Harvaan asutuilla alueilla kouluverkko on pyritty rakentamaan niin, että ainakin ensimmäiset kouluvuotensa lapset voisivat käydä mahdollisimman lähellä kotiaan.
However, in outlying villages the number of children has declined to such an extent
Lasten määrä syrjäkylissä on kuitenkin laskenut niin, että varsinkin Pohjois- ja
system description of the education development
koulutusjärjestelmästä
A brief and its
Suppea kuvaus Suomen ja sen kehityksestä
2.3 Upper secondary education
2.3 Toisen asteen koulutus
2.3.1 With comprehensive school completed at about age 16, students can move on to upper secondary school or to vocational training (which is described in more detail in chapter 3).
2.3.1 Peruskoulusta siirrytään noin 16 vuoden iässä toiselle asteelle joko lukioon tai ammatilliseen koulutukseen, josta kerrotaan yksityiskohtaisemmin luvussa 3.
About 90 % continue their studies in upper secondary education, with 55 % opting for general upper secondary school and 31 % for a vocational institution.
Perus­koulun jälkeen noin 90 prosenttia ikäluokasta jatkaa opiskelua toisen asteen kou­lutuksessa ­ lukiossa (55 %) tai ammatillisissa oppilaitoksissa (31 %).
The figures vary to some extent between different regions.
Hakeutuminen vaihtelee jonkin verran alueittain.
In the Helsinki metropolitan area the numbers continuing in upper secondary education are higher than the national average.
Varsinkin pääkaupunkiseudulla hakeudutaan lukioihin selvästi keskimääräistä enemmän.
Comprehensive school leavers in 1994: the next step
Vuonna 1994 peruskoulun päättäneiden sijoittuminen peruskoulun jälkeiseen koulutukseen
Students in last year of comprehensive school 1994 school
Peruskoulun 9. luokkalaisia vuonna 1994
Vocational institution
­*­ Ammatilliset oppilaitokset
Studies not continued immediately after school
­*· Ei jatkanut opiskelua välittömästi
2.3.2 There are some 450 daytime upper secondary schools, of which 35 cater to Swedishspeakers.
2.3.2 Suomessa on noin 450 päivälukiota joista ruotsinkielisiä on 35.
In addition, there are some 50 upper secondary schools for adults.
Päivälukioiden lisäksi on noin 50 aikuislukiota tai päivälukion aikuislinjaa.
Some upper secondary schools provide specialized instruction in music, art, drama, sports and languages.
Osalla lukioista saattaa olla erityistehtäviä ja ne saattavat olla opetusohjelmaltaan esimerkiksi urheiluun painottuneita.
There are seven upper secondary schools which provide (International Baccalauréat - IB) courses leading to an international matriculation certificate.
Seitsemällä lukiolla on myös IB-linja (International Baccalauréat - IB) ja niissä voi suorittaa kansainvälisen ylioppilastutkinnon.
The vast majority or 92 % of upper secondary schools are maintained by municipalities; 8 % are state-maintained or run privately.
Lukioista on kuntien ylläpitämiä noin 92 % ja 8 % on yksityisiä tai valtion oppilaitoksia.
2.3.3 Tuition in upper secondary schools is provided in Finnish or Swedish (and in the Sami home region in the Sami language), and it is mostly free of charge.
2.3.3 Lukion opetuskieli on joko suomi tai ruotsi.
The National Board of Education drafts the national core curriculum.
Valtioneuvosto päättää Suomessa lukiossa annettavan opetuksen tuntijaosta sekä hyväksyy kieltenopetuksen yleissuunnitelman.
Within that framework the owner/mandator of the educational institution formulates its own syllabus.
Opetushallitus laatii kaikille lukioille yhteiset opetussuunnitelman perusteet, joiden perusteella lukioiden ylläpitäjät hyväksyvät kullekin lukiolle oman opetussuunnitelman.
2.3.4 Upper secondary schools provide a nonvocational general education that prepares students for university studies or higher vocational training.
Lukio antaa yleissivistävää opetusta, joka on tarpeen korkeakouluopintojen tai ammatillisten kolmannen asteen opintojen aloittamiseksi.
Upper secondary school is based on the comprehensive school syllabus.
Lukio rakentuu peruskoulun oppimäärälle.
Over 90 % of the students complete upper secondary school within three years.
Yli 90 % oppilaista suorittaa lukion kolmessa vuodessa.
Some courses can be completed (as in university) by taking the required examinations, without having to attend classes.
Jotkut oppiaineet voidaan suorittaa tenttimällä. Näin lukio tulee opiskelutyyliltään lähemmäksi korkeakouluja.
The upper secondary school terminates in the national matriculation examination, which confers general eligibility for further studies.
Lukioopintojen päätteeksi suoritetaan valtakunnallinen ylioppilastutkinto, joka tuottaa yleisen jatkoopintokelpoisuuden.
Each year some 30,000 students take the matriculation examination.
Siihen osallistuu vuosittain noin 30 000 opiskelijaa.
2.3.5 From upper secondary school, students move on to either university or vocational training.
Lukiosta siirrytään joko yliopistoihin tai ammatilliseen koulutukseen.
One-third opt for the former, twothirds for the latter.
Ylioppilaista siirtyy ammatilliseen koulutukseen noin kaksi kolmasosaa ja yliopistoihin noin yksi kolmasosa.
University can also be reached via vocational training — this also applies to those who have entered vocational education and training via comprehensive school.
Ammatillisen koulutuksen kautta on myös mahdollista päästä yliopistoihin - myös niiden, jotka ovat aloittaneet ammatillisen koulutuksen peruskoulupohjalta.
However, over 95 % of the new university entrants each year are students who have matriculated through the upper secondary school system.
Yliopistoihin hyväksytyistä on kuitenkin yli 95 % ylioppilastutkinnon suorittaneita. rittaneita.
system description of the education development
koulutusjärjestelmästä uppea kuvaus Suomen a sen kehityksestä
2.4 Tertiary level education
> .4 Kolmannen asteen koulutus
2.4.1 Tertiary education is divided into the university and nonuniversity sector. The nonuniversity sector is represented by polytechnics, recently renamed as AMK institutions (see para 3.2.6).
1.4.1 Colmannen asteen koulutus jakautuu yliopistolliseen ja eiyliopistolliseen sektoriin, ziyliopistollista sektoria edustavat ammattikorkeakoulut, jotka esitellään tarkemmin äljempänä (luku 3.2.6.).
The university sector includes 20 institutions of higher education, which have a total student population of 131,000.
Yliopistolliseen sektoriin kuuluvat tiede- ja taidekorkeakoulut, joita Suomessa on yhteensä 20. Näissä on yhteensä 131 000 opiscelijaa.
Universities are statefunded institutions.
Yliopistot ovat valtion rahoittamia ja suoraan opetusministeriön toimival lan kuuluvia.
They come under the authority of the Ministry of Education, but enjoy quite extensive autonomy.
Niissä voidaan suorittaa perus- ja jatkotutkintoja ja harjoittaa tutkiTiusta.
Universities offer graduate and postgraduate degrees, and also engage in research work.
Yliopistoilla on suhteellisen suuri sisäinen päätäntävalta.
2.4.2 The 1970s saw a sharp increase in the number of universities.
2.4.2 Hede- ja taidekorkeakoulujen määrää lisättiin voimakkaasti 1970-luvulla, jolloin korkea-asteen koulutusta laajennettiin voimakkaasti.
At the same time, the network of universities spread out to cover the whole country: decentralization and equality of opportunity among the different regions were an important consideration within the commitment to expanding tertiary education.
Samalla rakennettiin alueellisesti kattavampaa korkeakouluverkostoa, ja yliopistoja hajasijoitettiin maakunnallisiin keskuksiin maan eri alueiden tasapainoisen kehityksen varmistamiseksi.
2.4.3 Ten of Finland's institutions of higher education are traditional, multidisciplinary universities; the other 10 specialize in the fields of economics and business administration, technology, architecture, veterinary medicine and various arts.
2.4.3 Suomen yliopistoista ja korkeakouluista kymmenen on perinteisiä monitieteisiä yli opistoja, kymmenessä annetaan erikoistunutta koulutusta kaupan, hallinnon, tekniikan, arkkitehtuurin, eläinlääketieteen ja eri taiteiden alalla.
Traditionally there is a very close link between research and education at universities.
Yliopisto-opetukselle on tunnusomaista tutkimuksen ja opetuksen tiivis kytkeytyminen toisiinsa.
2.4.4 A syllabus reform was set in motion in Finnish universities in 1994.
2.4.4 Yliopistolaitoksen piirissä on parhaillaan tapahtumassa tutkinnonuudistus, joka aloitettiin vuonna 1994.
A new bipartite qualifications structure will be progressively introduced in virtually all fields of study, comprising the lower academic degree (equivalent to the Bachelor's degree) and the higher academic degree (the Master's degree).
Yliopistollisen peruskoulutuksen rakenne uudistetaan pääsääntöisesti kaksiportaiseksi siten, että lähes kaikilla tieteenaloilla tulee olemaan alempi korkeakoulututkinto, joka vastaa kansainvälistä Bachelor-tasoa, ja ylempi korkeakoulututkinto, joka vastaa kansainvälistä Master-tasoa.
The postgraduate degrees of licentiate and doctor will not be affected.
Jatkotutkintoina tuli sivat edelleen olemaan lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot.
Overview of the Finnish education system (as planned in 1995 reform)
Suomen koulutusjärjestelmä
A brief and its
koulutusjärjestelmästä iuppea kuvaus Suomen a sen kehityksestä
The development of education and vocational training in Finland
Suomen ammatillisen koulutuksen LEI [LyS
Vocational School Act
Ammattikoululaki
Act on Vocational Qualifications Apprenticeship Training Act
Laki kehitysalueiden ammatillisen koulutuksen edistämisestä Laki työllisyyskoulutuksesta
Act on the Promotion of Vocational Education and Training in Developing Areas Labour Market Training Act
Laki ammatillisten oppilaitosten rahoituksesta
Upper Secondary Education Reform Act
Laki ammatillisten oppilaitosten opintososiaalisista eduista Laki ammatillisista oppilaitoksista
SOURCE NATIONAL BOARD OF EDUCATION
LÄHDE OPETUSHALLITUS
Chapter III The vocational education and training system
Luku III Ammatillisen koulutuksen järjestelmä
3.1 Historical development of vocational education and training
3.1 Ammatillisen koulutuksen historiallisesta kehityksestä Suomessa
Early history
Taustaa
3.1.1 Vocational education and training was virtually non-existent in Finland before the 19th century.
3.1.1 Ammattikoulutusta ei Suomessa järjestetty ennen 1800-lukua juuri ollenkaan.
Training programmes were arranged here and there to meet the needs of early manufacturing industries, but for the most part people learned their trade by picking up the necessary skills on the job.
Manufaktuurien tarpeisiin järjestettiin siellä täällä kursseja, mutta pääsääntöisesti työ opetti tekijäänsä.
This situation was partly due to the absence of any rigid division of labour.
Ammattikoulutusta ei juuri pidetty tarpeellisena, koska työnjako oli yleensäkin kehittymätöntä.
Vocational training in craft skills was organized through master craftsmen: their apprentices would eventually themselves become masters once they had satisfactorily completed the full term of training.
Vähäinen käsityön ja teollisuuden ammattiopetus tapahtui ammattikuntalaitoksen piirissä: käsityöammatin harjoittajat eli mestarit saattoivat ottaa verstaaseensa harjoittelijoita eli oppipoikia.
3.1.2 The first step towards organized vocational education and training in Finland was taken in 1752 with the founding of a spinning school.
3.1.2 Maamme ammatillisen koulutuksen syntynä voidaan pitää ensimmäisen kehruukoulun perustamista vuonna 1752.
The earliest vocational schools were mainly oriented to general education rather than teaching vocational skills.
Aluksi oppilaitokset olivat enemmän yleissivistäviä kuin ammatillisia.
It was not until the 19th century that the first institutions exclusively dedicated to vocational training began to appear.
Vasta 1800-luvulla alettiin perustaa varsinaisia ammatilliseen peruskoulutukseen tähtääviä oppilaitoksia.
The main force behind this change was the differentiation of the industrial structure.
Syvällekäyvän koulutusmuutoksen pani tuolloin alulle sääty-yhteiskunnan tilalle muodostunut kansalaisyhteiskunta, jossa elinkeinorakenne alkoi eriytyä.
3.1.3 Freedom of trade was instituted in 1879 through legislation that also stripped the craftsmen of their control over professional and industrial training.
3.1.3 Vuonna 1879 säädettiin elinkeinovapauslaki, joka salli kansalaisten harjoittaa ilman rajoituksia mitä elinkeinoa hyvänsä.
New trade and industrial schools began to spring up in response to the growing need for industrial labour.
Tämä laki irrotti käsityön ja teollisuuden ammattiopetuksen ammattikuntalaitoksesta.
The first vocational institutions were the Sunday schools for apprentices in craft industries, the school of commerce (1838) and the school of agriculture (1840).
Ensimmäisiä ammatillisia oppilaitoksia olivat teollisuus- ja käsityöammattien oppipojille perustetut sunnuntaikoulut, 1838 perustettu kauppakoulu ja 1840 perustettu maanviljelyskoulu.
3.1.4 The first statute concerning vocational education and training was the 1842 decree on the training of craftsmen, but otherwise there was very little legislation before the early 20th century.
3.1.4 Vuoden 1842 asetus käsityöläisten koulutuksesta oli ensimmäinen ammatillista kou lutusta koskeva säädös Suomessa. Ammatillista koulutusta koskeva lainsäädäntö kehittyi varsinaisesti vasta 1900-luvun alkupuolella.
The act on apprenticeship training, for instance, entered into force in the 1920s.
Esimerkiksi oppisopimus koulutuksesta säädettiin laki 1920-luvulla.
During the inter-war period there was again very little legislative development.
Maailmansotien välisenä aikana ammatillisen koulutuksen lainsäädännön kehitys oli kuitenkin hidasta.
The Vocational School Act was adopted in 1939, defining vocational schools as educational institutions eligible for state support.
Vuonna 1939 säädettiin ammattikoululaki, jossa ammattikoulut säädettiin oppilaitoksille myönnettävästä valtionavusta osallisiksi.
This was a very significant step forward in the development of vocational education and training, although the outbreak of war in the same year very much undermined its practical impact.
Tämä laki oli selvä edistysaskel ammatillisen kou lutuksen kehityksessä, vaikkakin heti tämän jälkeen alkanut sota vähensi sen käytännön vaikutusta.
Developments since 1945
Kehitys vuoden 1945 jälkeen
3.1.5 After the war a more systematic approach was adopted to the development of vocational education and training.
3.1.5 Ammatillisen koulutuksen systemaattinen kehittäminen aloitettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Importantly, training programmes for individual branches were now tailored to their specific needs (and to the needs of the profession).
Tälle kehittämiselle oli luonteenomaista se, että jokaisen alan koulutus hahmoteltiin ja kehitettiin alan omista tarpeista lähtien.
However, tailored programmes obviously meant less overall coherence: the duration and levels of training in different branches were now completely different.
Toisaalta seurauksena oli se, että ammatillisesta koulutuksesta kokonaisuutena muodostui hajanainen järjestelmä, jossa eri alojen koulutuspituudet ja koulutustasot vaihtelivat jyrkästi.
3.1.6 Vocational education and training expanded during the 1960s.
3.1.6 Ammatillinen koulutus laajeni 1960-luvulla.
An important boost was provided by an act passed in 1958 according to which all municipalities across the country were required to provide at least one vocational training place per 1,000 population.
Tähän vaikutti vuonna 1958 säädetty laki, jolla kunnat velvoitettiin hankki-maan ja ylläpitämään vähintään yhtä ammattikoulutuspaikkaa tuhatta asukasta kohti.
The growth of vocational education and training during the 1960s is also reflected in the founding in 1966 of a separate administrative agency under the Ministry of Education.
Ammatillisen koulutuksen laajenemista 1960-luvulla kuvastaa myös se, että vuonna 1966 perustettiin yleissivistävästä koulutuksesta vastanneen kouluhallituksen rinnalle ammatillisen koulutuksen kehittämisestä vastannut ammattikasvatushallitus, joka oli kouluhallituksen tavoin opetusministeriön alainen keskusvirasto.
Responsibility for the development of vocational education and training was now to be assumed by the National Board of Vocational Education (as a counterpart to the National Board of General Education).
Ammattikasvatushallitukselle tuli sektoriviranomaisilta ammatillisen koulutuksen kokonaiskehittämisvastuu.
Within the system of regional government, school divisions were later set up under provincial state offices to assume responsibility for both vocational and general education.
Aluehallintoon taas perustettiin hiukan myöhemmin lääninhallitusten kouluosastot, jotka vastasivat sekä ammatillisesta että yleissivistävästä koulutuksesta.
The reform of vocational education and training in the 1970s and 1980s
Ammatillisen koulutuksen uudistaminen 1970- ja 1980-luvulla
3.1.7 People with specific skills for specific jobs were what the labour market required for the most part of the 1960s.
3.1.7 Työelämän tarpeet edellyttivät pitkälle 1960-luvulle kapea-alaista ammattikoulutusta, koulutusta tiettyyn työmarkkinoiden ammattiin, joka oli tehtäviltään selkeästi rajattu.
Equipped with their special qualifications, skilled workers could quite easily move to work for another employer in the same line of production. However, if the structure or methods of production were to change there was no safety net at all.
Hankittu ammattitaito salli siten alueellisen liikkuvuuden yhden työnantajan palveluksesta toisen työnantajan palvelukseen, mutta tuotantorakenteen ja -menetelmien muutoksen varalta työntekijällä ei ollut turvaa.
The system of vocational education and training was based on assumptions of slow technological development.
Ammatillinen koulutus oli sisällöllisesti rakennettu hitaan teknisen kehityksen varalta.
3.1.8 The production structure and production technology did of course begin to change in the late 1960s and 1970s; the challenge now was to adapt.
3.1.8 Sopeutuminen 1960- ja 1970-lukujen nopeaan tuotantorakenteen ja -tekniikan muutokseen vaati laaja-alaisempaa oppimista.
The vocational education and training system was upgraded with a view to providing students with a broader range of skills and competencies.
Koulutuksen uudistuksessa pyrittiin laajaan työmarkkinakelpoisuuteen.
Rather than teaching them how to cope in specific industrial processes (which would soon have been outdated in any case), the aim was to develop skills applicable to as wide a variety of occupations as possible.
Tavoitteena ollut laaja-alaisuus merkitsi siis pätevyyttä mahdollisimman moniin työammatteihin eikä mahdollisimman monien -ehkä piankin vanhenevien - yksittäisten työprosessien hallintaa.
The elements of general education were also increased.
Myös yleissivistävän aineksen osuutta lisättiin.
The Upper Secondary Education Reform Act aimed at further developing vocational education and training, entered into force in 1978.
Ammatillisen koulutuksen kehittämistä säätelevä laki keskiasteen koulunuudistuksesta säädettiin vuonna 1978.
3.1.9 The reform of vocational education and training was carried out for the most part during the early 1980s.
3.1.9 Ammatillisen koulutuksen uudistus toteutettiin pääosin 1980luvun alkupuolella.
The separate curricula were brought together and reduced to more coherent basic programmes. Vocational training based on a comprehensive school leaving certificate was organized into 26 basic programmes of broad scope.
Hajanaiset opetussuunnitelmat kerättiin selväpiirteisiksi koulutuslinjoiksi, ja opetussuunnitelmiin lisättiin yleissivistäviä aineita.