natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The High Authority was well aware of the existence of regional or national agencies and even of the Steelmakers Club.
Kaikkialla sovellettiin hinnantasausjärjestelmää, jonka mukaan yritysten ei tarvinnut ottaa hinnoittelussa huomioon asiakkaiden etäisyyttä tuotantopaikalta.
But it preferred not to take action rather than face a crisis with the member countries that defended these cartels by every means possible.
Näin ne saattoivat jakaa tilaukset tuotantokapasiteetin perusteella.
It will be seen below how European policy to deal with the steel crisis turned the problem around by making partners of the cartels.
Saksan liittotasavallan teräsmarkkinoilla vuonna 1964 esiintyneet ensimmäiset ongelmat johtivat uuteen kartelliaaltoon.
The ECSC kept a close eye on the mergers and concentrations of companies in the two sectors.
Eurooppalainen yhteistoiminta oli alkanut elpyä jo ennen EHTY-sopimuksen tekemistä.
By April 1958, 61 mergers had been examined since the establishment of the common market; all were given the go-ahead.
Uuden järjestelyn huomiota herättämättömänä nimenä oli teräksentuottajien klubi (club des sidérurgistes).
The general reports go into great detail on the procedures covered by Articles 65 and 66.
Sen toiminta oli epävirallista, ja se koski ainoastaan EHTY:n ulkopuolisia markkinoita.
The upstream mechanisms were those of the market.
Se johti myös vientisopimuksen allekirjoittamiseen.
Most importantly, however, major concentration decisions were ‘filtered’ beforehand by the national administrations and the High Authority tended to rubber stamp them.
Vaikka kyseinen sopimus ei toimi läheskään kaikkia tyydyttävällä tavalla, sen ansiosta on kuitenkin voitu pitää jonkinlaista kuria kolmansien maiden markkinoilla ja näin välttää romahdus.” (25)
The case of the reconcentration of the German steel industry is different.
Korkea viranomainen oli tietoinen alueellisten ja kansallisten myyntiorganisaatioiden ja jopa teräksentuottajien klubin olemassaolosta.
) Standing Committee of the «Chambre syndicale de la sidérurgie française», 19 July 1955, private archives of Henri Malcor.
) Chambre syndicale de la sidérurgie française (CSSF), pysyvä komitea, 19.7.1955, Henri Malcorin yksityisarkisto.
Fifty years of European coal and steel the Treaty negotiations.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä
In the first two years of the ECSC, Jean Monnet had not wished to enforce the ban on reconcentration as he wished to ensure that the Bundestag approved the EDC Treaty.
Kuten jäljempänä ilmenee, yhteisö teki politiikassaan täyskäännöksen terästeollisuuden kriisin aikana tekemällä kartelleista yhteistyökumppaneitaan.
H. Potthoff stated in 1959 that all German political groups and the trade unions were in favour of the merger as it would make for greater rationalisation of production by avoiding duplication of investments (26
Huhtikuuhun 1958 mennessä tutkittiin 61 sulautumaa, joista yhtäkään ei kielletty. Yleiskertomuksissa kerrotaan sangen yksityiskohtaisesti perustamissopimuksen 65 ja 66 artiklan mukaisista menettelyistä.
Concentrations of steel firms for a long time concerned small businesses: the figure of 1 350 mergers in 50 years includes a large number of iron merchants.
Esimerkiksi vuoden 1960 aikana aloitettiin 65 artiklan mukainen menettely 214 asiassa ja 66 artiklan mukainen menettely 150 asiassa.
The concentration tendency at national level gathered pace after the 1964 crisis and the largest international concentrations occurred at the end of the century.
Valvonta vaikutti kuitenkin lähinnä muodollisuudelta ja tapahtui markkinoiden ehdoilla.
The chart at the end of Chapter 2 (27) shows that the reorganisation chiefly involved the Corus Group, formerly British Steel, and the German Thys-sen-Krupp.
Ennen kaikkea tärkeät yrityskeskittymiä koskevat päätökset ”suodatettiin” ensin kansallisen hallinnon kautta, ja korkean viranomaisen tehtäväksi jäi vain todeta tapahtunut.
The largest operation involved French, Luxembourg and Spanish steelmakers.
Saksan terästeollisuuden uudelleenkeskittyminen oli kuitenkin erikoistapaus.
The Arbed Aceralia merger was completed in February 2001.
Siitä käytiin poliittisia keskusteluja jo EHTY-sopimusneuvottelujen aikoihin.
The Arbed Aceralia Usinor merger started in the autumn of 2001, with the Luxembourg-based New Co holding the assets of the three companies.
EHTY:n kahden ensimmäisen vuoden aikana Jean Monnet ei halunnut pitää kiinni keskittymäkiellosta, koska hän halusi varmistaa EPY-sopimuksen läpimenon Saksan liittopäivillä.
The Usinor shareholders held 56.5 % of the shares, the Arbed shareholders 23.4 % and Aceralia 20.1 %.
Uudelleenkeskittymisen voidaan katsoa alkaneen vuonna 1954 liittokanslerin toivomusten mukaisesti, ja se päättyi vuonna 1960.
In December 2001, the Arcelor Group held several leading products, notably flat carbon steel products (49 % of turnover), long carbon products (14 %) and stainless steel products (15 %).
Tuolloin Saksassa oli kuusi uutta teräskonsernia, joiden osuus maan tuotannosta oli 90 prosenttia.
On 17 December 2001, the Commission gave the go-ahead to the creation of Arcelor.
Tämä ei kuitenkaan merkinnyt paluuta sotaa edeltävien vuosien tilanteeseen, koska suuri osa omistajista oli vaihtunut.
The new group was set up in July 2002.
(26) Tässä erittäin tärkeässä kysymyksessä saksalaiset olivat yksimielisiä.
It is impossible to predict the future shape of the world steel industry as the level of concentration is not very high compared with that of some of its customers, such
Heinz Potthoff totesi vuonna 1959, että Saksan kaikki poliittiset ryhmät samoin kuin ammattiliitot kannattivat keskittymistä, koska sillä edistettiin tuotannon järkeistämistä ja vältettiin kaksinkertaiset investoinnit. (27)
37 as the motor vehicle industry, but the creation of Arcelor, the world leader in steel, coincides with the end of the Treaty and is something of a landmark in this field. field.
39 lopussa olevasta kaaviosta (28) ilmenee, suurimmat uusien järjestelyjen tuloksena syntyneet konsernit ovat Corus Group (aiemmin British Steel) ja saksalainen Thyssen-Krupp.
In short, it can be said that the ECSC did not hold back the reorganisation of European steelmaking.
Kaikkein laajin keskittymä koski Espanjan, Ranskan ja Luxemburgin terästeollisuutta.
It kept an eye on the process of mergers and concentration without restraining them throughout the duration of the Treaty; this gives the lie to those who suspected the ECSC of interventionism.
Ensin fuusioituivat Arbed ja Aceralia helmikuussa 2001, sitten Arbedin, Aceralian ja Usinorin sulautumisen tuloksena syntyi syksyllä 2001 Arcelor, joka oli Luxemburgiin sijoittautuneen New Co. -nimisen holdingyhtiön omistuksessa.
The question of prices is an important area of economic intervention under the Treaty.
Usinorin osakkaat saivat 56,5 prosenttia, Arbedin osakkaat 23,4 prosenttia ja Aceralian osakkaat 20,1 prosenttia uuden konsernin osakkeista.
Article 60 bans unfair competitive and discriminatory practices involving prices.
Uudella Arcelor-konser-nilla oli joulukuussa 2001 useita lippulaivatuotteita, kuten hiiliteräslevyt (49 prosenttia liikevaihdosta), pitkät hiiliterästuotteet (14 prosenttia) ja ruostumattomat terästuotteet (15 prosenttia).
Firms must accordingly make public price lists and conditions of sale applied within the common market.
Komissio näytti Arcelorin perustamiselle vihreää valoa 17. joulukuuta 2001, ja uusi yritys aloitti toimintansa heinäkuussa 2002.
Imports levelled prices, which opened to an ever-wider gap between the cost of producing European coal and its selling price.
Kaiken kaikkiaan voidaan todeta, että EHTY ei jarruttanut eurooppalaisen terästeollisuuden saneerausta.
The question of prices was more sensitive in the steel industry.
Hinnoittelu oli olennainen kysymys, johon EHTY:llä oli mahdollisuus puuttua.
It is a cyclical industry, with phases of growth then of recession lasting between seven and nine years.
EHTY:n perustamissopimuksen 60 artiklassa kiellettiin kilpailua vääristävät ja syrjivät menettelytavat.
When orders decline, firms quickly find themselves in difficulty.
Siksi yritysten oli julkistettava hinnastot ja myyntiehdot, joita ne sovelsivat yhteismarkkinoilla.
Low sales affect cash flow, whereas production costs do not fall as it is very difficult to cut output at a stroke; stocks build up quickly.
Kysymys hinnoista ei kuitenkaan juurikaan koskenut hiilialaa, sillä vuodesta 1956 hiilen myyntihinta EHTY:n alueella halpeni tuontihiilen myyntihinnan tasolle.
The traditional response of firms is to look for outlets by lowering selling prices and even by selling at any price.
Tuonti tasoitti hinnat ja aiheutti kasvavan kuilun eurooppalaisen hiilen tuotantokustannusten ja myyntihinnan välille.
It was chiefly to cope with these situations that European steelmakers had long been concerting together.
Tilanteen korjaamiseksi maksettiin vuosien ajan yhä suurempia kansallisia tukiaisia.
The ECSC was intended to regulate the level of prices. But it was not easy for the High Authority.
Hiilialalla ei ollut yhteisen maatalouspolitiikan kaltaista tukijärjestelmää.
It could fix minimum and maximum prices (Article 61), but only the maximum prices could be published.
Tältä kannalta maanviljelijät olivat onnekkaampia kuin kaivostyöläiset (tai ainakin he saivat enemmän tukea).
The prices question had no solution, and the ECSC had given up the search for one even before the Communities merged.
Teräsalalla hintakysymys oli visaisempi.
On the one hand, the steelmakers were concerting at national level to determine the level of prices, contrary to the spirit and the letter of the Treaty, and were not even trying to hide the fact, for instance when firms separately published identical price scales.
Kyseessä on syklinen ala, jolla kasvukaudet ja taantumat vuorottelevat 7–9 vuoden pituisina jaksoina.
Mr Van Der Rest, Chairman of the Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges, explained publicly to the Consultative Committee that it was impossible for companies in the same region to have different price lists.
Kun tilaukset tyrehtyvät, yritysten tilanne käy nopeasti hyvin vaikeaksi. Myynnin heikkeneminen rasittaa kassavirtaa.
In addition, these official prices often did not correspond to the prices actually paid, as steel companies applied various forms of discounts and rebates, for quantity, quality or customer loyalty (28).
Toisaalta tuotantokustannukset eivät pienene, koska tuotantoa on hyvin vaikeaa supistaa lyhyellä varotusajalla. Tästä syystä varastot kasvavat nopeasti.
In addition, however, the High Authority was unable to prevent intervention by the Member States in this field.
Yritysjohtajien normaalirefleksi on tällöin alentaa myyntihintaa ja jopa myydä mihin hintaan tahansa saadakseen tuotteensa markkinoille.
France is a well-known example.
Yritysten välinen hintakilpailu johtaa ennen pitkää hintojen romahtamiseen.
The government sometimes imposed a complete freeze on steel selling prices, as it did at the start of the 1960s.
Eurooppalaiset teräksentuottajat olivat jo pitkään harjoittaneet yhteistoimintaa ennen muuta juuri tällaisten tilanteiden hallitsemiseksi. EHTY:n tavoitteena oli puolestaan säännellä hintoja.
The steelmakers complained, claiming that such measures exhausted their cash reserves.
Korkean viranomaisen tehtävä ei kuitenkaan ollut helppo.
The government, via the Ministry of Finance, compensated the firms for loss of income by granting them interest subsidies on the loans they had to take out.
Toisaalta sen oli pyrittävä vaalimaan kuluttajien etuja torjumalla inflaatiota ja pitämällä hinnat alhaalla, mutta toisaalta sen oli huolehdittava siitä, että hintojen aleneminen ei kokonaan tyrehdyttänyt yritysten kassavirtaa.
There was also the more general question of ‘competitive’ devaluations that benefited products in the devaluing countries on the Community market and dragged prices downward.
Korkealla viranomaisella oli toimivalta määrätä enimmäis- ja vähimmäishinnat (61 artikla), mutta ainoastaan enimmäishinnat voitiin julkistaa.
For instance, the French devaluation in December 1958 resulted in protests by German producers.
Koska hinnoittelu oli yhtä vaikeaa kuin ympyrän neliöinti, EHTY luopui jo ennen yhteisöjen sulautumista yrittämästä vaikuttaa hintoihin.
They were justified, as French exports benefited signifi -cantly from the devaluation: in 1959, French sales of steel products to Belgium and Luxembourg doubled in comparison with 1958.
Sen sijaan yritykset sopivat varsin avoimesti keskenään hintatasosta kansallisesti (esimerkiksi julkistamalla yhtäpitävät hinnastot), vaikka ne rikkoivat näin tehdessään sekä perustamissopimuksen kirjainta että sen henkeä.
There was too much at stake in macroeconomic terms for the governments to remain indifferent: the level of prices for coal and steel determine to a large extent the general level of industrial prices.
Sitä paitsi viralliset hinnat poikkesivat usein todellisista kauppahinnoista, sillä yritykset myönsivät erilaisia määrään, laatuun tai asiakasuskollisuuteen perustuvia alennuksia ja hyvityksiä.
Right up to the 1990s, governments were to different degrees very anxious to restrain inflation of wholesale prices.
(29) Mikä pahinta, korkea viranomainen ei pystynyt hillitsemään jäsenvaltioiden interventionismia tällä alalla.
Transport naturally affects prices.
Myös kuljetukset vaikuttivat tietenkin hintoihin.
Much energy was spent on this topic for very little result as it was not an area for which the High Authority had direct competence.
Ongelmien ratkaisemiseen käytettiin paljon aikaa ja vaivaa melko laihoin tuloksin, sillä ne eivät edes välittömästi kuuluneet korkean viranomaisen toimivaltaan.
However, the effect of transport costs on the price of ECSC products was considerable, of the order of 35 % for coal and 20–25 % for steel products.
Kuljetuskustannusten osuus EHTY-tuotteiden hinnoista oli kuitenkin erittäin huomattava: noin 35 prosenttia hiilen ja 20–25 prosenttia terästuotteiden osalta.
The share of ECSC products in total Community transport was significant.
EHTY-tuotteiden osuus yhteisön kaikista kuljetuksista oli huomattava.
Concerted action was needed to eliminate or reduce discrimination.
Syrjinnän poistamiseksi tai vähentämiseksi tarvittiin neuvotteluja.
A committee was set up under the High Authority in 1952 which worked in conjunction with the international bodies responsible for these matters.
Vuonna 1952 perustettiin korkean viranomaisen yhteyteen toimikunta, joka teki yhteistyötä kansainvälisten alan järjestöjen kanssa.
In the 1950s, rail transport dominated, transport by inland waterway was fairly extensive, whilst road transport was starting to expand.
1950luvulla suurin osa kuljetuksista tapahtui rautateitse ja myös sisävesikuljetukset olivat vielä merkittäviä.
The principal objections to harmonising rail tariffs came from Germany.
Sen sijaan maantiekuljetusten kasvu oli vasta alkamassa.
Germany used degressive long-distance rates as a land development incentive in the Federal Republic and the negotiators were not about to give them up.
Rautatiekuljetusten osalta hintojen yhdenmukaistamista koskevia epäilyjä esitettiin pääasiassa Saksan liittotasavallan taholta.
However, agreement was reached in 1955 on international rail tariffs.
Tästä huolimatta kansainvälisistä rautatietariffeista päästiin sopimukseen vuonna 1955.
This was an important result and it helped to strengthen the transparency of transport prices, but failed to settle the problem of the special rates granted by the rail companies to their customers, especially those in mining and metalworking.
Tämä oli sinänsä merkittävä saavutus, joka edisti kuljetusten hintojen avoimuutta, mutta se ei ratkaissut ongelmia, jotka liittyivät rautatieyhtiöiden asiakkailleen (erityisesti kaivos- ja metalliteollisuudelle) myöntämiin erikoishintoihin.
The officially abolished discriminatory practices reappeared in the form of special tariffs.
Kun hintasyrjintä oli virallisesti lopetettu, erikoishinnoittelu pääsi taas valloilleen.
In 1966, the High Authority found a way out by claiming that the special tariffs had been introduced in a context of competition against other forms of transport and were therefore not contrary to the Treaty.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä julistamalla, että erikoishinnat oli myönnetty kilpailussa muita liikennemuotoja vastaan ja etteivät ne siten olleet perustamissopimuksen vastaisia.
The discussions on inland waterways ran up against very strong opposition from the Netherlands. It is easy to understand why, in view of what this mode of transport represented in the economy of the country.
Jokiliikennettä koskevat keskustelut puolestaan lopahtivat Alankomaiden tiukkaan vastustukseen, mikä on helppo ymmärtää, kun ajattelee tämän liikennemuodon merkitystä maan taloudelle.
A ‘Rhine’ agreement was indeed established, but its application was a dead letter given the attitude of the inland waterway transport companies.
Tosin Reinin liikennettä koskeva sopimus saatiin aikaiseksi, mutta sen soveltaminen kaatui sisävesiliikennettä harjoittavien yritysten asenteeseen.
Lastly, the preliminary discussions on road transport reached an impasse, chiefly owing to the extensive fragmentation of businesses in this sector.
Myös maantiekuljetuksia koskevissa keskusteluissa ajauduttiin umpikujaan lähinnä alan sirpaleisuuden vuoksi.
Overall, the Treaty had an extremely limited influence on transport but, it must be remembered, it was not part of its area of competence.
Kaikkiaan perustamissopimuksen vaikutus kuljetuksiin jäi hyvin vähäiseksi; tosin on syytä muistaa, etteivät liikenneasiat kuuluneet EHTY:n välittömiin toimivaltuuksiin.
The question of customs tariffs is essential and here the policy of the first Community had a major effect.
Tullitariffit kuuluivat olennaisesti hiili- ja teräsyhteisön toimialaan, ja sen politiikalla olikin niihin huomattava vaikutus.
The principal effect of the disappearance of intra-Community coal tariffs was to allow France to increase its purchases in Germany.
Yhteisön sisäisten hiilitullien lopettamisen tärkein seuraus oli se, että ranskalaisten hiiliostot Saksan liittotasavallasta lisääntyivät.
Towards 1960, they settled at between 6 million and 7 million tonnes.
Vuoden 1960 paikkeilla ne asettuivat 6–7 miljoonan tonnin vuositasolle.
Fifty years of European coal and steel
Luku 2 Hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden saavutukset ja rajat
Coal trade balance (EU-15)
Hiilikaupan tase, EU-15
(thousand tonnes)
(tuhansina tonneina)
The European trade balance deficit has expanded considerably since the first oil shock.
EU:n hiilikaupan vaje on kasvanut huomattavasti ensimmäisestä öljykriisistä alkaen.
Chapter 2 Limitations and successes of the common market for coal and steel
) 1. helmikuuta 1952 hiilen ja 1. toukokuuta 1953 teräksen osalta.
Steel trade between France/FRG/BLEU
Terästuotteiden kauppa, Ranska/SLT/UEBL
FRG exports to France
SLT:n vienti Ranskaan
The volume of the steel trade between the Six grew steadily.
Yhteisön kuuden jäsenvaltion keskinäinen terästuotekauppa kasvoi jatkuvasti tarkastelujaksolla.
This was an expected result, feared by some, especially the French steelmakers who believed that German products would flood in (30).
(31) Vastavuoroinen markkinoille pääsy lisääntyi selvästi neljän suuren tuottajan osalta.
Interpenetration increased significantly between the four major producers, but was marginal in Italy and the Netherlands.
Sen sijaan Italiassa ja Alankomaissa tämä kehitys oli marginaalista.
However, an unexpected outcome was the success of the BLEU steelworks.
Yllättävintä oli Belgian ja Luxemburgin tulliliiton (UEBL) terästehtaiden menestys.
Their sales in France rose threefold between 1955 and 1965; Belgo-Luxembourg sales to Germany doubled during the same period, although Germany and France sold very
Alueen terästeollisuuden myynti Ranskaan kolminkertaistui ja myynti Saksan liittotasavaltaan kaksinkertaistui vuosien 1955 ja 1965 välillä, kun samaan aikaan Saksan ja Ranskan myynti UEBL:ään oli hyvin vähäistä.
) 1 February 1952 for coal, 1 May 1953 for steel.
Tilastot paljastavat myös, että Saksan ja Ranskan välinen kauppa kasvoi kumpaankin suuntaan.
) In the ECSC statistics, the Land of Saar counted separately until 1959.
) EHTY:n tilastoissa Saarlandin tiedot ilmoitettiin erikseen vuoteen 1959 asti.
To make the tables easier to read, the output figure for the Saar and for Germany have been combined in our charts.
Saarlandin ja muun Saksan liittotasavallan luvut on selkeyden vuoksi laskettu yhteen oheisissa kaavioissa.
The other aspect revealed by the figures concerns trade between France and Germany: it increased in both countries but, contrary to the fears expressed by French steelmakers when the Schuman Plan was introduced, the volumes traded were generally in balance.
Ranskalaisten terästehtailijoiden pelko Schumanin suunnitelman esittämisen aikoihin osoittautui kuitenkin perusteettomaksi, sillä kauppa oli suurin piirtein tasapainossa tonneissa mitattuna.
The German products sold on the French market were finished products, especially sheet steel, which was particularly needed by the French motor vehicle industry.
Tuotteet, joita saksalaiset myivät Ranskan markkinoille, olivat pitkälle jalostettuja, kuten teräslevyt, joita Ranskan autoteollisuus tarvitsi suuria määriä.
Conversely, steel products from Lorraine conquered new markets, especially those in southern Germany.
Toisaalta Lorrainen terästuotteet valtasivat uusia markkinoita erityisesti Etelä-Saksassa.
It must be admitted that the French public authorities had been wrong about the future of the common market.
On ilmeistä, että Ranskan viranomaiset olivat erehtyneet yhteismarkkinoiden tulevaisuudesta.
It produced a very negative assessment of the ECSC’s activities. ‘The steel trade between the six countries developed rapidly, overturning previous trends, which is the natural consequence — and the one anticipated by the authors of the Treaty — of opening frontiers.
Se esitti erittäin kielteisen arvion EHTY:n toiminnasta. ”Rajojen avaamisen ymmärrettävänä seurauksena – jota perustamissopimuksen laatijat olivat halunneetkin – teräskauppa kuuden jäsenvaltion välillä kasvoi nopeasti kääntäen aikaisemman kehityksen päälaelleen.
In the philosophy of the European authorities, the increase in “interpenetration” even became an end in itself.
Yhteisön päättäjien oppien mukaisesti interpenetraatiosta eli vastavuoroisen markkinoille pääsyn lisäämisestä tuli suorastaan itsetarkoitus.
The French steel industry thus increased its efforts to sell on French markets.
Siksi Ranskan terästeollisuus lisäsi kotimaan markkinointiaan.
But the market economy defined by the ECSC logically entailed freedom to fix steel prices.
EHTY:n määritelmä markkinataloudesta edellytti kuitenkin teräksen myyntihinnan vapauttamista.
In reality, that essential freedom was allowed in France only after many years and only then within narrower limits than our competitors.
Tosiasiassa välttämätön hintojen vapaus hyväksyttiin Ranskassa vasta monen vuoden jälkeen; silloinkin sitä voitiin noudattaa vain kilpailijoitamme ahtaammissa rajoissa.
This chronic contradiction between the liberalism imposed by the Treaty and the demands of national policy was to have serious consequences for the financial position of French steel undertakings. They were felt with the arrival of the prolonged economic decline that began in 1963.’
Tämä pysyvä ristiriita perustamissopimuksen liberalismin ja kansallisen politiikan vaatimusten välillä aiheutti vakavia seurauksia Ranskan teräsyritysten taloudelliselle tilanteelle, kuten kävi ilmi vuonna 1963 alkaneesta pitkäaikaisesta laskusuhdanteesta lähtien.”
This indictment was supplemented by a resurgence of the economic nationalism of French steel: ‘Whilst not denying the value of an expansion of trade, it is likely that the national steel industries would not currently be facing what in
Tämän syytöksen jälkeen Ranskan terästeollisuuden talousnationalismi nostaa jälleen päätään: ”Kiistämättä kaupan laajentumisesta saatavia etuja on todennäköistä, että eri maiden terästeollisuus ei olisi joutunut nykyisenlaiseen ahdinkoon, jos olisi voitu keskittyä kotimaan markkinoihin, sen sijaan että on pyritty tunkeutumaan naapurimaiden markkinoille, maksoi mitä maksoi.