natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As the Treaty had unexpectedly proved its use, the preparations for its expiry got off to a relatively easy beginning with 10 years still to go. ‘Founding treaties with a definite lifetime are rare.
Kun EHTY:n perustamissopimuksen hyödyllisyys oli näin todistettu melko odottamattomalla tavalla, keskustelut sen päättymisestä käynnistyivät suhteellisen rauhallisissa merkeissä kymmenen vuotta ennen määräaikaa. ”Määräaikaiset perustamissopimukset ovat harvinaisia.
And probably even rarer are those that expire on a note of success and mission accomplished’ (16). The process was launched by a Commission communication on the future of the Treaty of 15 March 1991.
Luultavasti vielä harvinaisempia ovat sopimukset, jotka päättyvät tällä tavalla toteamukseen onnistumisesta ja tehtävän täyttämisestä.” (17)
) «Consequences of the expiry of the ECSC Treaty, Resolution A3-0248/92»,OJ C 241, 21.9.1992.
) Yves-Thibault de Silguy, Suez-yhtiön pääjohtaja ja entinen Euroopan komission jäsen, teoksessa Cinquante ans de Communauté européenne du charbon et de l’acier, trente-quatre témoignages (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf), 2002.
27 it would seem, the German and French industrialists, would have preferred to retain the Treaty and thus extend the special situation of the two industries.
Ilmeisesti lähinnä Saksan ja Ranskan ammattipiireissä olisi toivottu sopimuksen jatkamista ja siten teräs- ja hiiliteollisuuden erikoisaseman säilymistä.
This position is understandable as the Treaty offered benefits in a number of fields: conversion aid, social policy and, particularly, research.
Tämä kanta oli ymmärrettävä sikäli, että rakenneuudistustukea, sosiaalipolitiikkaa ja erityisesti tutkimusta koskevat sopimusmääräykset olivat edullisia näiden kahden teollisuudenalan kannalta.
It was hard, however, to defend special treatment as there was no longer any reason to make an exception for the two industries: coal had no part to play any more, and steel was a product that had lost much of its symbolism and steel firms were acting like any other market players.
Erityiskohtelulle oli kuitenkin vaikea löytää perusteita. Hiilen merkitys oli mennyttä, teräskin oli menettänyt suuren osan symboliarvostaan, ja teräsalan yritykset joutuivat muiden tavoin noudattamaan markkinoiden logiikkaa.
At the other extreme, those in favour of the most liberal industrial policy possible, would have been happy with an even earlier expiry of the Treaty.
Sen sijaan eräät ääriliberalistisen teollisuuspolitiikan kannattajat olisivat mielellään nähneet EHTY:n sopimuksen voimassaolon päättyvän jo ennen määräaikaa.
It is true that this would not have caused any great political controversy.
On totta, ettei tämä olisi juurikaan aiheuttanut poliittista kuohuntaa.
The middle line between the two options described was easy to draw — the Treaty would last until it expired.
Kahden äärikannan välillä oli helppo päätyä kompromissiratkaisuun: sopimuksen annettaisiin pysyä voimassa määräaikaan asti.
The ‘exit’ from the Treaty began with a gradual slowdown in financial activity, the halting of certain forms of aid and the incorporation of existing schemes into the general machinery of Community law.
EHTY:n purkamisen valmistelut aloitettiin vähentämällä asteittain sen rahoitustoimintaa, lopettamalla joidenkin tukien maksaminen ja sisällyttämällä EHTY-järjestelyt yhteisön oikeuden yleisiin säännöksiin.
This was done with the incorporation of the relevant provisions into the existing Treaties.
Samalla Pariisin sopimuksen määräykset sulautettiin muihin perustamissopimuksiin.
Regrets and praise were already being expressed (18).
Oli haikeuden ja ylistyspuheiden vuoro. (19)
The Amsterdam European Council in June 1997 outlined the framework for the expiry of the Paris Treaty.
Pariisin sopimuksen voimassaolon päättymistä koskevat yleiset puitteet lyötiin lukkoon Eurooppa-neuvoston kokouksessa Amsterdamissa kesäkuussa 1997.
In February 2001, the Nice Treaty made the necessary legal arrangements for its expiry.
Helmikuussa 2001 tehdyssä Nizzan sopimuksessa annettiin EHTY:n oikeudellista purkamista koskevat määräykset.
These arrangements were divided into several stages.
Tarkemmat määräykset annettiin vaiheittain.
ECSC assets (about EUR 1.6 billion) were transferred to the European Community.
EHTY:n varat (noin 1,6 miljardia euroa) siirrettiin Euroopan yhteisölle.
The net income from these funds would be used for coal and steel research.
Näistä varoista saatavat nettotulot käytetään hiili- ja teräsalan tutkimukseen.
) Romano Prodi, President of the Commission, Fifty years of the European Coal and Steel Community, 34 different perspectives (http://europa.eu.int/ecsc/publications/book.pdf) 2002.
) Euroopan hiili- ja teräsyhteisön neuvoa-antavan komitean muistio EHTY-sopimuksen tulevaisuudesta (93/C 14/04, EYVL C 14, 20.1.1993, s.
Fifty years of European coal and steel ties with steel producers through a network of agreements.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä
France’s concerns about coke played an important part in its German policy and even in its European policy.
Luku 2 Hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden saavutukset ja rajat
The coal mines had been strongholds of the resistance to occupation and miners enjoyed real political prestige.
Hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden saavutukset ja rajat
All French production was nationalised after the liberation and an intensive propaganda campaign invited miners to take part in the ‘production battle’ to ensure the country’s independence.
Terästä ei voida valmistaa ilman hiiltä. Vaikka EHTY:n perustamissopimuksen yhdistämät kaksi teollisuudenalaa toki täydentävät toisiaan, ne ovat kehittyneet eri suuntiin yhteismarkkinoilla rakenteellisen erilaisuutensa vuoksi.
The Charbonnages de France group and its coalfields held a virtual monopoly of national output.
Hiiltä käytettiin kaikkialla kotien lämmityksestä teollisuuteen ja höyryvetureihin.
In Germany and Belgium, there was a strong coal industry run by private, relatively unconcentrated companies that were nevertheless linked by agreements.
Saksan liittotasavalta oli hiilentuottajana ylivoimainen muihin EHTY:n jäsenvaltioihin nähden, ja Ruhrin alue oli Euroopan jälleenrakennuksen symboli.
The threat to coal in the medium term lay in the rise in consumption of petroleum products, even though reserves were underestimated at the time.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä lisäksi että Ranska kärsi kroonisesta tuotannon vajauksesta, sillä ei ollut riittävästi koksaantuvaa hiiltä, jota tarvitaan teräksen valmistukseen masuuneissa. Suurimmat koksihiiliesiintymät olivat Ruhrin alueella.
The Paris Treaty provided for an increase in coal output and yet measures were being taken in the Six to increase oil supplies.
Toisaalta saksalaisilla yrityksillä olivat suojana korkea tullimuuri ja läheiset yhteisjärjestelyt teräksenvalmistajien kanssa.
Furthermore, imports were rapidly to become cheaper and eventually constituted a second threat.
Huoli koksista vaikutti merkittävästi ranskalaisten Saksan-politiikkaan ja jopa Euroo-pan-politiikkaan.
Steel too looked as if it was winning, whereas it was in fact under threat.
Hiilikaivokset olivat olleet vastarintaliikkeen linnakkeita miehitysvallan aikana, ja kaivosmiehillä oli Ranskassa todellista poliittista arvovaltaa.
The needs of the European market were huge and demand would continue to be strong until the mid-1960s.
Charbonnages de France -konsernilla ja sen hiilikaivoksilla oli lähes monopoliasema Ranskan hiilentuotannossa.
To meet these needs, wherever possible other materials were developed to replace steel: concrete in the construction industry, aluminium in motor vehicles and elsewhere.
Myös Saksan liittotasavallassa ja Belgiassa hiiliteollisuus oli hyvin merkittävää, mutta se oli yksityisten yritysten hallussa, ja keskittyminen oli vähäistä, joskin yrityksillä oli yhteistoimintajärjestelyjä.
The position of the steel industry differed quite sharply from one member country to another.
Alankomaiden hiilentuotanto oli vähäistä, Italian merkityksetöntä ja Luxemburgin olematonta.
In the Netherlands and Italy, the industry was partly public and relatively small.
Keskipitkällä aikavälillä hiilen asemaa horjutti öljytuotteiden merkityksen kasvu.
However, Italy built a pioneering coastal steelworks at its Cornigliano plant near Genoa.
Tosin maailman öljyvaroja aliarvioitiin vielä tuolloin.
It also had a dense and dynamic network of small firms involved in its electrical steel industry: its industry was about to experience remarkable growth.
Vielä Pariisin sopimusta tehtäessä hiilentuotannon odotettiin kasvavan, vaikka kaikki jäsenvaltiot pyrkivätkin jo lisäämään öljyntuontiaan. Hiilen asemaa uhkasi myös se, että öljyn tuontihinta oli laskussa.
The French and Belgian steel industries were exhausted by the occupation and their investments and technologies lagged behind, whereas Luxembourg continued to live symbiotically with Arbed, a steel giant with worldwide sales.
Myös teräksen asema näytti vahvalta, mutta sekin oli uhattuna. Euroopan markkinat nielivät valtavat määrät terästä ja kysyntä oli vilkasta 1960-luvun puoliväliin asti.
The German steel industry was still potentially very powerful.
Kysynnän tyydyttämiseksi pyrittiin kuitenkin löytämään teräkselle vaihtoehtoisia raaka-aineita: rakennusteollisuudessa betoni, autoteollisuudessa ja muilla teollisuudenaloilla alumiini.
Paradoxically, in 1950 it was the most modern in Europe.
Terästeollisuuden asema oli varsin erilainen eri jäsenvaltioissa.
Theoretically, it was dependent on French iron ore, but in practice it was increasingly turning to rich Swedish ore.
Italiassa ja Alankomaissa ala oli osittain valtion omistuksessa, mutta tuotanto oli melko vähäistä.
Chapter 2 Limitations and successes of the common market for coal and steel
Luku 2 Hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden saavutukset ja rajat
From similar beginnings at the outset of the ECSC, the two industries followed opposite trends in the next 10 years (see the graph below).
Hiili- ja terästeollisuudella oli läheiset keskinäiset suhteet vielä EHTY:n alkuvuosina, mutta ne kehittyivät vastakkaisiin suuntiin seuraavien 50 vuoden ajan (katso kaavio).
European coal underwent a radical decline whereas European steel maintained its world position.
Euroopan hiiliteollisuus lähti pitkään laskuun, kun taas terästeollisuus on säilyttänyt asemansa maailmanmarkkinoilla.
Percentage of coal and steel produced in the EU-15 (aggregate output) in relation to world coal and steel output n u l l world production was rising. In 2002 the European steel industry, which had reached and exceeded 20 % by the end of the century, accounted for some 18 % of rapidly growing world output.
EU:n 15 jäsenvaltion hiili- ja terästuotannon prosentuaalinen osuus koko maailman tuotannosta n u l l supistunut voimakkaasti, kun taas maailmanlaajuinen tuotanto on kasvanut.EU:n terästeollisuuden osuus nopeasti kasvavasta maailmantuotannosta nousi yli 20 prosenttiin 1990-luvun lopulla, ja se oli noin 18 prosenttia vuonna 2002.
In 1952, European coal and steel each accounted for some 15 % of world output.
Euroopan unioniin vuonna 2002 kuuluneiden 15 jäsenvaltion osuus sekä hiilen että teräksen tuotannosta koko maailmassa vuonna 1952 oli 15 prosentin luokkaa.
In 2002, European coal output was around 2 % of world output.
Vuonna 2002 EU:n hiilentuotanto oli pudonnut noin kahteen prosenttiin koko maailman tuotannosta.
The sharp rise in 1973 is explained by the arrival of UK coal.
Vuoden 1973 nousupiikki johtui brittiläisen hiilen mukaantulosta. EU:n hiilentuotanto on
ECSC economic policies: not all equally effective
EHTY:n talouspolitiikan vaihteleva teho
This section deals essentially with the period 1952–67 as, after the Communities merged, it is hard to distinguish ECSC action from that of the Communities in general.
EHTY:n talouspolitiikkaa koskeva esitys koskee pääasiassa vuosia 1952–1967, koska yhteisöjen sulautumisen jälkeen on vaikeaa enää erottaa EHTY:n toimintaa muiden yhteisöjen toiminnasta.
The different areas of economic intervention have been grouped together.
Seuraavassa esitellään talouspoliittisten toimenpiteiden eri kohteita.
The space devoted to each subject is proportional to the action effectively taken by the ECSC in that area.
Laajimmin käsitellään niitä aloja, joilla EHTY:n toiminta oli tehokkainta.
Overall, the common market was provided with adequate supplies of raw materials.
Raaka-aineiden saatavuus yhteismarkkinoilla oli kokonaisuutena riittävä.
There were no lasting shortages.
Pitkäaikaista raaka-ainepulaa ei ollut.
The ECSC, however, played a secondary role here as, essentially, supply was regulated by the market and by technology.
EHTY:n vaikutus tähän oli kuitenkin vain toissijainen, sillä raaka-aineen saatavuudesta määräävät markkinat ja teknologia.
The common market never lacked coal, although the situation was tight for a short time in 1954.
Yhteismarkkinoilla ei ollut hiilipulaa, ellei tilanteen hetkellistä kiristymistä vuonna 1954 oteta lukuun.
Output and especially imports satisfied demand.
Kysyntä pystyttiin tyydyttämään omalla tuotannolla ja huomattavalla tuonnilla.
The low cost of imports was largely the cause of the European coal crisis (see below).
Tuontihiilen halpuus oli suurelta osin syynä yhteisön hiilikriisiin (katso jäljempänä).
Coking coal supplies were adequate for the same reasons, particularly as the new steel processes allowed considerable savings in coke.
Samoista syistä myös koksia on ollut käytettävissä riittävästi, varsinkin kun tätä raaka-ai-netta tarvitaan uusissa terästuotantoprosesseissa paljon vähemmän kuin ennen.
Nor did the Community lack iron.
Yhteisöllä ei myöskään ole ollut pulaa raakaraudasta.
Here the picture changed.
Tältä osin tilanne on kuitenkin muuttunut vuosien mittaan.
The amount of iron ore from Lorraine fell sharply.
Lorrainen alueen rautamalmin merkitys on pienentynyt.
Let us take 1967 as an example: ‘In the iron-ore market, the structural changes which have been in progress for some time continued during the year under review.
Tästä kertoo seuraava ote vuoden 1967 yleiskertomuksesta: ”Jo hyvin tunnetut rakennemuutokset jatkuivat rautamalmimarkkinoilla tarkasteluvuoden aikana.
The use of inexpensive high-grade ores imported from non-member countries led to a further decline in the consumption of indigenous ores. . . . intra-Community trade now consists solely of sales by the French mines to Belgium, Luxembourg and the Saar’ (20
Kolmansista maista tuotavan hyvälaatuisen ja huokean malmin käyttö vähensi entisestään yhteisöstä peräisin olevan malmin kysyntää. – – yhteisön sisäinen malmikauppa koostuu nykyään yksinomaan ranskalaisten kaivosten toimituksista Belgiaan, Luxemburgiin ja Saarlandiin – –.” (21)
It proved impossible in terms of comparative costs to compete with the ore of high iron content imported by sea from Africa and Latin America.
Afrikasta ja Latinalaisesta Amerikasta meritse tuotava erittäin rautapitoinen malmi oli ylivoimaisesti edullisempaa kuin yhteisön malmi.
By the start of the 1960s, the iron mines were starting to close, in every instance preceding the closure of the coal mines.
Keskustelu rautakaivosten sulkemisesta virisi jo 1960-luvun alussa. Rautakaivosten lopettamista seurasi kaikkialla myös hiilikaivosten lopettaminen.
This development was closely linked to the concomitant success of the coastal steel industry.
Tähän kehitykseen liittyy läheisesti terästeollisuuden siirtyminen rannikkoseuduille.
Scrap is of particular importance in the long term as its use illustrates the endlessly recyclable properties of steel.
Ainoa raaka-aine, jonka saatavuuteen EHTY pyrki määrätietoisesti vaikuttamaan, oli romurauta.
In fact, its ecological aspect is one of the keys to its later revival. Scrap consumption is linked to production technologies.
Romurauta on erityisen merkittävää pitkällä aikavälillä, koska sen käyttökelpoisuus on osoitus teräksen
) First General Report on the Activities of the Communities in 1967, p. 225.
) Ensimmäinen yleiskertomus Euroopan yhteisöjen toiminnasta 1967, s. 225.
33 steelworks.
35 rajattomasta kierrätettävyydestä.
However, the technical features of steel plants in the six countries varied considerably.
Ekologiset näkökohdat johtivatkin ennen pitkää romuraudan käytön elpymiseen.
Italian steel stood out as it was a major scrap consumer for its electrical plants.
Romuraudan käyttö liittyy läheisesti tuotantotekniikkaan.
The historian Ruggero Ranieri has demonstrated that free access to the scrap market was a major reason for Italy agreeing to the Schuman Plan (21).
Koska masuuneissa sitä voidaan käyttää vain pienehkö määrä valua kohden, suurin osa sulatetaan valokaariuunissa.
The opening of the common market prompted a sharp rise in scrap consumption.
Yhteisön kuuden alkuperäisen jäsenmaan välillä oli kuitenkin suuria eroja teknisessä kehityksessä.
It went up by almost 40 % between 1952 and 1958.
(22) Yhteismarkkinoiden avautuminen johti romuraudan kysynnän nopeaan kasvuun: vuosien 1952 ja 1958 välillä sen käyttö lisääntyi 40 prosenttia.
This increase was chiefly satisfied by imports from the USA.
Kysynnän lisäys tyydytettiin pääasiassa tuonnilla Yhdysvalloista.
However, market strains led to adverse effects: disruption of the US market, sharp rise in European prices and import fraud.
Kireä markkinatilanne johti kuitenkin nurinkurisiin seurauksiin eli markkinahäiriöihin Yhdysvalloissa, romuraudan hinnan jyrkkään nousuun EHTY:ssä ja jopa tuontipetoksiin.
The High Authority was forced to intervene by setting up an import equalisation fund and providing premiums and loans in order to economise on scrap.
Korkea viranomainen joutui puuttumaan asiaan perustamalla tuonnintasausrahaston sekä myöntämällä palkkioita ja lainoja romuraudan säästötoimia varten.
The intervention was fairly short-lived as the tension began to ease in 1958.
Toimenpiteiden kesto jäi kuitenkin melko lyhyeksi, sillä tilanne alkoi helpottua jo vuonna 1958.
From then on scrap supplies entered into self-regulatory market cycles. Steel that has been sold returns to production in the form of scrap.
Siitä lähtien markkinasuhdanteiden itsesäätely on toiminut: käytetty teräs palautuu tuotantoon romurautana.
Two ECSC Treaty provisions, Articles 65 and 66, relate more particularly to production structures.
EHTY:n perustamissopimuksen 65 ja 66 artiklassa käsitellään erityisesti tuotantorakenteita.
Article 65 is the famous anticartel Article: ‘All agreements between undertakings, decisions by associations of undertakings and concerted practices tending directly or indirectly to prevent, restrict or distort normal competition … shall be prohibited’.
Ensimmäisessä kielletään kartellit: ”Kiellettyjä ovat yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan suoraan tai välillisesti estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua yhteismarkkinoilla – –.”
Article 66 requires the High Authority to give prior authorisation for all concentrations between undertakings affected by merger, acquisition of shares, etc. (22).
Jälkimmäisessä edellytetään korkean viranomaisen lupaa kaikkiin yritysten välisiin toimiin (sulautuminen, osakkeiden hankkiminen tms.), joiden seurauksena syntyy yrityskeskittymä.
) In addition, a merger must have a Community dimension and reach a sectoral turnover threshold.
) Lisäksi edellytetään, että keskittymä on yhteisön laajuinen ja että sen osuus alan liikevaihdosta ylittää kynnysarvon.
Fifty years of European coal and steel principle was to outlaw all concerted practices’.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä viranomaisen näkökulmasta näiden kilpailunrajoituksia koskevien artikloiden poliittinen merkitys oli ratkaisevan tärkeä, sillä se liittyi kysymykseen, pitäisikö sallia se, että Saksan terästeollisuus keskittyy uudelleen, ja pitäisikö Ruhrin alueen kartellit herättää henkiin.
He specified in August 1952: ‘The Treaty, which is the first antitrust law in Europe, provides a mandate for dissolving cartels, prohibiting restrictive practices and preventing all excessive concentration of economic power’ (23).
Kilpailunrajoitusartikloiden tarkoituksena oli saada amerikkalaiset vakuuttuneiksi perustamissopimuksen taustalla olevasta perus-fi losofi asta.
In fact, there was at the very least a misunderstanding, as the Germans, convinced that the reconcentration of steel firms was an economic necessity, counted on Article 66 to reverse the dismantling of the groups into 28 separate steel companies that had been ordered after the war by the occupation authorities.
Ne olivat merkittäviä myös ranskalaisille, jotka pelkäsivät suuria saksalaisia konserneja. Monnet totesi kesäkuussa 1950, että hänen johtoajatuksenaan oli kaikkien yhteistoimintajärjestelyjen tuomitseminen.
At the start of the Treaty, the largest and best-known coal cartels were the Comptoir belge des charbons (Cobechar), the Association technique de l’importation charbonnière (ATIC) in France and, especially, the Gemeinschaftorganisation Ruhrkohle (GEORG).
EHTY:n alkuvuosina yhteisön tunnetuimmat ja laajimmat hiilikartellit olivat belgialainen Comptoir belge des charbons (COBECHAR), ranskalainen Association technique de l’importation charbonnière (ATIC) ja erityisesti saksalainen Gemeinschaftsorganisation Ruhrkohle (GEORG).
The question of dismantling these coal cartels was discussed at length by the High Authority.
Hiilikartellien purkaminen aiheutti runsaasti päänvaivaa korkealle viranomaiselle.
It was less than enthusiastic to go ahead as one effect of cartels is to regulate a market, even if it is not always to the advantage of consumers.
Se empi pitkään, sillä kartellien etuna on se, että ne säätelevät markkinoita, vaikka tästä voikin joskus olla haittaa kuluttajille.
In addition, the Dutch, who were major coal importers, were very hostile to cartels but relatively isolated in their position.
Suurena hiilentuojana Alankomaat vastusti kartelleja henkeen ja vereen, mutta se jäi asiassa varsin yksin.
The High Authority reached a decision in 1963.
Korkea viranomainen pääsi ratkaisuun vuonna 1963.
Cartels were less visible in the steel industry, but concerted practices were nevertheless a well-established feature.
Ruhrin hiilellä oli tuolloin virallisesti kaksi myyntiorganisaatiota, mutta tämä oli pelkkää silmänlumetta, sillä molemmat myivät hiiltä samaan hintaan ja samoilla ehdoilla.
35 through the network of trade organisations, for instance the Comptoir des produits sidérurgiques, which managed orders.
37 luvattiin, että he saisivat säilyttää myyntimonopolia hallussaan pitävän National Coal Boardin liittyessään yhteisöön. Belgia sai pitää COBECHARin Belgian hiilikaivosten erityisongelmien varjolla.
There were price parity systems everywhere which enabled steelmakers to reduce the impact on customers of geographic distance and thus distribute orders by adjusting them to production capacities.
Väsyneenä jatkuvaan riitelyyn korkea viranomainen julisti vähän ennen lopettamistaan, että kilpailua ei enää tarvittu hiilikaupan alalla yhteismarkkinoilla, koska hiili joutui muutenkin kilpailemaan ankarasti muita energiamuotoja vastaan.
In Germany, the first difficulties on the steel market in 1964 prompted a fresh wave of cartel-forming.
Perustamissopimus ei ollut saanut aikaan minkäänlaista muutosta hiilialalla.
At European level, a cartel was set up even before the ECSC Treaty.
Teräskartellit olivat hiilikartelleja hienovaraisempia, mutta niiden yhteistoiminta oli aivan yhtä konkreettista.
It bore the discreet name of Steelmakers Club and, unofficially, intervened only in trade outside Europe.
Jäsenvaltioiden alueella oli monia erilaisia yhteistoimintajärjestelyjä.
The evidence for this lies in an extract from their minutes in 1955: ‘Our contacts with the representatives of the other five Community groups have undeniably made it possible to arrange certain necessary transactions in the period that followed the establishment of the common market.
Ranskassa ne perustuivat alan järjestöjen verkostoon: esimerkiksi tilauksia sääteli Comptoir des produits sidérurgiques.