natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This crisis could serve as an emblem of those situations which the international community appears tohave forgotten, despite the fact that the country in question is one of the most vulnerable in the world.Tajikistan suffers from its geographical situation (an arid mountainous land with no outlet to the sea),its recent political history (a bloody civil war waged from 1992 until 1997, the fall-out from which continues to impact upon conflicts in Afghanistan and other neighbouring countries), and a terrible drought(the worst the region has seen in 75 years) which started in 2000, creating the conditions for famine inthe south, as well as for widespread chronic malnutrition elsewhere.
Tadzˇikistan on tyypillinen esimerkki kriisistä, jonka kansainvälinen yhteisö näyttää unohtaneen, vaikkakyseinen maa kuuluu maailman heikoimmassa asemassa oleviin. Sen tilanne on epäsuotuisa seuraavientekijöiden takia: maantieteellinen sijainti (kuiva ja vuoristoinen alue ilman meriyhteyttä), poliittinennykyhistoria (vuosina 1992–1997 käyty verinen kansalaissota, jonka vaikutukset tuntuvat vieläkinyhdessä Afganistanin ja muiden naapurimaiden kriisien kanssa) ja kuivuus (vuonna 2000 alkanut kuivakausi, joka on alueen pahin 75 vuoteen ja joka on aiheuttanut nälänhätää maan eteläosissa, joissaesiintyi entuudestaan jatkuvaa laajalle levinnyttä aliravitsemusta).
When 80 % of the population live below the poverty line and most people have no access to drinkingwater or electricity, it is difficult to distinguish between a true emergency and ‘normal’ conditions inwhich the fragile balance of life depends entirely on the constant (though always inadequate) influx offoreign aid.
Tadzˇikistanin tilanteessa, jossa 80 prosenttia väestöstä on pysyvästi köyhyysrajan alapuolella eikä suurimmalla osalla väestöstä ole käytettävissä juomavettä eikä sähköä, on vaikeata erottaa todellinen hätätila niin sanotusta normaalitilasta, ja niiden välillä tasapainoillaan epävakaasti ainoastaan ulkoisen,usein riittämättömän, avun turvin.
Europe has long been Tajikistan’s most important donor, and is involved in both emergency and structural projects of various kinds.
Eurooppa on ehdottomasti Tadzˇikistanin tärkein avunantaja, joka on sitoutunut hätäapua ja rakennetukea koskeviin erityyppisiin hankkeisiin.
ECHO has been active in the country continuously since 1993, when itspent EUR 7.9 million on interventions.
ECHO on toiminut Tadzˇikistanissa keskeytyksettä vuodesta 1993,jolloin määräraha oli 7,9 miljoonaa euroa.
This allocation almost doubled between 1998 and 2000, whenthe civil war drove more than 600 000 people from their homes (10 % of the total population). The budget foreseen for 2001 was EUR 10 million, most of which was to provide food and basic health care.
Määräraha lähes kaksinkertaistettiin vuosina 1998–2000,jolloin sisällissota oli ajanut kodeistaan yli 600 000 henkilöä (kymmenen prosenttia kokonaisväestöstä).Vuodelle 2001 varattiin humanitaariseen apuun 10 miljoonaa euroa ennen kaikkea elintarvikkeisiin japerusterveydenhoitoon.
The UN agencies’ most recent appeals on behalf of Tajikistan (in 1999 and 2000) met with a lukewarmresponse from the donor community, covering less than half of the country’s humanitarian needs. Inthese circumstances, it is difficult to imagine the EU being able to withdraw in the near future.
On vaikeata kuvitella, että avun antaminen voitaisiin päättää lyhyellä aikavälillä, koska tuki, jonka avunantajamaiden yhteisö tarjosi vastauksena viimeisimpiin YK:n elinten vetoomuksiin vuosina 1999 ja2000, ei kattanut puoltakaan humanitaarisen avun tarpeesta.
Afghanistan — caught between war and drought
Afganistan: sotaa ja kuivuutta
On any list of the most unlucky peoples in the world, the Afghan people would certainly figure close tothe top, especially since the September 2001 terrorist attack against the United States.
Erityisesti syyskuussa 2001 Yhdysvaltoihin kohdistuneiden terroristihyökkäysten jälkeen voidaan afgaanien katsoa kuuluvan maailman epäonnisimpiin kansoihin.
The misfortuneswhich have befallen this country are terrible by any standards.
Maata koetelleiden vastoinkäymisten luettelo on pitkä.
Afghanistan has been in a continuous state of war for 21 years.
Afganistanissa on käyty sotaa jo 21 vuotta yhtäjaksoisesti.
It has the highest number of refugeesand displaced persons in the world (2 million in Pakistan, 1.4 million in Iran and more than a millionwithin its own borders), and is the second most heavily-mined country, after Angola.
Pakolaisten ja hätäsiirtolaisten määrä onmaailman suurin (2 miljoonaa Pakistanissa, 1,4 miljoonaa Iranissa ja yli miljoona maan rajojen sisällä),ja ainoastaan Angolan maaperässä on enemmän jalkaväkimiinoja.
The country’s structural poverty now affects almost all its people, as can be seen by a number of indicators: 90 % of the inhabitants have no access to clean drinking water, and whole areas (such as the Hazarajat) suffer from endemic malnutrition, with the rate of ‘nutritional insecurity’ reaching 70 % in thecapital Kabul.
Maassa vallitseva rakenteellinen köyhyys koskee lähes koko väestöä: 90 prosenttia asukkaista on ilmanjuomavettä, kokonaiset alueet (kuten Hazarajat) kärsivät aliravitsemuksesta, ja pääkaupunki Kabul kärsii 70-prosenttisesti elintarvikepulasta.
At the same time, the human rights violations which are characteristic of contemporary wars havereached an alarming level of ferocity in Afghanistan, and many of them qualify as war crimes, or crimesagainst humanity.
Nykyisille selkkauksille ominainen ihmisoikeuksien loukkaaminen on Afganistanissa huolestuttavanyleistä ja raakaa, ja usein kyseessä ovat sotarikokset tai rikokset ihmisyyttä vastaan.
The various sides regularly massacre civilians and prisoners, and explicitly discriminateon grounds of gender, ethnic origin and religious faith.
Konfliktin osapuolet surmaavat järjestelmällisesti siviilejä ja vankeja, ja syrjintää tapahtuu avoimesti henkilön sukupuolen,etnisen alkuperän ja uskonnollisen vakaumuksen perusteella.
In addition, this part of central Asia is particularly vulnerable to natural disasters.
Kaiken tämän lisäksi kyseinen Keski-Aasian alue on altis tietyille luonnonkatastrofeille.
Afghanistan alone suffered three earthquakes between 1998 and 1999, followed in 2000 by the worst winter drought theregion has seen for 30 years.
Ainoastaan Afganistanissa oli vuosina 1998 ja 1999 kolme maanjäristystä. Vuonna 2000 talvikauden kuivuus olipahin 30 vuoteen.
In such circumstances, material generosity on the part of the donors is not enough to ensure effectivehumanitarian intervention. You also need people in the field who are determined to overcome the twomain obstacles by which the warring parties have prevented humanitarian aid from reaching their victims: the general climate of insecurity, and the unacceptable conditions and constraints which have beenimposed, such as those the Taliban tried to place on women, whether Afghan war victims, or foreignersengaged in humanitarian work.
Tällaisessa tilanteessa tehokkaaseen humanitaariseen toimintaan ei riitä avunantajien aineellinen apu.Kentällä tarvitaan ihmisiä, jotka ovat valmiita voittamaan ne kaksi suurinta estettä, jotka aseelliset osapuolet ovat luoneet humanitaaristen toimijoiden ja selkkauksen uhrien välille: maassa vallitseva epävarmuus ja tuomittavat rajoitukset, joita talebanit kohdistivat naisiin, ovatpa nämä sitten afganistanilaisiasodan uhreja tai ulkomaalaisia avustustyöntekijöitä.
Despite all these problems, the European Union is still one of the principle donors involved in Afghanistan. It is a moral duty to show solidarity – through actions and not just words — with those whoare suffering.
Kyseisistä vaikeuksista huolimatta Euroopan unioni on yksi Afganistanin suurimmista avunantajista,koska solidaarisuuden osoittaminen kriisien uhreille on Euroopan vääjäämätön tehtävä.
In addition to ECHO’s work, we have a number of other programmes, dealing with foodaid, the return of refugees and de-mining, which also help relieve the suffering of the Afghan people.
Afganistaninsiviiliväestön kärsimysten lievittämiseen pyritään ECHOn lisäksi myös tietyillä erityisohjelmilla, jotka koskevat elintarvikeapua, pakolaisten paluuta ja miinanraivausta.
Participants in the Afghanistan ‘food for work’programme. Even before the2001 war, the EU was actively working to overcomethe structural poverty whichnow affects almost all thecountry’s inhabitants.
Food for work -ohjelman osallistujia Afganistanissa.Euroopan unioni oli jo ennenvuoden 2001 sotaa sitoutunut lievittämään maan rakenteellista köyhyyttä, joka koskee lähes koko väestöä.
When dealing with crises caused byarmed conflict, respect for humanrights and gender equality are priorities.
Konflikteihin liittyvissä kriiseissäensisijaista on ihmisoikeuksien kunnioittaminen ja sukupuolten välinentasa-arvo.
During both the planning stageand implementation, close attentionmust be paid to ensure that projectsdo not have ‘negative collateraleffects’. In certain cases, interventionhas been known to undermine thebeneficiaries’ rights, rather thanstrengthen them.
Toimia suunniteltaessa janiitä täytäntöön pantaessa kiinnitetään huomiota siihen, että annettuapu ei vaikuta kielteisesti olemassaolevaan tilanteeseen, sillä joissakintapauksissa edunsaajien oikeudetsaattavatkin vaarantua.
In the first instance, the EU providesvictims of humanitarian crises withmedical and food aid, as well as withtemporary shelter, drinking waterand sanitary facilities.
Euroopan unioni tarjoaa humanitaaristen kriisien uhreille apua ensisijaisesti terveydenhuollon ja elintarvikkeiden osalta sekä mahdollisestitilapäisenä majoituksena, johonliittyy juomaveden saanti ja saniteettimahdollisuudet.
In practice,each of these different types of aidrequires its own specific approach,which will vary with the complexityof the crisis.
Kaikki kyseisetavustamismuodot edellyttävät kriisin monitahoisuuden mukaan eriytettyä lähestymistapaa.
In designing each project, a number of factors have to betaken into account: the length andscale of the crisis (some of therefugee camps set up along the Rwandan border following the 1994genocide housed more than 200000people), as well as the characteristicsof the society concerned (i.e. the economic level, structure and customs ofeach community concerned), and thegeographical context (whether hot orcold, dry or rainy).
Kutakin toimea suunniteltaessa otetaan huomioon eri tekijöitä: kriisin kesto jalaajuus (Ruandan rajoilla oli vuoden1994 kansanmurhan jälkeen yli 200 000 henkilön pakolaisleirejä),asianomaisen yhteiskunnan ominaispiirteet (hyvinvoinnin aste,yhteisöjen rakenteet ja tavat) sekämaantieteellinen tilanne (lämmintai kylmä ilmasto, kuiva tai kosteaalue).
In addition, theimpact of human conflict is sometimes aggravated by natural disasters, such as drought, flooding orearthquakes.
Joissakin tilanteissa ihmistenaiheuttamien konfliktien seurauksiinyhdistyvät luonnonkatastrofien (kuivuus, tulvat ja maanjäristykset) seuraukset.
As for crises brought on by naturaldisasters, the emphasis should be ondeveloping a culture of ‘disaster preparedness’ in high-risk countries, onboth the theoretical and the practical level.
Luonnonkatastrofien yhteydessä tuntuu yhtä tärkeältä, että erityisesti riskialttiissa maissa olisi valmistauduttava katastrofeihin sekä teoriassaettä käytännössä.
The ECHO Programme for Disaster Preparedness (Dipecho) hasbeen set up to meet this need. Themain goals of Dipecho are to assessthe risk of natural disasters, and tolimit their impact.
Tähän tarkoitukseen on laadittu katastrofienehkäisyyn tarkoitettu ECHO-ohjelma Dipecho, jonka tärkeimpinä tavoitteina on riskien arviointi ja luonnonkatastrofien seurausten rajoittaminen.Kyseisen ohjelman, jossa käytetäänkokonaisvaltaista lähestymistapaa,mutta jonka toiminta keskittyytietyille riskialueille (Karibia, Keski-Amerikka ja Kaakkois-Aasia), tarkoituksena on vahvistaa asianomaistenyhteisöjen asemaa.
The programmetakes a global approach, while concentrating its activities in a numberof high-risk areas — the Caribbean,Central America, and south-east Asia. Its overall aim is to reduce thevulnerability of those communities,which are most at risk.
Kokemus on osoittanut, että silloinkun onnistutaan vahvistamaan ihmisiä, paikkoja ja asioita, säästetäänihmishenkiä, rajoitetaan vahinkoja javähennetään viime kädessä humanitaarisen avun tarvetta mahdollisenuuden katastrofin tapahtuessa.
Most of the countries where humanitarian operations are carried out aredefined by the international community as ‘less developed’. Their oftendrastic lack of revenues and thestructural weaknesses of theireconomies make them all the morevulnerable.
Suurimmalle osalle hätäapua saavista maista yhteistä on se, että nekuuluvat kansainvälisessä luokittelussa niin sanottuihin vähitenkehittyneisiin maihin, joiden asemaa heikentävät alhaiset tai hyvinalhaiset tulot ja talouden heikkorakenne.
Only one in three of thecountries which receive humanitarian aid are classified in internationalstatistics as ‘middle-income’ countries (e.g. the Balkan States).
Ainoastaan kolmanneshumanitaarista apua saavista maista (muun muassa Balkanin maat)on tilastollisesti luokiteltu keskituloisiin maihin.
Experience shows that attempts tomake people, places and propertyless vulnerable do work: fewerhuman lives are lost, less materialharm is done, and when a new disaster does strike, the level of humanitarian aid required is lower.
Euroopan unioni otti kesäkuussa2001 käyttöön uuden hallinnollisenmenettelyn, jonka tarkoituksena onhumanitaaristen toimien nopeuttaminen vakavissa ja yllättävissä hätätapauksissa. Sen ansiosta toiminnan
However, widespread extreme poverty is only one feature common to themajority of countries, which receivehumanitarian aid.
Mutta laaja ja äärimmäinen köyhyyson ainoastaan yksi useimmillehätäapua saaville maille yhteinenpiirre.
Along with its partners (UN agencies,the Red Cross Network and NGOs),the EU has beenactively involved in85 countries, spanning all five continents.
täytäntöönpanoon kentällä tarvittavaa vähimmäisaikaa (rahoituspäätöksen tekeminen ja ennaltavalitun toimintakumppanin mobilisointi) on pystytty vähentämäänkeskimäärin viidestä päivästä24–48 tuntiin.
unforeseen emergencies.
Kukaan ei voi ollasitä nopeampi.
As a result,the minimum time required tolaunch a field operation (i.e. adopt afinancial decision and mobilise thepre-selected operational partner)has been reduced from an averageof 5 days to a maximum of 24–48hours.
Euroopan unioni ontoiminut kumppaneidensa –Yhdistyneiden kansakuntien elinten,Punaisen Ristin jakansalaisjärjestöjen –kanssa jokaisessamaanosassa ja yhteensä 85 maassa.
Up until the mid 1990s, Colombia was viewed as no morethan an occasional candidate for humanitarian aid, in theaftermath of natural disasters such as epidemics, earthquakes, volcanic eruptions, floods and droughts.
Kolumbiaa pidettiin 90-luvun puoleenväliin saakka satunnaisena hätäavun saajana luonnonkatastrofien (epidemiat,maanjäristykset, tulivuoren purkaukset, tulvat ja kuivuus)johdosta.
It was in 1996/97 that Colombia first figured among the EU’s humanitarian priorities, with an intervention, coveringboth cities and rural areas, aimed at the civilian victims ofthe widespread violence thrown up by the conflict betweena number of different groups: guerrillas, drug traffickersand government forces.
Vuodesta 1996 Euroopan unioni on asettanut ensisijaiseksi tavoitteekseen auttaa kaupunkien ja maaseudun siviiliväestöä, joka kärsii seuraavien kolmen tahon välisenpysyvän konfliktin aiheuttamasta jatkuvasta ja laajastaväkivallasta: sissiryhmät, huumekauppiaiden liigat ja hallituksen aseistetut joukot.
The combination of repeated natural disasters and armedconflict has turned a significant number of Colombians into ‘rural displaced persons’ (as many as a million and ahalf at any one time), while condemning many others to the no less tragic fate of the country’s marginal urban communities.
Toistuvien luonnonkatastrofien ja aseellisten selkkaustenyhteisvaikutuksesta huomattava osa kolumbialaisista onmaaseudulla asuvia hätäsiirtolaisia (nykyisin puolitoistamiljoonaa henkilöä) tai syrjäytynyttä kaupunkiväestöä.
In Colombia, the EU collaborates with about 50 local and European NGOs. For several years now, it has been in thefront line of international work to relieve the suffering ofthe most vulnerable groups in this society.
Euroopan unioni on jo muutaman vuoden ajan yhteistyössänoin 50 eurooppalaisen ja paikallisen kansalaisjärjestönkanssa toiminut keskeisesti Kolumbian heikoimmassa asemassa olevien väestönosien vaikeuksien ja kärsimysten lievittämiseksi.
In ECHO’s 2001budget, EUR 10 million were allocated for both primaryneeds (shelter, food and health care) and ‘psychologicalaid’ programmes, which are vital wherever the systematicviolation of human rights is one of the crisis’ main sources.
Vuoden 2001 talousarviosta annettiin 10–15miljoonaa euroa sekä perustarpeisiin (asuminen, elintarvikkeet, terveydenhuolto) että niin sanottua psykologista apuakoskeviin ohjelmiin, jotka osoittautuvat keskeisiksi silloin,kun kriisi perustuu järjestelmälliseen ihmisoikeuksien loukkaamiseen.
One third of the population of East Timor was forced to leave their homes following the 1999 war.
Kolmannes Itä-Timorin väestöstä on joutunut lähtemään asuinsijoiltaan vuonna 1999 tapahtuneen selkkauksenseurauksena.
Although limited in terms of the geographical area covered and the size of the population involved (780 000 inhabitants), the crisis which broke out in Timor in mid-1999 — causing thousands of deathsand forcing a third of the population from their homes — has been one of the most alarming in the eyesof the international community.
Vaikka Itä-Timor on alueeltaan ja väestöltään pieni (780 000 asukasta), maassa vuoden 1999 puolessavälissä puhjennut humanitaarinen kriisi – jossa kuoli tuhansia ihmisiä ja kolmannes asukkaista joutuihätäsiirtolaisiksi – on eräs kansainvälistä yhteisöä eniten vavisuttaneista kriiseistä.
Thanksto these moves, the country was able to win its independence, in line with the results of the referendumon secession from Indonesia. The first democratic elections were held in August 2001.
Se sai YK:n turvallisuusneuvoston päättämään rauhanturvajoukkojen lähettämisestä ja sellaisen väliaikaisen kansainvälisen hallinnon asettamisesta Diliin, jolla varmistettiin alueen itsenäistyminen Indonesiasta eroamisestajärjestetyn kansanäänestyksen tuloksen mukaisesti ja ensimmäisten demokraattisten vaalien pitäminenelokuussa 2001.
The massacre of civilians and the massive population exodus provoked by the pro-Indonesian ‘Unionist’militias (in early 2001, there were still 120 000 East Timorese refugees in the western part of the island)were the final blow for such a poor country. At that time, East Timor was already extremely vulnerablefollowing 23 years of Indonesian military rule, characterised by gross violations of human rights andrecurring famine.
Indonesialaismielisten niin kutsuttujen unionistimiliisien aiheuttamat siviiliväestön verilöylyt ja joukkopaot (alkuvuodesta 2001 saaren länsipuolella oli vielä 120 000 itätimorilaista pakolaista) saattoivatahdingon partaalle kyseisen äärimmäisen köyhän maan, jonka oli tehnyt erittäin haavoittuvaksi 23 vuotta kestänyt Indonesian sotilasmiehitys, jolle olivat ominaisia törkeät ihmisoikeuksien loukkaukset ja kaikkinainen puute.
ECHO and its partners played a leading role within the large international aid machine. The aim was toobtain the return of the refugees and guarantee an acceptable level of logistical organisation, food andhealth care for the whole population.
ECHO ja sen kumppanit ovat olleet keskeisessä asemassa kansainvälisessä avustuskoneistossa, joka onasettanut tavoitteekseen pakolaisten paluun mahdollistamisen ja tyydyttävän asumis-, ravitsemus- jahygieniatason takaamisen koko väestölle.
Appropriations amounted to EUR 13 million in 1999, EUR 15 million in 2000, and almost EUR 11.3 million in 2001. Timor is now one of the major beneficiaries of EUhumanitarian action.
Itä-Timor kuuluu Euroopan antaman humanitaarisen avun tärkeimpiin edunsaajamaihin: se sai 13 miljoonaa euroa vuonna 1999, 15 miljoonaa euroa vuonna 2000,ja kuluneena vuonna se saa arviolta 10–15 miljoonaa euroa.
During 2002, the Union plans gradually to withdraw its support, once the emergency situation can be declared to be over, and reconstruction and development programmes have beenlaunched.
Euroopan unionin on määrä päättää avunantaminen asteittain vuonna 2002, mikäli se ja muut avunantajat katsovat hätätilan päättyneeksi jaaloittavat jälleenrakennus- ja kehitysohjelmat.
The EU and its partners: an ongoing strategic dialogue
EU:n ja sen yhteistyökumppaneiden jatkuva strateginen vuoropuhelu
This collaboration is based ontrust and a long mutual familiarity.To ensure that projects are implemented to maximum effect, the Union signs ‘framework contracts’with partners selected for their professional competence and substantial experience.
Geneven yleissopimuksia, joita kansainvälinen yhteisö on vuodesta1949 alkaen ihmisarvon kunnioittamiseksi myös sotatilanteessa tehnytja ratifioinut, rikotaan järjestelmällisesti.
In certain complex crises, however,which engulf large geographicalareas and entail massive populationmovements, only the major UNagencies, such as the World Food Programme (WFP) and the High Commission for Refugees (UNHCR),have the necessary logistical capacity to ensure the regular and evenhanded distribution of aid.
Euroopan unioni toimii kentälläkumppaneidensa välityksellä.Kyseessä ovat Yhdistyneiden Kansakuntien erityiselimet, Punaisen Ristinrakenteet ja kansalaisjärjestöt.Kyseinen yhteistyö perustuu luottamukseen ja keskinäiseen tuntemukseen.
Similarly,there are extreme emergenciescaused by events that could not beforeseen (such as natural disasters)in which only the Red Cross’s farreaching network, combined withthe unique experience of its fieldagents, can guarantee that aid isdelivered to the right places in time.
Toiminnan mahdollisimmantehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi unioni tekee ammattitaitoaja kokemusta koskevat edellytyksettäyttävien kumppanien kanssa puitesopimuksen. Kyseessä on tapauskohtainen väline, jonka muotoa on ajanmyötä tarkistettu ja yksinkertaistettu.Puitesopimus on allekirjoitettu jo yli180 kumppanin kanssa.
During the period 1998–2000,around two thirds of the funds allocated for humanitarian aid werechannelled to NGOs; UN agenciesreceived around 20 %, and the Red Cross around 10 %.
Varojen jakautuminen kumppaneiden kesken vuosina 1998–2000osoittaa, että humanitaarisen avuntalousarviosta osoitetaan kansalaisjärjestöille noin kaksi kolmasosaa, YK:n elimille noin 20 prosenttia ja Punaiselle Ristille noin 10 prosenttia.
To ensure the most appropriateresponse to every crisis, the European Union must thereforechoose its operating partners carefully and quickly.
Toisissa täysin odottamattomista kriiseistä johtuvissaäärimmäisissä hätätilanteissa – esimerkiksi suurissa luonnonkatastrofeissa – yksinomaan Punaisen Ristinlaaja verkosto ja sen kumppaneidenainutlaatuinen kokemus mahdollistavat humanitaarisen avun nopeanperille viemisen ja asianmukaisenjakamisen kentällä.
ECHO’s operational choices thus relyever more closely on the ongoing‘strategic dialogue’ it conducts withall its partners, and with the EUMember States, who are importantplayers in their own right in the fieldof humanitarian aid.
Voidakseen toimia jokaisessa kriisissä soveliaimmalla tavalla Euroopan unionin on valittava huolellisesti ja nopeasti toimintakumppaninsa, jotka toteuttavat humanitaariset toimet.
However, relations between the Union and its partners go far beyondthe financial, administrative andlegal dimensions. Every partner hasan original, and often decisive, contribution to make to alleviating suffering within the specific context ofany given programme.
Mutta unionin ja sen kumppaneidensuhteet eivät rajoitu ainoastaanyhteistyön rahoituksellisiin, hallinnollisiin tai oikeudellisiin näkökohtiin.Jokainen kumppani pystyy antamaan ohjelmiin oman ainutlaatuisen ja joskus ratkaisevan panoksensa inhimillisen kärsimyksen lievittämiseksi.