natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The principle of creating a ‘primary energy base’ that is compatible with the Kyoto commitments on environmental compliance means that State aid will continue to be granted to some coal production until 2010.
Jos pyritään luomaan Kioton ympäristösitoumukset täyttävä primaarienergiajärjestelmä, ainakin osalle hiilentuotannosta on edelleen myönnettävä valtiontukea vuoteen 2010 asti.
There are perhaps several conclusions that could be drawn in regard to ECSC coal policy.
EHTY:n toiminnan tuloksista hiilialalla voidaan esittää erilaisia arvioita.
It could be concluded negatively that neither employment nor production in the mines has been saved.
Sitä voidaan arvostella sillä perusteella, ettei se pystynyt turvaamaan sen enempää työpaikkoja kuin hiilentuotantoakaan.
Some point out, a little cynically, that the common market never lacked coal supplies ... thanks to imports.
Kyynisyyteen taipuvainen arvioija voisi todeta, että yhteismarkkinoiden hiilensaanti ei pettänyt kertaakaan – tuonnin ansiosta.
To satisfy European consumption of 250 million tonnes a year in 2000, imports were in the region of 150 million tonnes.
Yhteisön jäsenvaltiot käyttivät 250 miljoonaa tonnia hiiltä vuonna 2000; tästä tuonnin osuus oli noin 150 miljoonaa tonnia.
From that standpoint, it is possible that European coal policy was used to serve steel interests, which require cheap raw materials.
Tästä näkökulmasta yhteisön hiilipolitiikka onkin ehkä palvellut terästeollisuutta, joka tarvitsee huokeita raaka-aineita.
That being so, coal’s chief rivals were oil and nuclear power.
Olipa asia niin tai näin, hiilen pääkilpailijat ovat olleet öljy ja ydinvoima.
Apart from their competitiveness, the latter two industries have considerable influence.
Näillä teollisuudenhaaroilla on kilpailuvoimaa, ja niiden edustajilla on paljon vaikutusvaltaa.
Lastly, it is a fact that, given the current state of technology, coal is still a polluting agent.
On myös selvää, että hiili on nykytekniikallakin edelleen saastuttava energialähde.
Yet Europe has achieved highly significant results in the ‘clean’ use of coal: the carbon dioxide emitted by the burning of coal was cut by half between 1990 and 2000.
Yhteisössä on kuitenkin edistytty huomattavasti hiilen ”puhtaassa” käytössä: 1990-luvun aikana hiilen käytöstä peräisin olevat hiilidioksidipäästöt vähenivät puoleen.
Mention should also be made of the impressive programme to rehabilitate mining landscapes carried out in Germany, notably in the Cologne basin (52).
Lisäksi on syytä mainita Saksassa (erityisesti Kölnin hiilialueella) toteutetun kaivosalueiden maisemavaurioiden korjaamisohjelman vaikuttavat tulokset. (53)
) ‘Towards a European strategy for the security of energy supply’, Green Paper (COM(2000) 769 final), Brussels, 29 November 2000, annex, p. 4.
) KOM(2000) 769 lopullinen. Vihreä kirja – Energiahuoltostrategia Euroopalle, Bryssel, 29.11.2000, liite, s. 4.
53 labour productivity.
Työpaikkojen väheneminen perustuu suurimmaksi osaksi alan tuottavuuden kasvuun.
At Gardanne in Provence, an underground miner extracted 1 855 kg of coal per working day in 1960 and 9 540 kg in 1995.
Gardannen maanalaisessa kaivoksessa Provencessa työskentelevä kaivosmies louhi keskimäärin 1 855 kilogrammaa hiiltä päivässä vuonna 1960 ja 9 540 kilogrammaa päivässä vuonna 1995.
The productivity gains were due to all those involved in mining.
Tuottavuuden nousu on kaikkien kaivostoiminnan osapuolten ansiota.
Total employment in coal mines (EU-15)
Hiilikaivosten työpaikat (EU-15 yhteensä)
(number of workers)
(tuhatta työntekijää Kohti)
There was also a strong contrast between what occurred in Europe at the end of the 1950s and 40 years later, at the end of the 1990s.
Toisaalta voidaan korostaa niitä suuria muutoksia, joita Euroopassa on tapahtunut 1950-luvun loppuvuosien jälkeisten neljän vuosikymmenen aikana.
In the first case, the High Authority asked the Member States for the authority to act by declaring a manifest crisis.
1950-luvun vaikeina vuosina EHTY:n korkea viranomainen pyysi jäsenvaltioilta valtuuksia julistaa alan olevan kriisissä.
This was refused, and it was compelled to limit its action to providing social support for the first pit closures, using the tools at its disposal, such as redeployment and conversion aid.
Kun valtuuksia ei myönnetty, korkea viranomainen joutui tyytymään ensimmäisinä suljettujen kaivosten työntekijöiden avustamiseen niillä keinoilla, joita sillä oli käytettävissään, kuten mukautus- ja uudelleenkoulutustuilla.
Taken by surprise by the crisis, the Community and its members tended to improvise.
Koska kriisi oli tullut yllättäen, yhteisö ja jäsenvaltiot joutuivat improvisoimaan.
Fifty years of European coal and steel sion and certain countries as regards the pace of closures, consensus still carried the day.
Todennäköistä kehitystä pohdittiin pitkään ja julkisesti monissa mietinnöissä ja monilla eri tahoilla.
Action was part of a forward-looking plan in which sustainable development and the energy independence of Europe, which includes the enlarged Europe, play their part: evidence that the European construction has matured.
Vaikka komission ja joidenkin jäsenvaltioiden välillä oli edelleen näkemyseroja kaivosten sulkemisaikataulusta, tästäkin päästiin yhteisymmärrykseen. Toimenpiteiden toteuttamisessa otettiin huomioon kestävän kehityksen ja Euroopan energiaomavaraisuuden vaatimukset.
The common market for steel — an action-packed history
Teräksen yhteismarkkinoiden vaiheikas historia
Unlike coal, everything seemed to be going well for European steel until the start of the 1960s.
Toisin kuin hiiliala, eurooppalainen terästeollisuus näytti voivan hyvin 1960-luvun alkuun saakka.
Optimism about the industry continued until the middle of the 1970s, a view shared by everyone, governments, industrialists and . . . Members of the Commission.
Optimistiset näkemykset terästeollisuuden tulevaisuudesta vallitsivat 1970luvun puoliväliin asti niin viranomaisten, teollisuusjohtajien kuin komission jäsenten keskuudessa.
Article 46 invites the ECSC to ‘periodically draw up programmes indicating foreseeable developments in production, consumption, exports and imports’ and to lay down general objectives for modernisation.
Perustamissopimuksen 46 artiklan mukaan EHTY:n tehtävänä oli laatia ”määräajoin alustavia ohjelmia tuotannon, kulutuksen, viennin ja tuonnin ennakoitavasta kehityksestä” sekä määritellä nykyaikaistamisen yleiset tavoitteet.
In addition, the Spaak report, which prepared for the Rome Treaty, set the ECSC the task of looking to the future.
Lisäksi Rooman sopimusta valmistelleessa Spaakin raportissa annettiin EHTY:n tehtäväksi laatia ennusteita hiili- ja terästeollisuuden tulevasta kehityksestä.
Franco Peco, of the ECSC steel division, who helped to draw up a forward-looking study of the steel markets for the Community, is quoted below.
Jäljempänä lainataan EHTY:n teräsyksikössä toiminutta Franco Pecoa, joka oli mukana luonnostelemassa yhteisön teräsmarkkinoiden tulevaisuutta.
Numerous other examples could have been given of the optimism that reigned at the time, it was so widespread.
Monia muitakin esimerkkejä löytyy optimistisuudesta, jolla terästeollisuuden tulevaisuuteen suhtauduttiin.
Very few could imagine that European steel was heading for the most serious crisis in its history.
Vain harvat kykenivät aavistamaan, että Euroopan terästeollisuudella olisi pian edessään historiansa pahin kriisi.
‘Steel, which had been relegated a little too quickly to the sidelines of history by certain pessimists, is now demonstrating with brilliance its role of expanding giant. ... If one bears in mind that steel consumption in the world is currently 150 kg per inhabitant, with huge differences ranging from 30 kg in developing countries to some 600 kg in the highly industrialised countries, one can understand why the forecasts of some steelmakers reckoning on an increase in production of 300 million tonnes to give a worldwide total of 900 million tonnes in 1980 are no longer regarded as fanciful.
Vuonna 1971 julkaistussa teoksessaan Peco toi ilmi lujan uskonsa terästeollisuuteen: ”Vaikka eräät pessimistit jo katsovat teräksen kuuluvan historiaan, teräksen valtavat kasvumahdollisuudet ovat vasta alkaneet paljastua. – – Kun teräksen kulutus maailmassa on tällä hetkellä 150 kilogrammaa asukasta kohden ja kun kulutus vaihtelee valtavasti maiden välillä kehitysmaiden 30 kilogrammasta teollistuneimpien maiden noin 600 kilogrammaan, terästeollisuuden kaavailut, joiden mukaan teräksen maailmanlaajuinen tuotanto kasvaa vuoteen 1980 mennessä 900 miljoonaan tonniin, eivät enää tunnu mielikuvituksellisilta.
Thus steel is still one of the young products, alongside concrete, glass and the synthetic products of modern chemistry’ (53). He proved right in the
Teräs on edelleen nykyaikainen materiaali betonin, lasin ja
His method relies on the hypothesis of a constant correlation between an increase in population, standard of living and steel consumption.
Hänen teoriansa perustui olettamukseen, että väestönkasvu, elintason nousu ja teräksen kulutuksen kasvu korreloisivat jatkuvasti keskenään.
The arithmetical result, compared with actual developments, is shown in the chart below.
Teoreettisen mallin ja todellisen kehityksen eroja kuvataan seuraavassa kaaviossa.
Steel production forecast (1965) for 2000 and actual production in 2000
Vuoden 1965 ennuste vuodeksi 2000 (punainen) / Vuonna 2000 toteutunut tuotanto (keltainen)
(million tonnes) forecast for 2000 actual production
Vuonna 2000 toteutunut tuotanto
Surprising forecasts which overestimated the growth of the major producers like Germany, the United Kingdom or France, but which relatively underestimated the growth of the Italian, Finnish and especially BLEU steel sectors!
Ennusteissa yliarvioitiin hämmästyttävässä määrin Saksan, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan kaltaisten suurten tuottajien kasvu ja vastaavasti aliarvioitiin terästuotannon kasvu Italiassa ja Suomessa sekä varsinkin Belgian ja Luxemburgin tulliliitossa.
Yet nobody can claim that Franco Peco, or anyone else for that matter, had failed to identify the three major threats to European steel.
Pecoa tai muitakaan ei voida moittia siitä, että he eivät huomanneet ajoissa kolmea Euroopan terästeollisuutta uhannutta keskeistä tekijää.
The first is obvious: the new producers.
Tosin ensimmäinen uhka oli ilmeinen: uudet tuottajamaat.
First there was the rise in production in Japan, followed by the Asian ‘dragons’.
Aluksi kilpailupaineita aiheutti Japani, ja sitä seurasivat muut ”Aasian tiikerit”.
Fifty years of European coal and steel or strengthening their steel plants was a priority for them.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä tehtävänä on tuottaa yli puolet maailman teräksestä.” (55) Lisäksi kilpailupaineita kasvattivat maat, jotka olivat itsenäistyneet 1960-luvul-la ja jotka halusivat joko käynnistää oman terästuotannon tai vahvistaa jo olemassa olevaa terästeollisuuttaan.
To own a steel mill in those days was a mark of national independence as much as, if not more than, having an independent university.
Terästehtaat olivat tuolloin vähintään yhtä merkittävä kansallisen riippumattomuuden symboli kuin riippumaton korkeakoulujärjestelmä.
The consequences on the world market were automatic: the share of European steel started to fall.
Seuraukset näkyivät maailmanmarkkinoilla välittömästi: eurooppalaisen terästeollisuuden markkinaosuus alkoi supistua.
The second threat was that of the materials war. An overly con-fi dent steel industry lost several places to its competitors, chiefly concrete, but also aluminium.
Toinen uhkatekijä olivat uudet materiaalit, kuten betoni ja alumiini, joille teräs menetti asemiaan.
Rather than giving quantitative analyses, let us quote Francis Mer, the Chairman of Usinor who referred in 1986 to a highly symbolic trend: ‘I shall end with a comparison between concrete and steel in Europe: a week ago, we celebrated the centenary of the Eiffel Tower.
Materiaalien kehitystä kuvaa parhaiten Usinorin johtajan Francis Merin toteamus vuodelta 1986: ”Lopuksi esitän vertauksen, joka kuvaa betonin ja teräksen asemaa Euroopassa.
It is made out of steel.
Viikko sitten juhlittiin satavuotiasta Eiffel-tornia, joka on tehty teräksestä.
In two weeks, we shall be inaugurating the Arche: it is made of concrete.
Kahden viikon päästä vihitään Grande Arche -riemukaari, joka on tehty betonista.
That is a symbol, not only of the superb technology of concrete but also of an environment that did not allow the steelmakers who produced the Eiffel Tower to make the Arche out of metal a hundred years later’ (55).
Kaari kuvastaa edistyksellisen betoniteknologian lisäksi toimintaympäristöä, joka ei sallinut Eiffeltornin tuottaneen terästeollisuuden tehdä sata vuotta myöhemmin teräksistä riemukaarta.” (56)
The third threat remained invisible for a long time and stemmed paradoxically from the progress made by steel itself: it was the reduction in specific consumption.
Kolmas uhkatekijä, joka ilmeni vasta myöhemmin, johtui – paradoksaalista kyllä – itse terästeollisuuden kehityksestä: ominaiskulutuksen väheneminen.
In other words, the spread of modern processes, especially of continuous casting, reduced metal waste and losses.
Kyse oli siitä, että modernien tuotantoprosessien ja erityisesti jatkuvan valun yleistyessä hukkamateriaalin ja jätemetallin määrä laski.
While the volume produced appeared to have fallen, in actual fact there was a greater quantity of high-quality finished products.
Vaikka tuotannon määrä näytti pienenevän, laadukkaita lopputuotteita saatiin itse asiassa aiempaa enemmän.
In addition, the gradual improvement in the types of steel and their use for many new purposes reduced the weight of metal in end products, especially in buildings and motor vehicles.
Toisaalta teräksen ominaisuuksien jatkuva paraneminen ja teräslaatujen monipuolistuminen pienensivät metallin osuutta lopputuotteiden painosta erityisesti rakennus- ja autoteollisuudessa.
The two factors combined to reduce the tonnage produced but to increase the value added.
Näiden kahden tekijän yhteisvaikutuksesta terästuotannon määrä tonneina pieneni, mutta tuotannon lisäarvo kasvoi.
It is for this reason that tonnage figures, quoted in all speeches on steel at that time, were meaningless during the crisis.
Sen takia terästeollisuudessa käytetyistä tonnimääriin perustuvista arvioista ei enää ollut hyötyä kriisin koittaessa.
It would have made much more sense to compare turnover wherever possible.
Hyödyllisempää olisikin ollut verrata liikevaihtoa kuvaavia lukuja.
57 marked contrast within the same company.
Useimmiten modernit ja vanhanaikaiset terästehtaat toimivat rinnakkain.
For example, Sacilor combined the old Lorraine works and those of Fos-sur-Mer, which came on stream in 1974.
Tällainen yritys oli esimerkiksi Sacilor, joka käsitti sekä Lorrainessa sijaitsevia vanhoja tehtaita että Fos-sur-merin vuonna 1974 käyttöön otetun tehtaan.
Generally speaking, there was a huge difference between integrated steelworks, from blast furnaces to rolling mills, and the increasing number of small electrical mills.
Yleisesti ottaen suurin ero oli koko teräksentuotantoprosessin masuuneista valssaamoihin käsittävien terästehtaiden ja pienten sähköterästehtaiden välillä, joiden määrä kasvoi jatkuvasti.
The contrast is particularly evident in Italy between the integrated public steelworks (Finsider) and the small companies in the Brescia region (the Bresciani).
Ero näkyi erityisen selvästi Italiassa, jossa oli toisaalta valtion omistuksessa olevia suuria integroituja terästehtaita (Finsider) ja toisaalta pienyrityksiä Brescian alueella (bresciani).
These differences would make it more difficult to implement a common European policy.
Kuvatut erot vaikeuttivat yhteisen eurooppalaisen politiikan täytäntöönpanoa.
The first signs of trouble for the steel industry in the common market were observed in 1964 and the situation became clearly cata- strophic after 1974.
Ensimmäiset kriisin merkit yhteisillä teräsmarkkinoilla ilmaantuivat vuonna 1964.
The major steel crisis lasted until 1995 (56).
Vuoden 1974 jälkeen tilanne muuttui katastro- faaliseksi.
For some 20 to 30 years, the industry went through some very hard times.
Terästeollisuuden kriisi jatkui vuoteen 1995 saakka (57), eli terästeollisuuden tilanne oli erittäin vaikea 20–30 vuoden ajan.
The first most visible consequence and most sensitive one in political terms was the loss of jobs (57).
Kriisin ensimmäinen ja myös näkyvin sekä poliittisesti arkaluonteisin seuraus oli työpaikkojen katoaminen.
The rate of redundancy in the steel industry rose faster than in agriculture.
(58) Työpaikkoja hävisi terästeollisuudesta paljon nopeampaan tahtiin kuin esimerkiksi maataloudesta.
It was also more painful for European society, as steel, like coal, was concentrated in areas where the economic and social impact of the crisis was spectacular.
Lisäksi terästeollisuuden työpaikkojen väheneminen oli Euroopan maille erityisen vaikeaa siksi, että hiilialan tavoin terästeollisuus oli keskittynyt tietyille alueille, joilla kriisin taloudelliset ja yhteiskunnalliset vaikutukset olivat valtavat.
It was even graver than the decline of the coal industry, which had come earlier in a general climate of growth when, in relative terms, conversion caused fewer difficulties. culties.
Terästeollisuuden kriisi oli jopa vaikeampi kuin hiilialan romahdus, joka tapahtui aikaisemmin eli yleisen kasvusuhdanteen aikana, jolloin toimenpiteet tuotantosuunnan muuttamiseksi oli helpompi toteuttaa.
) See the figure in Chapter 4, p. 87.
) Katso kaavio luvussa 4, s. 89.
Fifty years of European coal and steel prompted the government led by Raymond Barre to establish State control over French steel in 1978 and take over its debts.
Ranskassa taloudellinen kriisi oli sitä luokkaa, että yritysten velkojen määrä ylitti niiden liikevaihdon. Kriisin johdosta Raymond Barren hallitus otti Ranskan terästeollisuuden valtion hallintaan vuonna 1978.
This paved the way for nationalisation by the socialist government of Pierre Mauroy in 1982.
Tämän toimenpiteen jälkeen Pierre Mauroyn sosialistihallitus valtiollisti terästeollisuuden kokonaan vuonna 1982.
The crisis also had a very negative effect on the views of the general public as regards steel.
Terästeollisuuden kriisi vaikutti epäedullisesti myös eurooppalaisten näkemykseen koko teollisuudenalasta.
From being the embodiment of their national economic pride, it had become the symbol of Europe’s industrial crisis.
Aiemmin terästeollisuus oli edustanut kansallista taloudellista ylpeyttä, mutta nyt siitä tuli koko maanosan teollisuuden kriisin symboli. Aiemmasta ylpeydenaiheesta tuli vaiettu asia tai jopa häpeänaihe.
The industry that had been extolled was now ignored or held in contempt.
Yleinen mielipide kääntyi koko teollisuudenalaa ja sen tuotteita vastaan.
All in all, it took great courage and persistence to continue to manufacture steel in the 1970s and 1980s.
Teräksen valmistuksen jatkaminen 1970- ja 1980-luvuilla edellyttikin huomattavaa rohkeutta ja sitkeyttä.
Aggregate production of crude steel in Europe-15
Teräksen yhteenlaskettu tuotanto (EU-15)
The chart shows the equilibrium that was gradually achieved in the European steel industry.
Luku 2 Hiilen ja teräksen yhteismarkkinoiden saavutukset ja rajat
A good number of doctors examined the ailing industry.
Terästeollisuutta yritettiin kohentaa monin tavoin.
The reflex reaction initially was for each country to find its own solution to the crisis.
Heti kriisin alussa jäsenvaltiot yrittivät itsenäisesti löytää keinoja tilanteen ratkaisemiseksi.
In 1966, the French government started negotiations on an ‘industry-wide plan’ to modernise steel. Its primary aim was to increase the competitiveness of firms by introducing economies of scale in a structure with three national groups (Usinor, Sacilor and Creusot-Loire).
Ranskassa hallitus ryhtyi vuonna 1966 neuvottelemaan terästeollisuuden nykyaikaistamista koskevasta suunnitelmasta, jonka tarkoituksena oli ennen kaikkea parantaa yritysten kilpailukykyä ja saada aikaan suurtuotannon etuja valtion omistuksessa olevien kolmen yrityksen (Usinor, Sacilor ja Creusot-Loire) yhteistoimintaa tehostamalla.
There was no intention of complying with the Paris Treaty.
Neuvotteluissa ei otettu lainkaan huomioon Pariisin sopimusta.
North Rhine-Westphalia developed a conversion programme in 1968, the Gemeinsame Programm für Strukturgebiete, which incorporated the Siedlungsverbands Ruhrkohlenbezirk. This extensive pro-
Nord-rhein-Westfalenin osavaltio laati vuonna 1968 rakenneuudistussuunnitelman (Gemeinsame Programm für Strukturgebiete), johon yhdistettiin Ruhrin alueen yhdyskuntasuunnittelusta vastaava organisaatio Siedlungsverband Ruhrkohlenbezirk.
59 gramme modified and renovated the infrastructure and organisation at regional level (58
Uudella ohjelmalla muutettiin ja uudistettiin infrastruktuureita ja alueellista organisaatiota. (59)
Some years later, in 1975, when French steelmakers called for Community intervention, it was postponed because of the positions held by Germany.
Vuonna 1975 Ranskan terästeollisuus toivoi yhteisön väliintuloa, jota kuitenkin lykättiin saksalaisten vaatimuksesta.
The creation of Eurofer on 9 December 1976 was a turning point in the history of the common market for steel.
Euroferin perustaminen 9. joulukuuta 1976 merkitsi käännettä terästeollisuuden yhteismarkkinoiden historiassa.
It took over from the Steel Club set up in 1956, which knew about but refused to recognise the Commission.
Jo vuonna 1956 oli perustettu teräksentuottajien klubi. Komissio oli asiasta tietoinen, mutta se ei kuitenkaan virallisesti tunnustanut klubia.
It also followed an earlier group of northern steel mills set up in March 1976 (Denelux), consisting of German, Dutch and Luxembourg manufacturers.
Lisäksi maaliskuussa 1976 saksalaiset, luxemburgilaiset ja alankomaalaiset teräksentuottajat olivat muodostaneet oman yhteenliittymän (Denelux).
Eurofer succeeded in restoring employers’ unity without, however, incorporating certain small producers, especially the Bresciani.
Eurofer onnistui yhdistämään teräksentuottajat lukuun ottamatta eräitä pientuottajia, erityisesti italialaisia Brescian alueen tuottajia.
The Commission accepted de facto what was (almost) a single industrial interlocutor although the spirit of the Treaty was based on direct dialogue between industry and the Community, as free competition requires.
Komissio hyväksyi käytännössä uuden toimijan, joka edusti lähes ainoana koko teollisuudenalaa, vaikka perustamissopimuksen periaatteena olikin yritysten ja yhteisön välinen suora vuoropuhelu vapaan kilpailun turvaamiseksi.
It tolerated a distortion of competition.
Komissio kuitenkin sieti kilpailun periaatteen rikkomisen.
The industrialists’ aims were, however, limited to tariff protection and to combating the fall in prices, whereas the Commission envisaged going much further.
Tuottajien tavoitteet liittyivät lähinnä tullisuojaan ja hintojen laskun ehkäisemiseen, kun taas komissiolla oli paljon pidemmälle meneviä suunnitelmia.
As former Commissioner Étienne Davignon reminds us: ‘at the time it was the done thing, for informed minds, to wonder when the unavoidable would happen and the European steel industry would disappear, but they had forgotten that one of the guiding principles of European unification was not to bow to what appeared to be inevitable’ (59). The Commission was about to make its entrance.
Entinen komission jäsen Etienne Davignon muistelee seuraavasti: ”Tuolloin asioista hyvin perillä olleet tahot arvailivat, milloin Euroopan terästeollisuuden väistämätön tuho tapahtuisi.
In 1977, the Commission wanted undertakings to apply a system of voluntary regulation by product and market.
He olivat kuitenkin unohtaneet, että Euroopan yhdentymisen perusajatuksia
ECSC action. This plan also had very limited results as each Member State sought to limit disinvestment on its own patch.
Kun vuonna 1974 hinnat laskivat 40 prosenttia, komission jäsen Henri Simonet valmisteli yhteistyössä Euroferin kanssa ohjelman, jossa kullekin tuotteelle ja kaikille markkinoille määritettiin omat hinnat.
The second oil shock led to a further deterioration of the market.
Suunnitelma ei kuitenkaan hillinnyt hintojen laskua.