natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Whilst the main points of the plan were approved by the five ECSC partners, France was very much opposed to it and the draft Treaty was rejected in August 1954.
EHTY:n muut viisi jäsentä hyväksyivät suunnitelman yleislinjat, mutta Ranskassa se kohtasi ankaraa vastustusta, ja sopimusluonnoksen parlamenttikäsittelyä lykättiin elokuuhun 1954.
A speech given by a very pessimistic Frantz Etzel gives an idea of the situation: ‘The unbelievable thunderclap of the vote on 30 August 1954 by the French National Assembly destroyed the hopes placed in the creation of Europe.
Franz Etzel kertoi tapahtumasta sangen pessimistiseen sävyyn: ”Ranskan kansalliskokouksen äänestys 30. elokuuta 1954 oli tyrmäysisku, joka murskasi Euroopan luomiseen asetetut toiveet.
It was, however, not only the EDC, which would have allowed a European army to be created, that was reduced to nothing.
Eikä se tehnyt tyhjäksi ainoastaan EPY:tä, joka olisi mahdollistanut eurooppalaisen armeijan perustamisen.
General disappointment spread like a dark veil over all projects for the building of Europe.
Yleinen pettymys levisi kaikkien Euroopan yhdentymisen rakennustyömaiden ylle kuin musta verho.
Hundreds and hundreds of people working on these projects returned to their national administrations and, in the East, we witnessed the triumph of those who could hardly have dared hope for this defeat of the free forces of Europe’ (11).
Perustettavana olleiden pääesikuntien ja viranomaisten työntekijöiden monisatapäinen joukko palasi
This serious setback for the construction of Europe affected the ECSC in several ways.
Tämä Euroopan yhdentymisprosessin vakava tappio jarrutti EHTY:n kehitystä monin tavoin.
First, it influenced those working in Luxembourg. They were aware that the initial hope of rapidly integrating an increasing number of sectors was receding.
Ensinnäkin se vaikutti Luxemburgissa työskenteleviin virkamiehiin, joiden toive yhä useampien alojen nopeasta yhdentymisestä kärsi kovan kolauksen.
The ECSC had not in effect been designed to continue by itself.
EHTY:ä ei ollut tarkoitettu jäämään yksin.
How could the two basic industries be pooled without doing the same for energy or transport?
Miten olisi mahdollista yhdistää perusteollisuus, jos samaa ei tehtäisi energialle ja liikenteelle?
Coal and steel were thus isolated for some time to come, like experimental laboratories or the archaeological remains of an ancient experiment.
Hiili ja teräs olivat jääneet pitkäksi aikaa eristyksiin kuin koelaboratoriot tai ammoisesta kaivostoiminnasta kertovat kuonakasat.
The sudden halt to the impetus of European construction also affected the political balance of power between the High Authority and the Council.
Euroopan yhdentymiskehityksen äkillinen pysähtyminen vaikutti myös korkean viranomaisen ja neuvoston poliittisiin valtasuhteisiin.
Either way, whether through the High Authority’s self-censorship or as a result of a Council offensive, the supranational body was on the defensive.
Syystä tai toisesta joko itsesensuurin tai neuvoston hyökkäävän asenteen vuoksi korkea viranomainen oli joutunut puolustuskannalle.
For a long time this would restrict the ECSC’s capacity to launch new action.
Tämä rajoitti EHTY:n aloitekykyä pitkäksi aikaa.
There was one positive result.
Toisaalta asialla oli myönteisiäkin seurauksia.
Confined to doing what it was supposed to do, the Luxembourg institution adopted a cruising speed and did its original tasks more thoroughly. And it was more and more efficient in its action in certain fields, especially in the financial sector.
Korkean viranomaisen toimivallan rajoittaminen johti siihen, että Luxemburgissa jouduttiin keskittymään hiili- ja teräsyhteisön alkuperäisiin tehtäviin, joita korkea viranomainen hoitikin yhä taitavammin erityisesti rahoituksen alalla.
Monnet’s resignation in 1955 was also an obvious consequence of the failure of the EDC.
Jean Monnet’n ero vuonna 1955 oli ilmeinen seuraus puolustusyhteisöhankkeen epäonnistumisesta.
After the announcement in November 1954, a great deal of discussion went on behind the scenes.
Monnet ilmoitti lähdöstään marraskuussa 1954, minkä jälkeen asiasta käytiin vielä pitkälliset neuvottelut.
The founder was leaving for negative reasons. He was disappointed by the failure of the EDC and he knew that the ECSC would be forever weakened.
Hiili- ja teräsyhteisön perustajan eron syynä olivat pettymys EPY-hank-keen kariutumiseen ja tieto siitä, että tämä heikentäisi myös EHTY:ä pysyvästi.
He never denied that, as far as he was concerned, the ECSC was not an end in itself.
Hän ei ollut koskaan peitellyt sitä, ettei EHTY ollut hänelle mikään itsetarkoitus.
But Jean Monnet also wanted to contribute to the continuation of the European project.
Toisaalta Monnet halusi edelleen edistää Euroopan yhdentymistä.
He sought a new role and a new impetus for Europe.
Hän alkoi hakea uutta roolia itselleen ja uutta innostusta Euroopalle.
He was evidently unsure about the best path to take.
Hän empi selvästikin eri vaihtoehtojen välillä.
Those most attached to the first Community hoped he would stay, fearing quite rightly that his departure would further weaken the institution.
Ensimmäisen yhteisön kiihkeimmät kannattajat toivoivat Monnet’n jatkavan, koska he pelkäsivät syystä kyllä, että hänen lähtönsä heikentäisi yhteisöä entisestään.
But the head of the French government, Pierre Mendès France, wanted to replace him.
Sen sijaan Ranskan pääministeri Pierre Mendès France halusi uuden miehen Monnet’n tilalle.
Many names were put forward as possible successors, with two names finally emerging: the socialist Paul Ramadier, and the former President of the Council, René Mayer.
Seuraajaa koskeva huhumylly pyöri aikansa, kunnes kaksi nimeä erottui muista: sosialisti Paul Ramadier sekä entinen neuvoston puheenjohtaja René Mayer.
Jean Monnet thus left Luxembourg and spent the remainder of his days heading the Action Committee for a United States of Europe, which became an important source of proposals in the European debate up to the mid-1970s.
Jean Monnet lähti Luxemburgista ja omisti lopun elämänsä Euroopan yhdysvaltojen toimintakomitean johtamiseen. Kyseinen järjestö oli merkittävä aloitteentekijä eurooppalaisessa keskustelussa aina 1970luvun puoliväliin asti.
Although the political prestige of René Mayer, President of the High Authority for two years (1955–57) is undeniable, his degree of commitment to the building of Europe cannot be compared to that of Jean Monnet.
René Mayer toimi korkean viranomaisen puheenjohtajana kahden vuoden ajan (1955–1957).
He consolidated the administrative work of his predecessor.
Vaikka hänen poliittinen arvovaltansa oli kiistaton, hänen sitoutumistaan Eurooppa-aatteeseen ei voida verrata Monnet’hen.
‘Staff regulations, organisation chart, budget, financial regulation — issues to which were attached no glory and no prestige to quote a group of ECSC officials — were the focus of his attentions.
Hän vakiinnutti edeltäjältään perimänsä hallintojärjestelmän. ”Erään virkamiesryhmän mukaan René Mayerin huomion pääkohteina olivat henkilöstösäännöt, organisaatiokaavio, talousarvio, varainhoitoasetus ja lukuisat näkymättömämmät ja vaatimattomammat ongelmat.
René Mayer had immediately recognised that the ECSC staff regulations would be used as a model for those of all the Community bodies, including those of the Parliament or the Council of Ministers.
Mayer oivalsi jo varhain, että EHTY:n henkilöstösääntöjä käytettäisiin mallina yhteisön kaikkien muidenkin toimielinten, myös edustajakokouksen ja ministerineuvoston, virkamiesten työolojen järjestelyyn.
As Europe developed, it would inevitably need to be administered by a European civil service and, after 20 years of experience, the basic principles that he laid down to prepare for it have survived (12).
Nyt kaksikymmentä vuotta myöhemmin voidaan todeta, että Mayerin esittämät perusperiaatteet ovat säilyneet.” (13) Mayer oli kuitenkin varhainen pessimisti, ja tämä piirre korostui Rooman sopimuksen hyväksymisen edellä.
However, Mayer had premonitions, which grew stronger with the approach of the Treaty of Rome.
Korkea viranomainen pysyttelikin sivussa uuden perustamissopimuksen valmisteluista.
And, indeed, the High Authority was left out of the preparation of the new Treaty; it embodied a supranational model that was no longer wanted.
Se edusti ylikansallista toimintamallia, jollaiselle ei enää ollut sijaa.
From the Treaty of Rome to the merger of the Communities: the obliteration of the ECSC?
Rooman sopimuksesta yhteisöjen sulautumiseen: EHTY:n loppu?
He resigned in September 1957 before the end of his term of office.
Rooman sopimus allekirjoitettiin maaliskuussa 1957.
Franz Etzel, the Vice-President and veritable second pillar of the ECSC since the start, stood for election to the Bundestag and left too. The atmosphere in Luxembourg was one of gloom.
Vielä vuoden 1957 alussa René Mayer empi: ”Merkitseekö tämä syntymää vai kuolemaa sille Euroopalle, jonka puolesta olen työskennellyt kuuden vuoden ajan?” (14) Vastaus selvisi hänelle nopeasti, ja hän jär-
The third President of the High Authority was the Belgian, Paul Finet (1958–59).
Korkean viranomaisen kolmanneksi puheenjohtajaksi valittiin belgialainen Paul Finet (1958–1959), kun Saksa halusi mieluummin ETY:n ja Ranska Euratomin puheenjohtajuuden.
Germany had preferred to take the presidency of the EEC, and France that of Euratom.
Uuden puheenjohtajan oli opittava tulemaan toimeen kahden muun yhteisön kanssa.
The new President had to learn to live with the other two Communities, whilst the Assembly planned to strengthen its role in relation to the three ‘executives’.
Samaan aikaan edustajakokous pyrki vahvistamaan asemaansa suhteessa kolmeen toimeenpanoelimeen.
Furthermore, the ECSC had to face the hostility of French governments since the arrival in power of General de Gaulle in May 1958, who, of course, would have nothing to do with anything that smacked of supranational.
Kaikkein vaikeinta oli se, että Ranskan hallitukset suhtautuivat hiili- ja teräsyhteisöön vihamielisesti siitä alkaen kun kenraali de Gaulle tuli valtaan toukokuussa 1958. Kuten tunnettua, de Gaulle vastusti kaikkea, mikä muistutti ylikansallista toimivaltaa.
It was in this context that the High Authority failed to impose its solutions for dealing with the coal crisis (Chapter 2).
Tässä tilanteessa korkea viranomainen ei pystynyt ajamaan läpi hiilikriisiä koskevia ratkaisuehdotuksiaan (luku 2).
Piero Malvestiti became President in July 1959, for what was supposed to be a six-year term.
Piero Malvestiti nimitettiin puheenjohtajaksi heinäkuussa 1959 periaatteessa kuusivuotiseksi toimikaudeksi.
But he took leave of absence at the beginning of 1963 in order to stand in the Italian elections and he resigned in March.
Hän otti kuitenkin virkavapaata vuoden 1963 alussa osallistuakseen Italian vaaleihin ja erosi EHTY:stä maaliskuussa.
The operation of the High Authority was severely disrupted at the start of the 1960s as a result of a series of resignations.
Useat muutkin korkean viranomaisen johtohahmot erosivat 1960-luvun alkupuolella, mikä vaikeutti pahasti sen toimintaa.
His successor, Dino del Bo (1963–67), presided over the end of the Luxembourg institution.
Malvestitin seuraaja oli Dino del Bo (1963–1967), jonka toimikausi jäi hiili- ja teräsyhteisön korkean viranomaisen viimeiseksi.
In November 1959, the Action Committee for a United States of Europe, headed by Jean Monnet, advocated a merger of the Communities.
Jean Monnet’n johtama Euroopan yhdysvaltojen toimintakomitea suositti eri yhteisöjen yhdistämistä jo marraskuussa 1959.
While it might appear that the purpose of the proposal was to prepare for a ‘European government’, it is possible that Jean Monnet took a different view of the ECSC from the one held in 1950.
Ehdotuksen taustalla oli ajatus ”Euroopan hallituksesta”. Voidaan kuitenkin kysyä, oliko Monnet’n näkemys EHTY:stä muuttunut vuodesta 1950.
He, too, reconsidered the supranational ambitions of the Treaty of Paris, in order better to support the Treaty of Rome.
Hänkin oli perääntynyt Pariisin sopimuksen ylikansallisista tavoitteista ja ryhtynyt tukemaan Rooman sopimusta.
In November 1960, the European Assembly took up the challenge and proposed a single Commission.
Edustajakokous tarttui vuorostaan Monnet’n ajatuksiin marraskuussa 1960 ja ehdotti yhteisen komission perustamista.
But it was not until early 1963 that it became clear just what was at stake.
Tilanne alkoi selkiytyä vasta vuoden 1963 alussa.
The High Authority was inevitably running out of steam.
Korkea viranomainen oli vääjäämättä näivettymässä.
Paris agreed to the merger of the Communities but pushed for a merger of the Treaties in order to eradicate the supranationality of the ECSC and reduce the role of Euratom. The members of the High Authority pleaded for continuation of budgetary autonomy and of the levy (14), but they were very isolated and rather bitter.
Ranskan hallitus hyväksyi yhteisöjen sulautumisen, mutta se pyrki samalla yhdistämään perustamissopimukset tavoitteenaan poistaa EHTY:ltä sen ylikansallinen asema ja supistaa Euratomin merkitystä.
And indeed Parliament was not tender in its views of the High Authority.
Korkean viranomaisen jäsenet halusivat säilyttää
The European situation was tense.
EHTY:llä itsenäisen varainhoidon ja maksujenkannon (15), mutta he olivat jääneet eristyksiin ja alkoivat katkeroitua.
The Fouchet Plan had failed.
On totta, että parlamentti oli arvostellut korkeaa viranomaista sangen kärkevästi.
France had vetoed Britain’s application in January 1963, and then signed a bilateral agreement with Germany, the Elysee Treaty.
Sosialistiryhmä oli jopa harkinnut epäluottamuslauseen esittämistä kesäkuussa 1963.
Negotiations on the implementation of the common agricultural policy were tough, as evidenced by the so-called ‘empty chair’ policy where for six months (June 1965 to January 1966), France withdrew its representatives from the Committee of Permanent Representatives in Brussels.
Yhteisen maatalouspolitiikan täytäntöönpanosta käytiin ankaraa kädenvääntöä, joka johti niin sanottuun tyhjän tuolin kriisiin, kun Ranska veti edustajansa pois Brysselissä kokoontuvasta pysyvien edustajien komiteasta kuudeksi kuukaudeksi (kesäkuusta 1965 tammikuuhun 1966).
When the Council of Ministers adopted a text in September 1963, it resulted in the Treaty on the merger of the executives in April 1965.
Ministerineuvosto hyväksyi syyskuussa 1963 sopimustekstin, jonka pohjalta hyväksyttiin kolmen yhteisön toimeenpanoelinten sulautumissopimus huhtikuussa 1965.
It bore little relation to the wishes of the High Authority.
Sulautumissopimus oli hyvin kaukana siitä, mitä korkea viranomainen oli toivonut.
The Merger Treaty ensured that the Paris Treaty lost its institutional identity.
Se merkitsi Pariisin sopimuksen mukaisen toimielinjärjestelyn loppua.
The French steel employers’ organisation described the situation in blunt terms: ‘The ECSC Treaty had indeed given the High Authority the power to take decisions that governments then had to abide by.
Ranskan terästeollisuuden ammattiliiton päätelmät ovat karua luettavaa: ”EHTY:n perustamissopimuksessa annettiin korkealle viranomaiselle valta tehdä päätöksiä, jotka sitoivat hallituksia.
Exercise of this power really required rapid unification of Europe on a political level; as this did not come about, the operation of the ECSC rapidly demonstrated that the power existed on paper only and that the governments would bow to a High Authority decision only if the decision did not seriously harm the national interests for which each government considered itself responsible.
Tämän vallan käyttäminen perustui oletukseen, että Euroopan poliittinen yhdistyminen etenisi nopeasti. Kun näin ei käynytkään, EHTY:n valta paljastui pian varsin teoreettiseksi, sillä hallitukset suostuivat noudattamaan sen päätöksiä vain, jos niistä ei ollut vakavaa haittaa sellaisille kansallisille eduille, joista kukin hallitus katsoi olevansa itse vastuussa.
Aware of this situation, the High Authority was compelled increasingly to refrain from taking decisions that had not obtained at least the agreement in principle of the governments concerned.
Tilanteesta tietoisena korkea viranomainen vältti yhä useammin tekemästä päätöksiä, joille se ei ollut saanut ainakin periaatteellista hyväksyntää asianomaisilta hallituksilta.
This trend preceded the arrival of the Fifth Republic; furthermore, the German government was without a doubt the first to have refused to acknowledge the power of the High Authority to impose its decisions.
Tämä kehitys edelsi viidennen tasavallan syntyä Ranskassa. Saksan hallitus ilmoitti kuitenkin epäilemättä ensimmäisenä kiistävänsä korkean viranomaisen vallan tehdä sitä sitovia päätöksiä.
However, as there were occasional attempts to wield the power, the Government of the Fifth Republic kept a particularly close watch on the High Authority’ (15).
Koska tällaisia päätöksiä kuitenkin pyrittiin vielä silloin tällöin tekemään, viidennen tasavallan hallitus tarkkaili korkean viranomaisen toimintaa erityisen valppaasti.” (16)
The High Authority was on the way out.
) Katso luku 3.
25 it hard to recruit staff.
EHTY:n viimeiset vaiheet olivat tuskalliset.
Many officials requested transfers or retired.
ETY:n ja Brysselin vetovoima vaikeutti rekrytointia.
Sharing out what remains posed the usual problems.
Monet virkamiehet pyysivät siirtoa tai jäivät eläkkeelle.
Detailed calculations were made of promotions and nationalities.
Perinnönjako on aina vaikea prosessi: EHTY:ssä laskettiin ylennyksiä ja eri kansallisuuksien edustajia.
Before leaving, the last members of the High Authority intended to write a ‘political testament’, but they were forced to abandon the idea.
Ennen korkean viranomaisen lakkauttamista sen viimeiset jäsenet olisivat halunneet laatia ”poliittisen testamentin”, mutta tästäkin oli lopulta luovuttava.
Dino del Bo, the President, resigned on 1 March 1967 before the end of his term of office.
Puheenjohtaja Dino del Bo erosi tehtävästään 1. maaliskuuta 1967 jo ennen toimikautensa loppua.
But this did not mark the end of the Treaty or of the levy or the management of borrowing and lending operations.
EHTY:n perustamissopimus jäi kuitenkin voimaan samoin kuin hiili- ja teräsyhteisön oikeus kantaa maksuja sekä harjoittaa lainanantoa ja -ottoa.
The Consultative Committee, which had been attached to the High Authority, did not disappear along with it, even though the EEC had an Economic and Social Committee.
Korkean viranomaisen apuna toiminutta neuvoa-antavaa komiteaa ei lakkautettu, vaikka ETY:n yhteyteen oli perustettu talous- ja sosiaalikomitea.
The story of the Treaty of Paris continued even after the High Authority went out of existence.
Näin Pariisin sopimuksen tarina jatkui vielä korkean viranomaisen lopettamisen jälkeen.
The Treaty in the EEC and the EU and its planned demise
EHTY:n perustamissopimus ETY:ssä ja EU:ssa ja sen viimeiset vaiheet
The High Authority ceased to exist on 6 July 1967, and the ECSC came under the Commission of the European Communities, presided by Jean Rey.
Korkea viranomainen lakkasi olemasta 6. heinäkuuta 1967, jolloin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö liitettiin Jean Reyn johtaman Euroopan yhteisöjen komission alaisuuteen.
The Fifteenth General Report on the ECSC, published in March 1967, was the last.
Maaliskuussa 1967 julkaistu viidestoista yleiskertomus EHTY:n toiminnasta jäi viimeiseksi.
The First General Report on the Activities of the European Communities appeared in February 1968.
Ensimmäinen yleiskertomus Euroopan yhteisöjen toiminnasta ilmestyi helmikuussa 1968.
ECSC activities were described throughout the report among the Community activities.
Hiili- ja teräsyhteisön eri toimintoja ei enää esitetty erillään muiden yhteisöjen toiminnoista.
However, the financial reports and the ‘investment’ reports continued to be published until the Treaty expired in 2002.
Sen sijaan EHTY:n rahoituskertomusten ja investointikertomusten laatiminen jatkui Pariisin sopimuksen päättymiseen asti vuonna 2002.
Although it is not part of the scope of this paper to retrace the history of European unification from 1967 to 2002, there are several aspects affecting the activities of the ECSC that are worth noting.
Tässä yhteydessä ei tietenkään ole syytä käydä läpi Euroopan yhdentymisen koko historiaa vuodesta 1967 vuoteen 2002. On kuitenkin syytä tarkastella muutamia EHTY:n toimintaan vaikuttaneita tekijöitä.
The first is the history of the enlargements.
Näistä ensimmäinen oli EY:n laajentuminen.
Even if the incoming countries had previously been associate members, their arrival changed the dimensions and even the scale of the common market, revenue from the levy, etc.
Uusien jäsenvaltioiden liittyminen muutti yhteismarkkinoiden suuruusluokkaa ja maksuista saatavien tulojen määrää, vaikka kyseisillä mailla olikin jo ollut assosiaatiosopimus EHTY:n kanssa.
The United Kingdom, which acceded in 1973, had been a very large producer of coal and steel.
Yhdistynyt kuningaskunta, joka liittyi yhteisöön
Fifty years of European coal and steel
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä vuonna 1973, oli perinteisesti erittäin suuri hiilen ja teräksen tuottaja.
The second major development concerned institutional balances.
Toinen EHTY:n kannalta merkittävä tekijä oli toimielinten välisten valtasuhteiden kehittyminen.
Reference here is to the relationship between the Commission and the Member States and to that between the European Parliament and the Commission.
Tämä koskee toisaalta komission ja jäsenvaltioiden ja toisaalta Euroopan parlamentin ja komission välisiä suhteita.
From these points of view, the most significant period was that extending from the Single Act in 1987 to the Treaty of Nice in 2001.
Niiden kannalta merkittävin ajanjakso ulottui Euroopan yhtenäisasiakirjan hyväksymisestä vuonna 1987 Nizzan sopimuksen tekemiseen vuonna 2001.
During that period, the Commission was given new means, especially in the budgetary field. Parliament played an increasingly large part as regards both proposals and the monitoring of Community activities.
Tänä aikana komissio sai uusia toimivaltuuksia erityisesti varainhoidon alalla, kun taas Euroopan parlamentin valta kasvoi sekä lainsäädännön että yhteisön toiminnan valvonnan alalla.
It was during this period of the 1980s and the start of the 1990s that the Paris Treaty enjoyed a true revival, the details of which will be described in the next chapter.
Jakson alkuvuosina 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa Pariisin sopimus koki varsinaisen uudestisyntymisen, jota käsitellään lähemmin seuraavassa luvussa.
We shall see that the policy implemented by the Commission, especially the declaration of manifest crisis, played a considerable part in restoring the steel industry in Europe.
Komission harjoittama politiikka ja erityisesti ilmeistä kriisiä koskeva ilmoitus vaikuttivat merkittävästi Euroopan terästeollisuuden elvyttämiseen.
The question that arises at first sight is ‘Why were the tools of the Paris Treaty used for steel in the 1980s but not used for coal in the 1960s?’
Menemättä asioiden edelle nousee etsimättä mieleen kysymys: miten on mahdollista, että Pariisin sopimuksen tarjoamia keinoja käytettiin terästeollisuuden hyväksi 1980-luvulla, kun näin ei tehty hiiliteollisuuden hyväksi 1960-luvulla?
The coal and the steel crises were of comparable size.
Hiili- ja terästeollisuuden kriisithän olivat samanlaajuisia.
What is more, an extensive conversion policy would have been easier to implement when Europe was still in a period of high growth, whereas by the 1980s the industrial crisis was widespread.
Sitä paitsi suuria uudistuksia olisi ollut paljon helpompi toteuttaa Euroopassa nopean talouskasvun vuosina, kun taas 1980luvulla koko elinkeinoelämä oli kriisissä.
The Treaty had not disappeared or been amended: what had changed was the Community political context.
Koska sopimukseen ei ollut tehty muutoksia, on ilmeistä, että poliittinen tilanne oli muuttunut.
It was an unprecedented conjunction of the power balances and relations between the Member States, the Commission and Parliament which made it possible to reactivate the Treaty in the 1980s (Chapter 2).
Pariisin sopimuksen henkiin herättämisen 1980luvulla mahdollistivat uudet valtasuhteet jäsenvaltioiden, komission ja Euroopan parlamentin välillä (katso luku 2).