natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Léon Daum (1897-1967), graduate of the École polytechnique and mining engineer, Director-General of Cie des forges et aciéries de la marine et d’Homécourt, Member of Corsid in the Second World War, Chairman of OEEC Steel Committee, Chairman of Sollac
Léon Daum (1897–1967), kaivosinsinööri, Compagnie des forges et aciéries de la Marine et d’Homécourtin pääjohtaja, teräsalan komitean Corsidin jäsen toisen maailmansodan aikana, OEEC:n teräskomitean puheenjohtaja, SOLLAC-yhtiön pääjohtaja
1955-1958 (President)
1955–1958 (puheenjohtaja)
René Mayer (1895-1972), Conseil d’État administrator, SNCF Director, Commissioner for communications and the merchant navy in Algiers (1943–44), radical Member of Parliament, several times post-war minister, President of the Council (1953)
René Mayer (1895–1972), Conseil d’Etat’n hallintojohtaja, Ranskan rautateiden (SNCF) hallintoneuvoston jäsen, viestinnästä ja kauppalaivastosta vastaava komission jäsen Algerissa (1943–1944), radikaalipuolueen kansanedustaja, moninkertainen ministeri sodanjälkeisinä vuosina, neuvoston puheenjohtaja (1953)
Roger Reynaud (1916-), official in Ministry of Finance, trade union activist, Vice-President of the civil servants’ federation, member of Confederal Office of CFTC (1951–58), Member of Steering Committee of European Movement
Roger Reynaud (1916–), valtiovarainministeriön virkamies, ammattiyhdistysaktiivi, virkamiesten keskusliiton varapuheenjohtaja, Ranskan kristillisen työväen liiton CFTC:n liittotoimikunnan jäsen (1951–1958), Eurooppa-liikkeen johtokunnan jäsen
Pierre-Olivier Lapie (1901-1994), lawyer, SFIO Member of Parliament (1936–58), appointed Governor of Chad by De Gaulle (1940–42), State Secretary for Foreign Affairs (1946–47), Education Minister (1950–51)
Pierre-Olivier Lapie (1901–1994), lakimies, sosialistipuolue SFIO:n kansanedustaja (1936–1958), de Gaullen nimittämä Tšadin kuvernööri (1940–1942), ulkoasiainministeriön valtiosihteeri (1946–47), opetusministeri (1950–1951)
) Document kindly prepared by Ms Mauve Carbonell, researcher at UMR Telemme.
) Tiedot on ystävällisesti antanut käyttööni UMR Telemmen tutkimusstipendiaatti Mauve Carbonell.
Enzo Giacchero (1912-2000), engineer, soldier then Member of the Resistance in the Second World War, co-founder of European Parliamentary Union, Democrazia Cristiana Member of Parliament (1946–52), company director
Enzo Giacchero (1912–2000), insinööri, sotilaana ja myöhemmin vastarintaliikkeen jäsenenä II maailmansodassa, Euroopan parlamentaarisen unionin perustajajäsen, kristillisdemokraattisen puolueen kansanedustaja (1946–1952), hallintoneuvostojen jäsen
1959-1963 (President)
1959–1963 (puheenjohtaja)
Piero Malvestiti (1899-1964), soldier (1917–18), organiser of clandestine opposition to fascism (1926–45), bank employee, Member of Parliament and member of Democrazia Cristiana executive (1946–59), several times minister after the Second World War
Piero Malvestiti (1899–1964), sotilaana I maailmansodassa 1917–1918, fasismia vastustavan salaisen opposition organisaattori (1926–1945), pankkivirkailija, kristillisdemokraattisen puolueen kansanedustaja ja puoluehallituksen jäsen (1946–1959), moninkertainen ministeri sodanjälkeisinä vuosina
1963-1967 (President)
1963–1967 (puheenjohtaja)
Dino del Bo (1916-1991), lawyer and university teacher, national adviser to Democrazia Cristiana (1946–53), Democrazia Cristiana Member of Parliament (1948–63), Deputy State Secretary, banker from 1967
Dino del Bo (1916–1991), oikeustieteilijä ja yliopistonopettaja, kristillisdemokraattisen puolueen kansallinen neuvonantaja (1946–1953) ja kansanedustaja (1948–1963), alivaltiosihteeri ja ministeri, pankkiiri vuodesta 1967
1952-1965 (President)
1952–1965 (puheenjohtaja)
Paul Finet (1897-1965), metalworker, trade union activist, National then General Secretary of the Fédération Générale des Travailleurs de Belgique (1936–52), Board Member of the International Labour Office (1945–51), Chairman of the International Confederation of Free Trade Unions (1949–51)
Paul Finet (1897–1965), metallityöläinen, ammattiyhdistysaktiivi, Belgian työväen keskusliiton kansallinen sihteeri ja myöhemmin pääsihteeri (1936–1952), Kansainvälisen työjärjestön ILO:n hallintoneuvoston jäsen (1945–1951), vapaiden ammattiliittojen kansainvälisen liiton CISL:n puheenjohtaja (1949–1951)
Albert Coppé (1911–1999), economist, professor at University of Louvain, Social-Christian Member of Chamber of Representatives (1946–52), Minister (1950–52), Member of European Commission (1967–73), company director
Albert Coppé (1911–1999), taloustieteilijä, Leuvenin yliopiston professori, kristillissosialistisen puolueen kansanedustaja (1946–1952), ministeri (1950–1952), Euroopan yhteisöjen komission jäsen (1967–1973), hallintoneuvostojen jäsen
Dirk Spierenburg (1912-2001), senior official at Ministry for Economic Affairs, Head of Dutch delegations to OEEC and the Schuman Plan, Dutch Ambassador to the Communities and NATO (1962–74)
Dirk Spierenburg (1912–2001), valtiovarainministeriön johtava virkamies, Alankomaiden valtuuskuntien johtaja OEEC:tä ja Schumanin suunnitelmaa koskevissa neuvotteluissa, Alankomaiden pysyvä edustaja Euroopan yhteisöissä ja Nato-suurlähettiläs (1962–1974)
Johannes Linthorst Homan (1903-1986), lawyer, Queen’s Commissioner in Groningen, co-founder of Nederlandse Unie (1940), employed in various posts in the post-war government in the Netherlands, EEC representative to the UK (1967–71)
Johannes Linthorst Homan (1903–1986), lakimies, Groningenin maaherra, Nederlandse Unie -puolueen perustajajäsen (1940), hoiti erilaisia tehtäviä Alankomaiden hallinnossa sodanjälkeisinä vuosina, ETY:n edustaja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (1967–1971)
Albert Wehrer (1895-1967), lawyer, SDN delegate, Secretary-General and government adviser (1926–39), prisoner and exiled to Germany (1941–45), Minister Plenipotentiary (1945), Minister for Luxembourg in FRG and France (1950–51)
Albert Wehrer (1895–1967), lakimies, Luxemburgin edustaja Kansainliitossa, hallituksen pääsihteeri ja neuvonantaja (1926–1939), vangittiin ja karkotettiin Saksaan (1941–1945), täysivaltainen ministeri (1945), Luxemburgin ministeri Saksan liittotasavallassa ja Ranskassa (1950–1951)
Jean Fohrmann (1904-1973), metalworker, trade union leader, Mayor of Dudelange (1945–65), Socialist Member of Luxembourg Parliament (1935–40, 1945–73), Director of Tageblatt newspaper
Jean Fohrmann (1904–1973), metallityöläinen, ammattiyhdistysjohtaja, Dudelangen kaupunginjohtaja (1945–1965), sosialistipuolueen kansanedustaja (1935–1940; 1945–1973), Tageblatt-lehden johtaja
Could it be said that Monnet’s Presidency was more beneficial to one party than another?
Voidaan kysyä, vaikuttivatko näiden miesten aikaisemmat tehtävät heidän toimintaansa EHTY:ssä.
The question of his close relations with international finance was no longer very relevant by 1952.
Suosittiinko Jean Monnet’n puheenjohtajakaudella joitakin etupiirejä toisten kustannuksella?
He had not been involved in that field since 1938.
Hänen läheisillä suhteillaan kansainvälisiin finanssipiireihin tuskin oli enää paljonkaan merkitystä vuonna 1952, sillä hän ei ollut toiminut tällä alalla enää vuoden 1938 jälkeen.
He still had contacts that he used to secure loans for the ECSC.
Hänellä oli tosin vielä osoitekirja, jota hän käytti EHTY:n lainanhankintaan.
Did France derive any special benefit from his Presidency?
Entä hyötyikö Ranska Monnet’n puheenjohtajuudesta?
One need only look at his career to understand that the question is not one to be asked. Especially as he was President for only three years (1952–55).
Kysymys on turhanpäiväinen, kun tuntee hänen elämäntarinansa – sitä suuremmalla syyllä, kun hänen puheenjohtajakautensa kesti vain kolme vuotta (1952–1955).
Nostalgia for the High Authority should not encourage an idealised view.
Korkean viranomaisen toimintaan ei kuitenkaan ole syytä suhtautua nostalgisesti ihannoiden.
It is a story of people, with their ambitions, sympathies and antipathies.
Sen historia on tarina ihmisistä, kunnianhimosta, ystävyydestä ja vihasta.
It is a short story, but it was founded on the impartiality of the pioneers.
Korkean viranomaisen lyhyeksi jääneen tarinan perustana oli kuitenkin uranuurtajien pyyteetön työ.
The appointed members of the High Authority started recruiting staff.
Kun korkean viranomaisen jäsenet oli nimitetty, heidän ensimmäisenä tehtävänään oli henkilöstön rekrytointi.
Jean Monnet had originally envisaged a small administration, modelled on the one he had had when Commissioner for the Plan.
Aluksi Monnet kaavaili Ranskan suunnittelukomissiossa toteuttamansa kaltaista kevyttä hallintomallia.
The recruitments arrived in 1952 and 1953, whilst the status of the future ‘European official’ continued to be discussed until 1955.
Ensimmäiset virkanimitykset tapahtuivat 1952–1953, ja tulevien ”eurovirkamiesten” asemaa pohdittiin vuoteen 1955 asti.
Contrary to its original intention, which had been to select staff on merit alone, the High Authority decided to take account of the national origin of its staff.
Vaikka alun perin tarkoituksena oli valita henkilöstö yksinomaan ammatillisen pätevyyden perusteella, korkea viranomainen otti valinnoissaan huomioon myös kansallisuuden.
More importantly, staff numbers grew faster than intended, although they still remained reasonable: from 61 persons at the end of 1952 to 600 in June 1955.
Henkilöstön määrä kasvoi nopeammin kuin oli ajateltu, ei kuitenkaan kohtuuttomasti: vuoden 1952 lopussa EHTY:llä oli 61 työntekijää, kesäkuussa 1955 heitä oli 600.
By 1960, there were 943 staff and 1 000 when the Communities merged in 1967.
Vuonna 1960 työntekijämäärä oli jo 943, ja yhteisöjen sulautuessa vuonna 1967 EHTY:llä oli 1 000 työntekijää.
Steps were taken to attract high flyers, especially through tax exemption.
Kyvykkään työvoiman houkuttelemiseksi tarjottiin erilaisia etuuksia, näistä merkittävimpänä verovapaus.
People came to Luxembourg for a variety of reasons: the idea of building Europe, a taste for fresh adventures, and the material benefits.
EHTY:n työntekijät tulivat Luxemburgiin monista eri syistä: Euroopan yhdentymisen ihanne, seikkailumieli, taloudelliset edut.
Many people have spoken of the importance of being able to work closely with colleagues and the collegial nature of everyday work.
Monet ovat korostaneet hyvää yhteishenkeä ja työn kollegiaalista luonnetta.
There were of course some tough discussions, but the administration was able to start work rapidly and remarkably efficiently, which had not been evident at the outset.
Toki joskus käytiin kärjekkäitäkin väittelyjä, mutta EHTY kävi työhön nopeasti ja vieläpä huomattavan tehokkaasti, mikä ei suinkaan ollut etukäteen selvää.
A Consultative Committee was attached to the High Authority.
Korkean viranomaisen apuna toimi neuvoa-antava komi- tea, jonka jäseninä oli hiili- ja terästeollisuuden ammattiliittojen (10
), employers’ organisations and consumer associations in the two industries concerned.
), työnantajajärjestöjen sekä kuluttajien edustajia. Komitean jäsenet
) Those that had supported the Schuman Plan; the French CGT, for example, did not take part at first. first.
) Niiden, jotka kannattivat Schumanin suunnitelmaa. Esimerkiksi Ranskan suurin keskusjärjestö CGT ei aluksi ollut mukana.
Fifty years of European coal and steel were appointed by the Council.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön viisi vuosikymmentä nimitti neuvosto.
The Committee ‘assisted’ the High Authority and played a purely consultative role.
Neuvoa-antavan komitean perustamisessa voidaan nähdä muun muassa Saksan yhteistoimintamenettelystä sekä Ranskan talous- ja sosiaalineuvostosta saatujen kokemusten vaikutusta.
Its creation clearly re-fl flects the influence of such experiences as German co-determination, the French Economic and Social Council or Monnet’s own experience of managing to get the representatives of these interest groups to work together on the Plan modernisation committees.
Vaikutusta saattoi olla myös Jean Monnet’n omilla kokemuksilla suunnitteluvirastosta, jossa hän oli onnistunut patistamaan samojen tahojen edustajat yhteistyöhön taloussuunnitelman uudistamista valmistelevassa komiteassa.
The first Council of Ministers met in September 1952 and was attended by the six Foreign Affairs Ministers of the member countries.
Ministerineuvoston ensimmäinen kokous pidettiin syyskuussa 1952. Siihen osallistuivat kaikkien kuuden jäsenvaltion ulkoasiainministerit.
It was assisted by a Committee of Permanent Representatives (Coreper).
Neuvoston avuksi perustettiin pysyvien edustajien komitea (Coreper).
Monnet had not envisaged the existence of a Council.
Ministerineuvosto ei kuulunut Monnet’n alkuperäisiin kaavailuihin.
It was during the negotiations for the Treaty of Paris that the Dutch representative put forward the proposal.
Sen perustamista vaati Pariisin sopimusta koskevien neuvottelujen aikana Alankomaiden edustaja.
The aim was to coordinate economic and social policies but that this was at the limits of the powers of the Treaty.
Kysymys oli talous- ja sosiaalipolitiikan koordinoimisesta EHTY:n perustamissopimuksen soveltamisalan raja-alueilla.
This was a real problem: for example, the Treaty provided no power over the price of electricity, but if the price varied considerably from one country to another, competition in the coal or steel industries was distorted.
Ongelma oli todellinen, sillä sopimuksessa ei ollut määräyksiä esimerkiksi sähkön hinnasta. Toisaalta suuri vaihtelu maiden välillä olisi vääristänyt hiili- ja terästeollisuuden kilpailuedellytyksiä.
However, what was presented initially as a technical measure rapidly turned into political rivalry with much at stake: who was in command between the High Authority, with its supranational vocation, and the Council, which today would be described as intergovernmental?
Alun perin teknisenä toimenpiteenä esitetty ehdotus johti kuitenkin pian poliittiseen kilpailutilanteeseen, jonka panoksena oli se, kuka käskee, ylikansallinen korkea viranomainen vai neuvosto, jota kutsuttaisiin nykyään hallitustenväliseksi.
At first, the High Authority seemed to have the upper hand.
Aluksi korkea viranomainen näytti olevan niskan päällä.
The Council was consulted by the High Authority; it discussed without necessarily taking a vote.
Se vain kuuli neuvostoa, joka käsitteli asiat, ilman että sen tarvitsi edes äänestää.
The minutes of its proceedings were sent to the High Authority (Article 28).
Käsittelyä koskevat neuvoston kokousten pöytäkirjat oli toimitettava korkealle viranomaiselle (28 artikla).
When it had to give its assent, the requirement could be unanimity, an absolute majority or a qualified majority, according to relatively complex rules that were amended several times.
Neuvoston puoltava lausunto edellytti joko yksimielistä hyväksyntää, ehdotonta enemmistöä tai määräenemmistöä.
But at all events, a unanimous vote was necessary if the Council was to refuse its assent to the High Authority.
Tätä koskevat määräykset olivat melko monimutkaiset, ja niitä muutettiin useita kertoja.
At the beginning of 1953, some Council members were starting to worry about the High Authority’s dominance over the Council.
Kielteisen lausunnon antamiseen vaadittiin joka tapauksessa neuvoston yksimielinen päätös.
But, it was the exact opposite that happened, the story of the High Authority being one of a gradual weakening until it disappeared.
Vuoden 1953 alkupuolella osa neuvoston jäsenistä alkoi huolestua siitä, että korkea viranomainen oli saamassa liian hallitsevan aseman neuvostoon nähden.
The Authority, to which Monnet, a former Commissioner-General for the Plan, added the rather outdated term ‘High’, was undermined by the failure of the European Defence Community and the subsequent stages in the building of Europe.
Tosiasiassa kävi juuri päinvastoin, sillä korkean viranomaisen (nimitys ”korkea” perustui Monnet’n vanhahtavaan kielenkäyttöön) lopettamiseen asti sen asema heikkeni heikkenemistään Euroopan puolustusyhteisöä koskevan hankkeen kariutumisen ja Euroopan yhdentymisen myöhemmän kehityksen myötä.
It would seem that Monnet had not envisaged a Common Assembly any more than he had foreseen the Council.
Yhteinen edustajakokous ei luultavasti myöskään kuulunut Monnet’n ajatuksiin.
It was apparently the Socialist MP André Philip who pointed out to Étienne Hirsch, the
Tiettävästi sosialistikansanedustaja André
19 close collaborator of Monnet during their Plan days, that the Declaration of 9 May did not provide for any ‘democratic legitimacy’.
Philip huomautti Etienne Hirschille, joka oli Monnet’n läheinen työtoveri suunnitteluvirastossa, että 9. toukokuuta annetulla julistuksella ei ollut ”demokraattista legitiimiyttä”.
Thus the European Parliamentary Assembly was born.
Tämä antoi sysäyksen Euroopan parlamentaarisen edustajakokouksen perustamiselle.
This might seem surprising in the light of subsequent developments: how could work start on building Europe without providing for its parliament?
Myöhempää kehitystä ajatellen sen syntyhistoria voi tuntua yllättävältä: miten oli mahdollista alkaa ajaa Euroopan yhdentymistä ilman kansanedustuslaitosta?
Much can no doubt be said about the vision of Monnet, who was more of a technician than a politician, but it must also be borne in mind that his proposal came in response to an urgent need and the Schuman Declaration was, in his mind, the first piece of a vast puzzle still to be completed in which the democratic institutions could play their part.
On tietysti mahdollista kritisoida Monnet’n näkemyksiä sillä perusteella, että hän oli pikemmin byrokraatti kuin poliitikko, mutta on otettava huomioon myös se, että hän esitti ehdotuksensa kiireessä ja että hän näki Schumanin julistuksen vasta ensimmäisenä osasena suuressa palapelissä, jossa myös demokraattisilla instituutioilla olisi paikkansa.
But there can be no denying that the first Assembly had very limited powers and no influence over the Council.
On selvää, että ensimmäisellä edustajakokouksella oli sangen vähän toimivaltaa, eikä sillä ollut lainkaan vaikutusvaltaa neuvoston suuntaan.
And its influence was all the more limited as it was an indirect Assembly, a delegation of national parliaments as regards the parties and movements represented which had supported the Treaty, rather than a parliament elected by direct universal suffrage.
Sen valtaa rajoitti sekin, ettei sitä valittu yleisillä vaaleilla. Se oli kansallisten parlamenttien valtuuskunta, jossa olivat edustettuina ne puolueet ja liikkeet, jotka olivat kannattaneet Pariisin sopimusta.
Its 78 representatives met for the first time in September 1952.
Edustajakokouksen 78 jäsentä kokoontuivat ensimmäisen kerran syyskuussa 1952.
Here too, the smaller countries were well represented, with 24 seats or 30 %.
Pienten maiden edustus oli hyvin merkittävä, sillä niillä oli 24 paikkaa eli 30 prosenttia koko edustajakokouksen kokoonpanosta.
It had been necessary to take account of the importance of the two industries in those countries and to avoid giving the impression of Franco-German domination.
Näin otettiin huomioon hiili- ja terästeollisuuden suuri merkitys näille maille ja pyrittiin estämään mielikuva yhteisön joutumisesta kokonaan Saksan ja Ranskan määräysvaltaan.
The subsequent history of the Assembly is the opposite of that of the High Authority.
Edustajakokouksen kehitys on korkean viranomaisen myöhempien vaiheiden peilikuva.
Initially confined to a subordinate role, the Assembly, which became the European Parliament in 1962, was elected by direct universal suffrage in 1979 (10
Vaatimattomasta alusta huolimatta edustajakokouksesta tuli Euroopan parlamentti vuonna 1962, sen jäsenet on valittu yleisillä välittömillä vaaleilla vuodesta 1979 (11), ja sen merkitys on kasvanut jatkuvasti.
Discreet, but very quickly effective, the Court of Justice and its seven judges started work in December 1952 under the Presidency of Massimo Pilotti.
EHTY:n tuomioistuin, jossa oli seitsemän tuomaria, aloitti työnsä joulukuussa 1952 Massimo Pilottin johdolla kuin vaivihkaa.
Its task was to settle disputes between Member States on the application of the Treaty, maintain an equilibrium between the institutions whilst ensuring that the law was observed and monitor the activity of the High Authority.
Se osoittautui kuitenkin pian varsin tehokkaaksi toimielimeksi.
As regards procedures under the ECSC Treaty, the largest number of cases concerned scrap, as there were special measures relating to this product (Chapter 2).
Tuomioistuimen tehtävänä oli ratkaista EHTY:n perustamissopimuksen soveltamista koskevat jäsenvaltioiden väliset kiistat, varmistaa toimielinten tasapaino ja lakien noudattaminen sekä valvoa korkean viranomaisen toimintaa.
) The French representatives wanted the Assembly to be elected by direct universal suffrage in 1950.
) Ranskan edustajat toivoivat edustajakokouksen valitsemista yleisillä välittömillä vaaleilla jo kesäkuussa 1950.
Benelux regarded this as premature.
Benelux-maat pitivät tuolloin ajatusta ennenaikaisena.
After 1958, France took a different view of the matter.
Vuoden 1958 jälkeen Ranskan kanta muuttui.
Fifty years of European coal and steel that brought the vast majority of proceedings.
Kanteita nostivat yleensä luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, harvoin hallitukset.
Of the 355 cases judged between 1953 and 1990, 17 were instituted by governments and 333 by individuals or companies. The governments could defend their interests by political means.
Tuomioistuin ratkaisi vuosina 1953–1990 yhteensä 355 asiaa, joista vain 17 asiassa oli kantajana jäsenvaltio ja 333 asiassa luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö – hallitukset puolustivat etujaan poliittisin keinoin.
The history of the Court of Justice is one of continuity, from the Treaty of Paris (Article 31) to the Treaty of Rome (Article 164).
Tuomioistuimen tekemä perustavanlaatuinen työ on edustanut toimielinjärjestelmässä jatkuvuutta Pariisin sopimuksesta (31 artikla) ja Rooman sopimuksesta (164 artikla) nykypäivään.
Later to become the Court of Justice of the European Communities and then of the Union, it has continued with its essential work right up to the present day.
Sen nimeksi on myöhemmin vakiintunut Euroopan yhteisöjen tuomioistuin (perustuslaista tehdyn sopimuksen tullessa voimaan nimi muuttuu Euroopan unionin tuomioistuimeksi).
The above introduction has deliberately steered clear of the debates and the international context after 9 May 1950.
Edellä on kerrattu EHTY:n perustamiseen johtaneet tapahtumat, mutta vielä ei ole lainkaan käsitelty 9. toukokuuta 1950 jälkeistä keskustelua eikä kansainvälistä tilannetta.
This was necessary in order to describe the setting-up of the ECSC but, obviously, external events determined the destiny of the first Community.
On kuitenkin selvää, että ensimmäisen yhteisön kohtalosta määräsivät ulkoiset tekijät.
The Korean War started in the summer of 1950 with the attack by Communist forces.
Korean sota alkoi kommunistijoukkojen hyökkäyksellä kesällä 1950.
It led the Americans to call for stronger military cooperation in Europe.
Sen johdosta amerikkalaiset alkoivat vaatia Euroopan puolustusyhteistyön tiivistämistä.
In August, Winston Churchill talked about a European army that would include German soldiers.
Elokuussa Winston Churchill esitti ajatuksen eurooppalaisesta armeijasta, jossa olisi myös saksalaisia sotilaita.
Jean Monnet discussed a military integration plan with René Pleven which he presented in October 1950.
Jean Monnet teki Ranskan pääministerille René Plevenille ehdotuksen puolustusvoimien yhdentymistä koskevasta suunnitelmasta, jonka Pleven esitti virallisesti lokakuussa 1950.
It was clearly specified that negotiations on a European army would begin only after the Treaty of Paris had been signed.
Suunnitelmassa korostettiin, että eurooppalaista armeijaa koskevien neuvottelujen ei tulisi alkaa ennen Pariisin sopimuksen allekirjoittamista.
Based on the ECSC plans, the European Defence Community posed more extensive political problems.
Euroopan puolustusyhteisön perustamishanke oli EHTY:ä koskevien suunnitelmien inspiroima, mutta se oli poliittisesti paljon ongelmallisempi.