natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The degree of union centralisation is also high: almost all the unions are affiliated to one of three central organisations and about half of the unions are members of the largest Central union SAK, which has 1.1 million members (Ministry of Labour, 1996).
Suurimman keskusjärjestön SAK:n jäseninä on noin puolet ammattiliitoista ja yhteensä 1,1 miljoonaa työntekijää. (Työministeriö, 1996).
According to the labour law, all strikes and lock-outs should be pre-announced to the national conciliator, who is a civil servant appointed by the Ministry of Labour.
Työlainsäädännön mukaan lakosta tai työsulusta on aina ilmoitettava etukäteen valtakunnansovittelijalle, joka on työministeriön nimittämä valtion virkamies.
A pre-announcement should be made 14 days before the action is due to take place.
Ennakkoilmoitus on annettava 14 päivää ennen työtaistelun aiottua alkamispäivää.
There is a legal obligation to participate in negotiations chaired by the national conciliator before any industrial action takes place.
Ennen työtaistelun aloittamista osapuolilla on lakisääteinen velvoite osallistua valtakunnansovittelijan johdolla käytäviin neuvotteluihin.
To provide enough time for negotiations, the national conciliator has a right to ask the Minister for Labour to delay the action for two weeks (in the case of civil servants, three weeks).
Jotta sovitteluun olisi riittävästi aikaa, valtakunnansovittelijalla on oikeus pyytää työministeriötä lykkäämään työtaistelun aloittamista kahdella viikolla (valtion virkamiesten osalta kolmella viikolla).
Nationwide framework agreements are not applicable as such.
Tulopoliittista kokonaisratkaisua ei voida soveltaa sel laisenaan.
The frameworks, which are agreed between employers' and employees' central organisations, set overall wage increases and often special increases for low wage earners and for females.
Se on työnantajien ja työntekijöiden keskusjärjestöjen puitesopimus yleisistä palkankorotuksista ja usein lisäksi erityiskorotuksista matalapalkkaisille ja naistyöntekijöille.
Agreements are not legally binding, as wage agreements which stipulate the exact wage schedules are set at branch level.
Tupo ei ole oikeudellisesti sitova, sillä yksityiskohtaisista palkkataulukoista määrätään alakohtaisesti.
Although the negotiation process is quite flexible and sometimes even informal, the government has had a substantial role in the framework agreements.
Vaikka neuvottelujärjestelmä on varsin joustava ja neuvottelut käydään osin epävirallisina, hallituksella on merkittävä osuus tuponeuvotteluissa.
For example, low wage increases have been 'bought' by social policy measures or tax cuts.
Esimerkiksi matalapalkkaisten palkankorotukset on jos kus "ostettu" sosiaalipoliittisilla toimenpiteillä tai veronkevennyksillä.
Although the nationwide agreements are not binding at the branch level, there are several reasons why normally a majority of the branches follow the general wage guidelines.
Vaikka tulopoliittinen kokonaisratkaisu ei sido eri alojen työmarkkinaosapuolia, ne noudattavat yleensä sen palkkalinjauksia useista syistä.
According to law, indexation clauses in the collective agreements are legal only if the agreement follows the umbrella agreement.
Ensinnäkin työehtosopimuslaissa säädetään, että työehtosopimuksessa oleva indeksiehto on lainmukainen ainoastaan, jos se noudattaa yleissopimusta.
During the years of high and variable inflation, the indexation clauses were very important, but their importance has since receded.
Nopeasti muuttuvan korkean inflaation vuosina indeksiehdot olivat hyvin tärkeitä, mutta niiden merkitys on sittemmin hiipunut.
Second, the nationwide agreement is a natural focal point of bargaining.
Toiseksi tuporatkaisu tarjoaa luontevan kiintopisteen työmarkkinaneuvotteluille.
Each union participating in the negotiation has to anticipate the behaviour of the other unions and the general agreement reflects the overall negotiation stance.
Tällöin Uittojen yhteinen kanta kiteytyy tupoon. Kolmanneksi valtakunnallisilla yleissopimuksilla on huomattavaa poliittista painoarvoa.
Third, nationwide agreements have a substantial political importance.
Toimialakohtaisten työehtosopimusten soveltamisesta ja täytäntöönpanosta päätetään yksittäisissä tuotantolaitoksissa.
There is, however, no obligation to reach an umbrella agreement at the national level.
Valtakunnallisen yleissopimuksen tekemiseen ei kuiten kaan ole mitään pakkoa.
For example, in 199495 there was no framework agreement when, because of high unemployment, the employers' associations did not consider it necessary.
Esimerkiksi vuosina 1994-95 tupoa ei tehty, koska työnantajajärjestöt pitivät sitä korkean työttömyyden vallitessa turhana.
Moreover, as there is no way to guarantee that the branch-level agreements actually
Vuosien 1996-97 ja 1998-99 tuporatkaisujen kattavuus oli silti varsin laaja.
Measures of real and nominal wage rigidity
Palkkojen reaalinen ja nimellinen jäykkyys vista kysymyksistä ovat työaikajärjestelyt ja urakkapalkkiot.
(E) Nominal
(B) Hinta-
Italy, the Netherlands, Austria and th e United Kingdom.
EU-10: Seuraavien maiden aritmeettinen keskiarvo: B, NL, IRL, I, F, D, DK, E, A, UK.
Source: Layard.
Lähde: Layard, Nickell ja Jackman (1991, s.
Nickell and Jackman (l 991, pp. 409, 426 and 429).
409,426 ja 429).
Although the main bulk of the collective agreements takes place at the sector level, there are also indepen­dent local agreements between employers and the trade unions.
Alakohtaisissa työehtosopimuksissa määrätään kaikkiin työnantajan ja työntekijän välisiin kirjallisiin ja suullisiin sopimuksiin sisällytettävistä vähimmäisehdoista.
Yet, mosfoften the focus of local agreements is on special clauses in collective agreements agreed upon at the sectoral level.
Jos jolla kin alalla on tehty valtakunnallinen yleissopimus, sen määräykset koskevat myös työntekijöitä, jotka eivät ole minkään liiton jäseniä.
Two examples of matters delegated to the local level are working time arrangements and pay on a piece-rate basis.
Tällä pyritään ennen muuta siihen, että järjestäytymättömien yritysten työntekijöillä olisi sama vähimmäissosiaaliturva kuin liittojen jäsenillä.
Another relates to local bar­gaining on flexible working time arrangements, which have increased substantially in the 1990s (European Commission, 1996).
Tässäkin pätee se, että yritysidealtaan ja tuottavuudeltaan erilaisten toimialojen ja yritysten on löydettävä tasapaino yhdenvertaisten sosiaalisten oikeuksien ja palkkajoustovaatimusten välillä.
Wage rigidity (column (D)) is a measure of the reaction of unemployment to a real shock.
kuin OECD-maissa keskimäärin.
The higher this coef­ficient, the weaker the offsetting reaction of real wages after any shock.
Jos kuitenkaan muita Pohjoismaita ja Japania ei oteta lukuun, eroa ei ole.
These figures suggest that Finnish real wage rigidity is quite 'normal' in the European context.
7.2 Reaalipalkkojen jäykkyys keskitasoa, nimellispalkat erittäin jäykät
A review of econometric evidence by Pehkonen (1998, forthcom­ing) supports this conclusion.
Klassisen menetelmän palkkojen määräytymisen nimellisen ja todellisen inertian arvioimiseksi ovat esittäneet Layard, Nickeli ja Jackman (1991).
A 1 percentage point rise in the unemployment rate decreases real wages in Finland by about 1 percentage point less than in the OECD countries on average.
Pehkosen mukaan on jonkin verran näyttöä siitä, että työttömyyden vaikutus palkkoihin on heikentynyt 1990luvun aikana.
However, if other Nordic countries and Japan are excluded, the difference disappears.
Tämä tukee sitä yleistä havaintoa, että työttömyysasteen nousu lisää pitkäaikaistyöttömyyttä, jonka reaalipalkkoja pienentävä vaikutus on vähäinen.
Collective agreements at branch level set the minimum terms to be upheld in all labour contracts, written or oral, between an employer and an individual employee.
Taulukko 16 on heidän teoksestaan. Sarakkeessa (A) on arvio siitä, kuinka voimakkaasti palkat reagoivat hintojen odottamattomiin muutoksiin.
It is interesting to note that this requirement also con­cerns non-unionised workers, unless they have specific exclusion.
Arvio perustuu 1980luvun lopussa päättyvään aikasarjaan. Sarake (B) kuvaa hintojen määräytymistä.
Moreover, if a universal nationwide agree­ment applies to a given sector, the agreement is auto­matically extended to the unorganised employers in that sector.
Sarakkeessa (C) on kahden ensimmäisen sarakkeen summa, joka kuvaa karkeasti kansantalouden nimellisinertiaa.
The main aim of the automatic extension is to provide workers of non-organised enterprises with the same minimum social protection as the organised work­ers.
Layardin, Jackmanin ja Nickellin (1991) esittämien arvioiden perusteella Suomen nimellispalkat ovat poikkeuksellisen jäykät, mikä johtuu erityisesti hintojen joustamattomuudesta.
However, the usual trade-off applies between iden­tical social rights and flexible wage setting across industries or companies in potentially different business positions or with different levels of productivity.
Tätä huomiota tukee Suomen inflaatiohistoria: devalvaatiokierre ja siihen liittyvä ajoittainen korkea inflaatio oli 1990luvun alkuun asti tärkeä kansantalouden sopeuttamismekanisrni.
The same author infers that there is some evidence that that reaction has become somewhat weaker during the 1990s.
Mitä korkeampi tämä kerroin on, sitä vähemmän reaalipalkkojen jousto pehmentää kriisin vaikutusta.
This is in line with the conventional observa­tions that longterm unemployment increases as unem­ployment rises and that the longterm unemployed exert low downward pressure on real wages.
Sarakkeessa (E) esitetään arvio siitä, kuinka paljon työt tömyyden olisi lisäännyttävä, jotta inflaatiovauhti hidastuisi yhden prosenttiyksikön verran.
A classical reference in assessing nominal and real iner­tia in wage setting is provided by the work of Layard, Nickell and Jackman (1991).
8 Alueellinen liikkuvuus ja asuntomarkkinat
Column (A) of Table 16 gives their estimates, based on time series data ending in the late 1980s, of how strongly wages react to unexpected changes in the price level.
Näiden lukujen perusteella suomalaisten palkkojen jäykkyys on eurooppalaisittain aivan "normaali".
Column (B) describes the price setting.
Pehkosen (1998, toistaiseksi julkaisematon) esittämät ekonometriset tilastot tukevat tätä käsitystä.
The sum of the first two columns, column (C), is a rough measure of the nominal inertia of the economy.
Yhden pro senttiyksikön nousu työttömyydessä pienentää reaalipalkkoja noin prosenttiyksikön vähemmän Suomessa
The estimates by Layard, Nickell and Jackman (1991) point to remarkably rigid nominal wages in Finland, especially because of non-flexible price setting.
Suomen työttömyysasteessa on suuria ja hyvin pitkäaikaisia alueellisia eroja (kuvio 16).
This observation is supported by common sense about the Finnish inflation history: the socalled devaluation cycle and the consequent high and variable inflation were an important adjustment channel of the economy until the early 1990s.
Muuttoliike on reagoinut näihin eroihin vain hyvin hitaasti. Verotus ja sosiaaliturva, suuret alueidenväliset tulonsiirrot ja julki set työllisyystyöt ovat varsin tehokkaasti tasoittaneet
The differences in regional unemployment rates in Finland are high (Graph 30) and very persistent.
Suomessa: Suomen haasteet EMU-ympäristössä käytettävissä olevia tuloja eri alueilla.
This, of course, has had important implications in terms of the incentives to search for a job in different regions and to internal migration.
Tämä on tietenkin huomattavasti hillinnyt suomalaisten intoa hakea töitä muualta ja muuttaa työn perässä.
Moreover, as detailed in Section 6.2, the active labour market measures have also contributed to discouraging internal migration.
Kuten osassa 6.2 todettiin, myös aktiiviset työvoimapoliittiset toimenpiteet ovat osaltaan ehkäisseet sisäistä muuttoliikettä.
The first two factors mentioned by Tervo can hardly be affected by public policies.
Tervon mainitsemista tekijöistä kahteen ensimmäiseen tuskin voidaan vaikuttaa poliittisin toimenpitein.
Nevertheless, policy measures may have a major impact on the housing market.
Sen sijaan niillä voidaan vaikuttaa paljonkin asuntomarkkinoihin.
In Finland, a large majority of people are the owners of the dwellings in which they live (4).
Suomessa väestön selvä enemmistö asuu omistusasunnossa (4).
This underdevelopment of rented housing has been a major hindrance to regional mobility and employment growth.
Vuokra-asuntomarkkinoiden kehittymättömyys on ollut vakava este alueelliselle liikkuvuudelle ja työllisyyden lisäämiselle.
It can be explained by a number of factors:
Tähän on useita syitä:
According to Tervo's (1997) simulations, it would take 18 five-year periods ('), i.e. almost 100 years, to do away with an unemployment difference of 10 percentage points between the Finnish regions.
Tervon (1997) tekemien simulaatioiden mukaan Suomen eri alueiden työttömyysasteissa olevan 10 pro senttiyksikön eron poistamiseen tarvittaisiin 18 viiden vuoden jaksoa (') eli yhteensä melkein sata vuotta.
Tervo's results are supported by econometric results presented by Pehkonen (1997).
Tervon päätelmiä tukevat myös Pehkosen (1997) esittämät ekonometriset mittaukset.
According to his preliminary results, a rise of 1 percentage point in the regional share of owner-occupied accommodation raises the regional unemployment rate by 0.25 percentage points.
Pehkosen alustavien tulosten mukaan yhden prosenttiyksikön nousu omistus asuntojen osuudessa alueen asuntokannasta nostaa alueen työttömyysastetta 0,25 prosenttiyksikköä.
Previous favourable treatment of owner-occupied housing.
Omistusasumisen suosiminen verotuksessa.
Until 1993 interests on mortgage loans were fully deductible from the tax base.
Vuoteen 1993 asti asuntolainojen korot sai vähentää kokonaisuudessaan verotettavasta tulosta.
Since then, interest payments are deductible at a rate of 28 % (the flat tax rate which applies on capital income).
Siitä lähtien koroista on saanut vähentää alijäämähyvityksenä 28 prosenttia (pääomatulojen kiinteä vero prosentti).
Moreover, imputed income on own houses was only taxable (at low rates) in the case of large houses.
Lisaksi omassa asunnossa asumisesta saatavasta laskennallisesta tuotosta kannettiin aiemmin veroa (pienellä veroprosentilla) vain, jos asunto oli suuri.
Since 1993, the tax treatment changed, being replaced by a tax on property value, albeit at relatively low rates by international standards.
Vuonna 1993 verotus muuttui kiinteistön arvoon perustuvaksi, mutta veroprosentti jäi edelleen muihin maihin verrattuna pieneksi. neksi.
Rent income is taxed as capital gains or corporate benefits at 28 %, whereas the owner-occupied imputed income is not taxed.
Vuokratuloista kannetaan samansuuruinen 28 pro sentin vero kuin pääomatuloista ja yhtiöveron hyvityksestä.
Tervo considers two channels for the convergence in the regional unemployment rates: regional and personal unemployment.
Tervo tarkastelee työttömyyden alueellisen tasaamisen kannalta sekä alueellista että henkilökohtaista työttö myyttä.
According to his results (2), personal unemployment does not significantly affect the propensity to migrate in Finland.
Hänen havaintojensa mukaan (2) henkilökohtainen työttömyys ei vaikuta mainittavasti muuttohalukkuuteen Suomen sisällä, vaan siihen vaikuttaa ainoastaan alueellinen työttömyys.
Only the regional unemployment level has an effect.
Tässä suhteessa Suomi eroaa monista muista maista.
The difference has important consequences.
Seuraukset ovat merkittävät.
If the adjustment takes place through per sonal unemployment, the regions lagging behind are losing only unemployed inhabitants.
Jos työmarkkinoiden sopeutuminen johtaa henkilö kohtaiseen työttömyyteen, vähiten kehittyneet alueet menettävät vain työttömät asukkaansa.
If the adjustment goes through regional unemployment, employed persons are also moving.
Jos sopeutuminen tapahtuu alueellisen työttömyyden välityksellä, myös työlliset alkavat muuttaa.
Thus, the Finnish adjustment pattern implies slow unemployment adjustment but creates a tendency towards falling population in the stagnating areas.
Vaikka työttömyydestä johtuva muuttoliike Suomessa on ollut hidasta, suuntauksena on kuitenkin ollut hitaimmin kehittyvien alueiden väkiluvun pieneneminen.
It seems clear that the weak incentives to find a new job have contributed to this phenomenon.
Lienee selvää, että ilmiö johtuu osaksi työnhaun kannustimien puutteesta.
(3) Long-distance migration is defined as taking place if a worker moves from one of Finland's 11 provinces to another.
1990luvun alkupuolelle jatkunut vuokrasäännöstely vähensi vuokra-asuntojen tarjontaa.
) Tervo gives the following figures: the share of owner-occupation was 62 9 t in 1970 and 72 9c in 1985.
(4) Tervo esittää seuraavat tilastotiedot: omistusasunnoissa asuvien osuus oli 62 prosenttia vuonna 1970 ja 72 prosenttia vuonna 1985. Vaikka
Even if owner-occupation decreased somewhat with the recession, the situation of a largely dominant owner-occupation does not appear to have changed radically since 1985 and it still appears to be more common than in the 1970s.
omistusasuminen väheni hiukan taantuman aikana, se säilytti selkeän valtaasemansa ja lienee edelleen yleisempää kuin 1970-luvulla.
(') Tcrvo's panel data consist of observations with five-year intervals. (;) Sec also Tervo (1997a).
0) Muutto katsottiin alueidenväliseksi, jos se merkitsi muuttamista jostakin silloisista yhdestätoista läänistä toiseen.
The Finnish labour market liberalised but tenants' rights have remained very protected, hence still leading to too many shortterm contracts (an example: tenant advance notice is of one month only, whereas that for owners is three months if the tenant has been there for less than one year and of six months if he/she has been there for more than one year).
Työmarkkinat sistä ja verotuksen vääristymistä, jotka muokkasivat yleistä mielipidettä omistusasumista suosivaksi, omistusasumista suosii edelleen myös muuan vähemmän näkyvä vääristymä.
active labour measures, to regional labour mobility.
Kyse on oikeudesta vähentää vero tettavasta tulosta osa asuntolainan koroista.
Doing away with these remaining distortions would help to increase regional labour mobility and thus improve resource allocation and reduce unemployment.
Poistamalla jäljellä olevat vääristymät voitaisiin lisätä työvoiman alueellista liikkuvuutta ja siten tehostaa voimavarojen jakamista sekä vähentää työttömyyttä.
OECD (1998), Employment Outlook, June.
Pehkonen, J. (1997), "Alueelliset työttömyyserot ja omistusasuminen", Työpoliittinen aikakauskirja, 3/1997, Työministeriö.
European Commission (1996), 'Labour market studies — Finland', Finnish Labour Market Institute for Economic Research and Ecotec Research and Consulting Ltd.
Euroopan komissio (1996), "Labour Market Studies ­Finland", Palkansaajien tutkimuslaitos ja ECOTEC Research and Consulting Ltd.
Hämäläinen, K. (1996a), 'Active labour market pro­grammes and unemployment: A macroeconometric study', mimeo, University of Warwick, Department of Economics.
Holm, P., Kyyrä, T. ja Rantala, J. (1997), "Business Cycles, Unemployment Traps and Individual Unemployment Durations", alustus London School of Economics'issa pidetyssä matalapalkkaisten työllisyy­den tutkimusta käsittelevässä konferenssissa 12.­13. joulukuuta 1997.
Ministry of Labour (1996), Labour relations in Finland.
Työministeriö (1996), "Labour Relations in Finland".
Public finances and implementation of fiscal policy Q)
Julkinen talous ja finanssipolitiikan toteuttaminen (l)
Until the recession of the early 1990s, the Finnish pub­lic accounts recorded constant surpluses.
Suomen julkinen talous oli jatkuvasti ylijäämäistä 1990­luvun alun taantumaan saakka.
During the recession of the early 1990s, when GDP declined by 11V & %, the surplus turned into a deficit. During the recession, the ratio of government expenditure to GDP rose steeply, while the revenues ratio increased only slightly. The Finnish government sector grew steadily during the decades until the early 1990s.
Taantuman aikana BKT supistui 11,5 prosenttia ja ylijäämä kääntyi alijää­mäksi. Taantuman aikana julkisten menojen suhde brut­tokansantuotteeseen nousi jyrkästi, kun taas tulojen suhde nousi vain vähän.
In the 30 years from 1960 to 1990, the ratio of government revenues to GDP rose by 22 percentage points to 52 %.
Suomen julkinen sektori kasvoi tasaisesti vuosikymme­nien ajan 1990­luvun alkuun saakka.
Over the same period, the ratio of government expenditure to GDP rose by 20 percentage points to 47 % (see Graph 31).
Julkisten tulojen suhde BKT:hen kasvoi 22 prosenttiyksikköä 52 pro­senttiin kolmen vuosikymmenen aikana (1960­90) ja samaan aikaan julkisten menojen suhde BKT:hen kas­voi 20 prosenttiyksikköä 47 prosenttiin (kuvio 31).
Table 17 shows the evolution of both the main revenue and expenditure categories since 1980.
Taulukossa 17 esitetään tärkeimpien tulo­ja menoluok­kien kehitys vuodesta 1980.
On the revenue side, the increase in the overall tax ratio has come mainly from higher direct taxes and social security con­tributions, while indirect taxes have risen only slightly.
Tulopuolella kokonaisvero­asteen nouseminen johtuu pääasiassa välittömien vero­jen ja sosiaaliturvamaksujen korotuksista. Välilliset verot ovat sen sijaan nousseet ainoastaan vähän.
On the expenditure side, Table 17 shows how massively
Taulukon 17 menoja koskevasta osuudesta ilmenee myös, kuinka paljon taantuma ja BKT:n supistuminen
(') This annex on public finances was prepared by O. Slotboom.
(') Julkista taloutta koskevan liitteen on laatinut Outi Slotboom.
Graph 31: Government revenues and expenditure in Finland, 1960-97
Kuvio 31: Julkiset tulot ja menot Suomessa vuosina 1960­1997
The economic and financial situation in Finland small surplus in 1998, and the surplus is expected to increase further in 1999.
Suomessa: Suomen haasteet EMU-ympäristössä jäämä kääntyy vähäiseksi ylijäämäksi vuonna 1998, ja ylijäämän odotetaan kasvavan edelleen vuonna 1999.
the recession and the decline in GDP raised the expenditure ratio, in particular the socially based transfer pay ments to households.
kasvattivat menosuhdetta, erityisesti sosiaaliperusteisia tulonsiirtoja kotitalouksille.
In relative terms, only interest payments rose at a faster rate than social transfers.
Suhteellisesti tarkasteltuna ainoastaan korkomenot nousivat nopeammin kuin sosiaaliset tulonsiirrot.
After this introduction, this annex is structured as follows. Section 2 introduces the institutional setting and looks at each of the three subsectors of general government.
Johdannon jälkeen tämä liite on jaoteltu seuraavasti: luvussa 2 esitellään institutionaaliset puitteet ja tarkastellaan kaikkia julkisen talouden kolmea sektoria.
Section 3 then outlines the structure of general government expenditure, while taxes and redistribution are the subject of Section 4.
Luvussa 3 selvitetään julkisten menojen rakennetta ja luvussa 4 veroja ja tulojen uudelleenjakoa.
The stance of fiscal policy and the changes in the government deficit are assessed in Section 5, which also discusses briefly the main factors behind the growth of government debt.
Finanssipolitiikan viritystä ja julkisen talouden alijäämän muutoksia arvioidaan luvussa 5, jossa käsitellään myös lyhyesti tärkeimpiä valtionvelan kasvun johtaneita syitä.
Section 6 raises some issues related to the cyclical sensitivity of government finances and stabilisation policies in EMU.
Luvussa 6 otetaan esiin eräitä julkisen talou den suhdanneherkkyyteen ja EMUn vakauttamispolitiikkaan liittyviä kysymyksiä.
Conclusions are presented in Section 7.
Loppupäätelmät ovat luvussa 7.
The table shows how the recession of 199093 and the steep rise in social security and unemployment-related expenditure associated with the decline in GDP pushed the Finnish government accounts from the traditional state of surplus to a large deficit.
Taulukosta näkyy, kuinka vuosien 1990-93 taantuma ja BKT:n laskuun liittynyt sosiaaliturva- ja työttömyys menojen jyrkkä nousu käänsivät Suomen julkisen talou den perinteisen ylijäämän suureksi alijäämäksi.
The deficit peaked at 8 % of GDP in 1993.
Alijäämä oli suurimmillaan vuonna 1993, jolloin se oli 8 prosenttia suhteessa BKT:hen.