natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In those circumstances, the first plea must be dismissed as being manifestly inadmissible.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tut kittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
The second plea
Toinen valitusperuste
The appellant takes the view that the Court of First Instance infringed Article 6(3) of the ECHR when it held that it was unnecessary to rule on the appellant's request for removal of a document entitled 'charge', annexed to the Commission's rejoinder, on the ground that it did not rely on that document in arriving at its decision.
Valittaja katsoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen rikkoneen ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta arvioidessaan, ettei ollut tarpeen antaa ratkaisua valittajan vaatimuksesta, joka koski otsikolla "syytekirjelmä" varustetun, komission vastaukseen liitetyn asiakirjan poistamista asiakirja-aineistosta, koska se ei ollut nojautunut tähän asiakirjaan ratkaisua tehdessään.
The appellant claims that the document concerned, which is an indictment lodged by the DAFSE before the Tribunal Criminal do Porto alleging misappropriation of funds and fraud committed with a view to obtaining funds, is covered by the confidentiality of judicial proceedings.
Valittaja väittää, että kyseinen asiakirja, joka on DAFSE:n Tribunal Criminal do Portoon jättämä syytekirjelmä ja jossa vedotaan tukien väärinkäyttöön ja tukien saamiseksi tehtyihin petoksiin, on salainen tuomioistuinasiakirja.
It adds that its reply to the document is also covered by the confidentiality of judicial proceedings under Portuguese law and cannot therefore be disclosed.
Se lisää, että myös sen kyseiseen asiakirjaan antama vastaus on Portugalin oikeuden mukaan salainen tuomioistuinasiakirja, eikä sitä siis voida paljastaa.
The Court of First Instance could not therefore take that document into consideration.
Tästä seuraa, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi saanut ottaa kyseistä asiakirjaa huomioon.
The appellant submits that the document is referred to in paragraph 33 of the judgment under appeal as an established matter of fact.
Valittaja korostaa, että asiakirja on mainittu valituksenalaisen tuo mion 33 kohdassa toteennäytettynä seikkana.
71 The Commission considers that that paragraph of the judgment under appeal concerns an issue of fact which does not, in principle, fall within the jurisdiction of the Court of Justice.
71 Komissio katsoo, että tämä valituksenalaisen tuomion kohta koskee tosiseikkaa ja että se ei lähtökohtaisesti kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.
72 In this connection, paragraph 33 of the judgment under appeal does not refer to the document but merely states that the Tribunal Criminal do Porto and the DAFSE informed the Commission that the DAFSE had instituted proceedings against the appellant before that court for misappropriation of funds and fraud committed with a view to securing funds.
72 Tältä osin on todettava, ettei valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa viitata kyseiseen asiakirjaan vaan mainitaan Tribunal Criminal do Porton ja DAFSE:n ilmoittaneen komissiolle, että DAFSE oli nostanut kyseisessä tuomioistuimessa valittajaa vastaan tukien väärinkäyttöä ja tukien saamiseksi tehtyjä petoksia koskevan syytteen.
Communication of that information constitutes, as the Commission has emphasised, an issue of fact which does not fall within the jurisdiction of the Court.
Tämän tiedon kertominen on, kuten komissio on korostanut, tosiseikka, jonka arvioiminen ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.
Furthermore, it does not appear from either the operative part or the grounds of the judgment under appeal that the
Valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmasta ja perusteluista ei myöskään
The second plea must therefore be dismissed as being manifestly unfounded.
Näin ollen toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
The third plea
Kolmas valitusperuste
The appellant considers that the Court of First Instance infringed Article 5(4) of Regulation No 2950/83.
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 2950/83 5 artiklan 4 kohtaa.
According to the appellant, once the DAFSE had certified the accuracy of the facts and accounts contained in the final report submitted to it it could not claim, one year after certification, that the appellant had submitted certain ineligible expenses.
Valittaja katsoo, että koska DAFSE oli vahvistanut, että sille esitettyyn lopulliseen selvitykseen sisältyneet tosiseikkoja ja kirjanpitoa koskevat tiedot olivat oikein, se ei olisi saanut vuoden kuluttua vahvistuksesta väittää, että valittaja oli esittänyt tiettyjä kuluja, joita ei voitu hyväksyä.
The appellant considers that the Member State must carry out the controls and audits before making the final decision on the payment claim, which must be taken within a mandatory period of ten months of the date of completion of the operations concerned.
Sen mielestä jäsenvaltion on tehtävä tarkastuksia ja selvityksiä ennen loppuosan maksamista koskevaa lopullista päätöstä, joka on tehtävä 10 kuukauden pakottavassa määräajassa maksupyyntöön liittyvien hankkeiden päätyttyä.
Certification by the DAFSE was therefore definitive and not conditional, all the more so since in this case it had all the information that had been available to the IGF.
Tästä seuraa, että DAFSE:n antama varmistus oli lopullinen eikä ehdollinen erityisesti sen vuoksi, että sillä oli tässä tapauksessa hallussaan kaikki IGF:n käytettävissä olleet tiedot.
The appellant maintains that, by holding in paragraphs 47 and 49 of the judgment under appeal that the Member State may still alter its assessment of the final payment claim at a later date if it considers that the claim contains irregularities which had not been previously detected, and that there is nothing to preclude an authority such as the DAFSE from having recourse to a professional auditing body such as the IGF in order to assist it in checking the accuracy of the
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 2950/83 5 artiklan 4 kohtaa, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 47 ja 49 kohdassa, että jäsenvaltio voi muuttaa maksupyyntöä koskevia arvioitaan vielä vahvistamisen jälkeen, jos se mielestään toteaa sääntöjenvastaisuuksia, jotka eivät olleet tulleet aiemmin ilmi, ja että mikään ei estä sitä, että
BRANCO V COMMISSION facts and accounts in a final payment claim, the Court of First Instance infringed Article 5(4) of Regulation No 2950/83.
DAFSE:n kaltainen viranomainen turvautuu ammattimaiseen tilintarkastajaan, kuten IGF:ään, joka auttaa sitä valvomaan maksupyyntöjen oikeellisuutta.
As the Court of First Instance stated in paragraph 48 of the judgment under appeal, Article 6 of Decision 83/673 provides in this regard that applications for final payment must reach the Commission within 10 months of the date of completion of the training operations and that no payment may be made in respect of aid for which the application is submitted after the expiry of that period.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, päätöksen 83/673/ETY 6 artiklassa säädetään tältä osin, että maksupyynnöt on toimitettava komissiolle kymmenen kuukauden kuluessa toiminnan päättymisestä ja että tukea ei makseta, jos tukihakemus jätetään tämän määräajan jälkeen.
As the Court of First Instance rightly held, if checks to establish conformity could be made only before certification that the facts and accounts in a final payment claim were accurate, the Member State might not be in a position to submit that claim to the Commission within the above 10-month period, with the result that final payment of the aid could not be made.
Jos sääntöjenmukaisuutta voitaisiin valvoa vain ennen loppuosan maksupyynnössä olevien tosiseikkoja ja kirjanpitoa koskevien tietojen oikeellisuuden vahvistamista, saattaisi käydä niin, ettei jäsenvaltio kykenisi esittämään maksupyyntöä komissiolle edellä mainitussa kymmenen kuukauden määräajassa, jolloin loppuosaa ei maksettaisi, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut.
The Court of First Instance therefore rightly concluded that, in some cases, certification of the accuracy of the facts and accounts in a final payment claim prior to a check to establish conformity or before its completion might be in the interest of the aid recipient.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis perustellusti päätellyt, että tietyissä tilanteissa maksupyynnössä olevien tosiseikkoja ja kirjanpitoa koskevien tietojen oikeellisuuden vahvistaminen ennen sääntöjenmukaisuuden valvontaa tai ennen valvonnan loppuunsaattamista saattaa olla tuensaajan eduksi.
It was therefore permissible for the Court of First Instance to state that there was nothing to preclude the DAFSE from having recourse to a professional auditing body such as the IGF in order to check, following the certification date, the accuracy of the facts and accounts in the final payment claim.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis voinut perustellusti katsoa, ettei mikään estänyt DAFSE:a turvautumasta ammattimaiseen tilintarkastajaan, kuten IGF:ään, jotta vahvistamisen jälkeen olisi voitu tutkia loppuosan maksupyyntöön sisältyneiden tietojen oikeellisuus.
That being so, the third plea must be dismissed as manifestly unfounded.
Näin ollen kolmas valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
The fourth plea
Neljäs valitusperuste
80 The appellant claims that the Court of First Instance breached the principles of protection of legitimate expectations and of legal certainty when it held in
80 Valittaja väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen loukanneen luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita katsoessaan valituksenalaisen
81 In the appellant's view, although the Commission was not subject to a particular time-limit, it ought none the less to have acted within a reasonable period.
81 Valittaja katsoo, että vaikka komissiolle ei ole asetettu mitään tiettyä määräaikaa, sen on kuitenkin toimittava kohtuullisessa ajassa.
A period of 8 years (1989-1997) was excessive.
Sen mukaan 8 vuotta (1989—1997) oli liian pitkä aika.
The appellant considers that the Commission should have taken a decision immediately after it received the DAFSE's certification, which was signed on 2 August 1989.
Valittajan mielestä komission olisi pitänyt tehdä päätös välittömästi sen jälkeen kun se oli saanut DAFSE:n 2.8.1989 alle kirjoittaman vahvistuksen.
The period created in the mind of the appellant a legitimate expectation that the Commission would endorse the DAFSE's certification.
Ajan kuluminen oli luonut valittajassa perustellun odotuksen siitä, että komissio olisi hyväksynyt DAFSE:n antaman vahvistuksen.
That expectation was reinforced by the judgment of 12 January 1995.
Tämä odotusta vahvisti 12.1.1995 annettu tuomio.
The appellant considers that two periods must be distinguished: the period from 2 August 1989 to the judgment of 12 January 1995, and the period from 12 January 1995 to 16 December 1996, the date of the contested decision.
Valittaja arvioi, että on erotettava toisistaan kaksi ajanjaksoa: ajanjakso, joka alkaa 2.8.1989 ja päättyy tuomion antamiseen 12.1.1995, ja ajanjakso, joka alkaa 12.1.1995 ja päättyy riidanalaisen päätöksen tekemiseen 16.12.1996.
As regards, first, the period from 2 August 1989 to the judgment of 12 January 1995, the appellant criticises the Court of First Instance for stating that, since it did not challenge the period within which the Commission had adopted its decision of 29 March 1993, only the period after that judgment should be taken into account.
Ensimmäisen 2.8.1989 alkaneen ja 12.1.1995 annettuun tuomioon päättyneen ajanjakson osalta valittaja arvostelee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuo mioistuin on katsonut, että koska valittaja ei ollut riitauttanut sen ajan pituutta, jonka kuluessa komissio oli tehnyt päätöksensä 29.3.1993, ainoastaan tuomion jälkeen kulunut aika olisi otettava huomioon.
According to the appellant, the question of a reasonable period may be raised at any time.
Valittajan mielestä kohtuullista aikaa koskeva kysymys voidaan aina esittää.
Moreover, that possibility is all the more evident in the present case since, as the Commission's first decision was annulled on grounds of failure to
Tämä mahdollisuus on tässä tapauksessa lisäksi sitäkin ilmeisempi, koska komission ensimmäinen päätös oli kumottu perustelujen puuttumisen vuoksi ja
BRANCO V COMMISSION state reasons, the appellant did not have all the information needed in order to challenge it.
BRANCO v. KOMISSIO valittajalla ei ollut ollut käytettävissään kaikkia tarvittavia tietoja sen riitauttamiseksi.
In addition, the appellant considers that, following the annulment ordered by the Court of First Instance, the Commission could give effect to the judgment of 12 January 1995 only by adopting a new decision allowing the application for payment of the claim.
Lisäksi valittaja katsoo, että sen jälkeen kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli kumonnut päätöksen, komissio olisi saanut panna 12.1.1995 annetun tuomion täytäntöön vain tekemällä uuden päätöksen, jossa loppuosan maksupyyntö olisi hyväksytty.
As regards, second, the period of two years which elapsed between 12 January 1995 and 16 December 1996, the appellant considers that this constitutes an unreasonable period.
Valittaja pitää toiseksi 12.1.1995 ja 16.12.1996 välillä kulunutta kahden vuoden ajanjaksoa kohtuuttomana.
In its view, the proceedings brought by the Commission against the judgment of 12 January 1995 were intended purely to delay matters and it claims that the only action taken during that period was the Commission's application to the DAFSE to arrange a hearing for the appellant.
Se katsoo komission 12.1.1995 annetusta tuomiosta nostaman kanteen merkinneen puhtaasti viivyttelyä ja väittää, että ainoa tämän ajanjakson aikana toteutettu toimenpide oli komission DAFSE:lle esittämä pyyntö kuulla valittajaa.
No action or inaction on the part of the Commission or the DAFSE could have given rise to a legitimate expectation on the appellant's part that the Commission would endorse the DAFSE's certification.
On todettava, ettei mikään komission tai DAFSE:n toimenpide tai toimettomuus ole voinut synnyttää valittajassa perusteltua luottamusta siihen, että komissio hyväksyisi DAFSE:n antaman vahvistuksen.
First, under Article 6(1) of Regulation No 2950/83 it is the Commission which adopts the final decision and takes sole legal liability for such a decision as against the beneficiaries (see Case C-32/95 P Commission v Lisrestal and Others [1996] ECR1-5373, paragraph 29).
Ensinnäkin asetuksen N:o 2950/83 6 artiklan 1 kohdan nojalla komissio tekee lopullisen päätöksen ja vastaa tuensaajille yksin oikeudellisesti tästä päätöksestä (ks. asia C-32/95 P, komissio v. Lisrestal, tuomio 24.10.1996, Kok. 1996, s. 1-5373, 29 kohta).
Second, under the same provision, that decision was dependent on the appellant's complying with the conditions governing the grant of financial assistance.
Toiseksi saman säännöksen mukaan tämä päätös edellytti sitä, että valittaja noudattaisi rahoitustuen myöntämiselle asetettuja ehtoja.
The Court of First Instance was therefore right when it held in paragraph 97 of the
Ensimmäisen oikeus asteen tuomioistuin on siis katsonut perustellusti valituksenalaisen tuomion
90 The Court of First Instance was also correct to hold in paragraph 98 of the judgment under appeal that the judgment of 12 January 1995 could not give rise to any legitimate expectation on the appellant's part, in so far as the Court of First Instance did not set out its views, in that judgment, on the legality of the reduction in the assistance but ruled only that the decision at issue did not contain a statement of reasons.
90 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on menetellyt perustellusti todetessaan valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa, että 12.1.1995 annettu tuomio ei myöskään ollut voinut luoda valittajassa perusteltua luottamusta, koska ensim mäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut kyseisessä tuomiossa antanut ratkaisua tuen määrän pienentämisen lainmukaisuudesta vaan ainoastaan kyseisen pää töksen perustelujen puuttumisesta.
91 The fourth plea must therefore be dismissed as being manifestly unfounded.
91 Näin ollen neljäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
The fifth plea
Viides valitusperuste
92 The appellant claims that the Court of First Instance, like the IGF in its report, found that some of the expenses set out in the claim for payment were ineligible on the following erroneous grounds: first, that the IGF's auditing method was acceptable; second, that E.B. Ld.a did not need to subcontract since it was not an undertaking which specialised in the work entrusted to it by the appellant; third, that the Commission was entitled to take the view that E.B. Ld.ahad achieved a very high level of profits; fourth, that the payment made by E.B. Ld.ato the
92 Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nojautunut virheellisesti seuraaviin seikkoihin, kun se on arvioinut, kuten myös IGF kerto muksessaan, että osaa maksupyynnössä esitetyistä kuluista ei voitu hyväksyä: ensinnäkin IGF:n tarkastusmenetelmä oli hyväksyttävä; toiseksi E. B. Ld.a:n käyttäminen alihankkijana ei ollut tarpeen, koska kyseinen yritys ei ollut eri koistunut niihin tehtäviin, jotka valittaja oli sille antanut; kolmanneksi komissio oli voinut perustellusti katsoa, että E. B. Ld.aoli tehnyt erittäin merkittäviä voittoja; neljänneksi E. B. Ld.a:n Cooperative de Serviços da Area Administrativa
BRANCO V COMMISSION accepted on the grounds that the amount concerned was not significant; sixth, that the hourly rate of pay for trainees was not in accordance with Portuguese domestic law; seventh, that the regular attendance bonuses were awarded at rates higher than those authorised by law; and, eighth, that the amounts relating to computer equipment were calculated and other assets written off over twelve months instead of six.
BRANCO v. KOMISSIO de Empresas CRL:lle suorittama maksu oli asian kannalta merkityksellinen; viidenneksi alihankkija Açorlis Ld.a:n kulut oli hyväksytty sillä perusteella, että määrät eivät olleet merkittäviä; kuudenneksi harjoittelijoiden tuntipalkat eivät olleet Portugalin lainsäädännön mukaisia; seitsemänneksi määräajoin maksetuissa palkkioissa oli käytetty lainsäädännössä hyväksyttyjä korkeampia palkkioperusteita; kahdeksanneksi tietotekniikan laitteita ja muita tavaroita koskevat summat oli laskettu ensin mainittujen osalta ja kuoletettu jälkimmäisten osalta kahdentoista kuukauden ajalta eikä kuuden kuukauden ajalta.
93 The appellant considers that the Court of First Instance therefore infringed Articles 5 and 6 of Regulation No 2950/83 and the principles of proportionality, protection of legitimate expectations, and legal certainty.
Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen rik konut asetuksen N:o 2950/83 5 ja 6 artiklaa ja loukannut suhteellisuusperiaatetta sekä luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita.
94 It should be noted in this regard that these complaints are based on an allegedly incorrect appraisal of the facts by the Court of First Instance and that they actually seek to obtain from the Court of Justice a fresh appraisal of the facts established by that Court.
Tältä osin on todettava, että nämä väitteet perustuvat siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi arvioinut virheellisesti tosiseikkoja, ja että niissä pyritään todellisuudessa siihen, että yhteisöjen tuomioistuin arvioisi uudelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamia tosiseikkoja.
The appellant is merely repeating the arguments that it put forward before the Court of First Instance.
Valittaja ainoastaan toistaa jo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämänsä perustelut.
As has been pointed out in paragraph 67 of this order, an appeal may be based only on grounds relating to the infringement of rules of law by the Court of First Instance, to the exclusion of any appraisal of the facts.
Kuten tämän tuomion 67 kohdassa on jo todettu, valituksessa saadaan tukeutua vain perusteisiin, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut oikeussääntöjä, eikä valitusta saa miltään osin kohdistaa tosiasiakysymysten arviointiin.
It does not lie within the jurisdiction of the Court to carry out a fresh appraisal of the facts.
Tosiseikkojen uudelleenarviointi ei kuulu yhteisöjen tuo mioistuimen toimivaltaan.
Moreover, Article 168a of the Treaty, Article 51 of the EC Statute of the Court of Justice and Article 112(l)(c) of the Rules of Procedure of the Court state that an appeal must indicate precisely the contested elements of the judgment which the appellant seeks to have set aside, and also the legal arguments specifically
Lisäksi perustamissopimuksen 168 a artiklan, EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet
That requirement is not satisfied by an appeal confined to reproducing the pleas in law and arguments previously submitted to the Court of First Instance, including those based on facts expressly rejected by that Court; in so far as such an appeal does not contain any arguments specifically contesting the judgment appealed against, it amounts in reality to no more than a request for re-examination of the application submitted to the Court of First Instance, which the Court of Justice does not have jurisdiction under Article 49 of the EC Statute to undertake (see, in particular, Deere v Commission, cited above, paragraphs 19 and 20).
Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain kerrataan tai toistetaan sanasta sanaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelut, sellaisetkin, joiden pohjana olevien tosiseikkojen osalta tämä tuomioistuin on tosiseikastoa määrittäessään nimenomaisesti omaksunut eri näkemyksen; koska tällaiseen valitukseen ei nimittäin sisälly erityisesti valituksenalaisessa tuomiossa tehtyjen päätelmien kyseenalaistamiseen tarkoitettuja perusteita, sillä tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan mukaan kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan (ks. mm. em. asia Deere v. komissio, tuomion 19 ja 20 kohta).
The fifth plea must therefore be dismissed as manifestly inadmissible.
Näin ollen viides valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
It is clear, in the light of all of the foregoing, that the pleas submitted by the appellant in support of its appeal are either manifestly inadmissible or manifestly unfounded.
Kaiken edellä esitetyn perusteella valittajan valituksensa tueksi esittämien perusteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai ne ovat selvästi perusteettomia.
The appeal must therefore be dismissed pursuant to Article 119 of the Rules of Procedure.
Valitus on siis hylättävä työjärjestyksen 119 artiklan nojalla.
Under Article 69(2) of the Rules of Procedure, which is applicable to the appeal procedure pursuant to Article 118 thereof, the unsuccessful party is to be ordered to pay the costs if they have been applied for in the successful party's pleadings.
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan valitusten käsittelyyn 118 artiklan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Since the Commission has applied for costs and the appellant has been unsuccessful, the appellant must be ordered to bear the costs.
Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja valittaja on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeuden käyntikulut.
THE COURT (Fourth Chamber) hereby orders:
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto) on määrännyt seuraavaa: