natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The TOM too have special statutes, and one of them, New Caledonia, has recently (May 1998) been permitted to accede to independence within a period of twenty years.
Myös merentakaisilla alueilla on erityisasema, ja Uudelle-Kaledonialle luvattiin toukokuussa 1993 itsenäisyys 20 vuoden kuluessa.
In 1991 it was decided to set up a new metropolitan region with an elected government in the Rotterdam area to replace the Gemeente of Rotterdam and the Province of South Holland.
1Rotterdamiin päätettiin vuonna 1991 perustaa uusi kaupunkilääni, jossa olisi vaaleilla valittu hallitus. Uusi alue olisi korvannut Rotterdamin kunnan ja Etelä-Hollannin läänin.
However, this was rejected by a referendum held in Rotterdam.
Suunnitelma kuitenkin hylättiin Rotterdamissa järjestetyssä kansanäänestyksessä. '
Portugal, while making provision in its Constitution for régionalisation, has so far only granted autonomy to the island groups of the Azores and Madeira.
Portugalin perustuslaissa säädetään alueellistamisesta, mutta Portugali on myöntänyt tähän mennessä itsehallinnon vasta Azorien ja Madeiran saariryhmille.
The mainland remains highly centralized.
Portugalin mannerosissa sovelletaan edelleen erittäin keskitettyä hallintojärjestelmää.
From its birth in 1830 until the first Constitutional reform of 1970, Belgium was a decentralized unitary state, similar to the Netherlands, with a subnational government divided into provinces and municipalities.
Vuonna 1830 perustettu Belgia oli ensimmäiseen valtiosääntöuudistukseen, vuoteen 1970 asti Alankomaiden tavoin hajautettu yhtenäisvaltio, jonka hallintojärjestelmä oli jaettu valtiotason alapuolella lääneihin ja kuntiin.
The four constitutional reforms that have been enacted since 1970 (in 1970, 1980, 1988, and 1993) have altered the relationships between the various tiers of government, transforming the country from a unitary state into a federation (Ministerie van de Vlaamse Gemeenschap 1993; Veldkamp 1993; Alen 1995; Gouvernement Wallon 1998).
Vuosina 1970, 1980, 1988 ja 1993 toteutetut neljä valtiosääntöuudistusta muuttivat hallinnon keskinäisiä suhteita: Belgia muuttui yhtenäisvaltiosta liittovaltioksi (Ministeri van de Vlaamse Gemeenschap 1993, Veldkamp 1993, Alen 1995, Gouvernement Wallon).
Article 1 of the most recent version of the Constitution reads 'Belgium is a federation, consisting of communities and regions'.
Perustuslain viimeisimmän version ensimmäinen artikla kuuluu: "Belgia on kieliyhteisöistä ja alueista koostava liittovaltio."
What all this means for local and regional democracy in Belgium is considered below.
Seuraavassa pohditaan artiklan merkitystä Belgian paikallis- ja aluedemokratian kannalta.
1.1 Historical Background
Valtion syntyhistoria
Belgium began life as an independent state in 1830 when the southern provinces broke away from the United Kingdom of the Netherlands after a rebellion.
Belgian valtio syntyi vuonna 1830, kun Alankomaiden yhdistyneen kuningaskunnan eteläiset maakunnat irtautuivat kansannousun jälkeen.
For a long time afterwards, Belgium was a unitary state until, after a series of reforms, it became a federation in 1993.
Sittemmin Belgia oli pitkään yhtenäisvaltio, kunnes siitä muodostettiin tiheiden valtiosääntöuudistusten tuloksena liittovaltio vuonna 1993.
The origin of Belgium's transformation into a federation lies in the age-old boundary between Germanic and Romance languages that splits the country into a Dutch-speaking north (Flanders) and a Frenchspeaking south (Wallonia).
Liittovaltiomuotoon johtaneen kehityksen taustalla vaikuttaa vuosisatainen germaanis-romaaninen kieliraja, joka jakaa maan keskeltä hollanninkieliseen pohjoiseen (Flanderi) ja ranskankieliseen etelään (Vallonia).
In the early nineteenth century, French was the language of government and Belgium seemed to be on the way to becoming a Frenchspeaking country.
Ranska oli valtionhallinnon kieli 1800luvun alkuvuodet, ja Belgiasta näytti olevan tulossa ranskankielinen maa.
But opposition started building up in Flanders from the mid-nineteenth century onwards.
Kehitys kohtasi kuitenkin vastustusta Flanderissa 1800luvun puolivälistä alkaen.
After various protracted political battles, language laws were passed giving the Dutch language official status in education, government, and the courts, and in 1963 the language frontier was finally defined.
Kielilait hollannin kielen aseman vahvistamiseksi opetuksessa, hallinnossa ja oikeuslaitoksessa saatiin aikaan useiden pitkällisten poliittisten kiistojen jälkeen, ja kieliraja vahvistettiin lopullisesti 1963.
This has now become a political and administrative frontier.
Siitä tuli myös poliittishallinnollinen raja.
Belgium has been divided up into four language areas: the Dutch-speaking area (Flanders, with a population of 5.7 million), the Frenchspeaking area (Wallonia, 3.1 million), the Germanspeaking area (66,000 inhabitants), and the bilingual capital, Brussels (consisting of the city of Brussels and eighteen of the surrounding municipalities, with a total population of 970,000), where Dutch and French have equal status.
Belgia jaettiin neljään kielialueeseen: hollanninkieliseen Flanderiin (5,7 miljoonaa asukasta), ranskankieliseen Valloniaan (3,1 miljoonaa asukasta), saksankieliseen alueeseen (66 000 asukasta) ja kaksikieliseen Brysselin pääkaupunkialueeseen (Brysselin kaupunki ja sitä ympäröivät 18 kuntaa, yhteensä 970 000 asukasta), jossa hollannilla ja ranskalla on yhdenvertainen asema.
With the establishment of the language frontier and the recognition of Flanders as a monolingual area, the idea of cultural autonomy grew in that part of Belgium.
Kielirajan vahvistaminen ja Flanderin yksikielisyyden tunnustaminen voimisti kulttuuriautonomiaaatetta Flanderissa.
Wallonia too had an autonomist movement, but this had a largely economic
Valloniassa syntyi myös itsenäisyysliike, mutta se oli pikerrurunkin taloudellisesti suuntautunut.
Slowly, the idea grew on both sides of the language frontier that the unitary state structure was no longer viable in the long term.
Kielirajan molemmilla puolin kypsyi vähitellen vakaumus, ettei yhtenäisvaltiorakenne ole kestävä ratlcaisu.
This led eventually to the reforms that transformed Belgium from a unitary state into a federation.
Se johti lopulta Belgian muuttamiseen yhtenäisvaltiosta liittovaltioksi.
1.2 Democracy at Subnational Level
Demokratia valtiotasoa alempana
A federation is a group of states in which power is shared between the central government and the federal states, with the aim of granting these federal states a high degree of autonomy.
Federalismihan on valtiomuoto, jossa sisäinen toimivalta jaetaan valtion keskushallinnon ja osavaltioiden kesken. Tavoitteena on antaa osavaltioille laaja itsemääräämisoikeus.
The idea in Belgium is to have a form of federation known in constitutional law as a 'dual federation'.
Belgiassa on voimassa valtio-oikeudessa dualistiseksi federalismiksi kutsuttu liittovaltiomuoto.
Sovereignty is formally spread over three coordinated authorities—the federal government, the regions, and the communities—which each have their own exclusive powers and which, in principle, must not encroach on the prerogatives of the others.
Kolmella tasaveroisella osapuolella - liittovaltiolla, alueilla ja kieliyhteisöillä - on sen mukaisesti osuutensa valtiollisesta itsemääräämisoikeudesta. Kullakin niistä on nimenomaiset valtuutensa eikä periaatteessa lupaa puuttua toistensa toimivallan alaisiin asioihin.
The national government, with its own powers and responsibilities, exists not above but alongside the regions and communities.
Valtiolla ei siis ole toimivaltaa eikä velvollisuuksia alueiden ja kieliyhteisöjen yläpuolella, vaan niiden rinnalla.
Hence, there is no hierarchy between the federal and the regional governments (Alen 1995).
Niinpä liittovaltion ja aluetason viranomaiset eivät ole hierarkkisessa suhteessa toisiinsa (Alen 1995).
Notwithstanding the dual-federal basic structure, there are also, in the practice of government, recognisable models of 'cooperative federalism', a form of federalism modelled on the German federal system.
Dualistis-federalistisesta perusrakenteesta huolimatta hallintokäytännössä on tunnistettavissa myös merkkejä kooperatiivisesta federalismista, joka on saksalaisen Uittovaltiorakenteen mukainen federalismin muoto.
This is expressed in the organization of 'community-to-community talks' when working out cooperation law and, more generally, in a high level of government interpénétration.
Se ilmenee muun muassa kieliyhteisöjen välisten neuvottelujen järjestämisenä, yhteistyömekanismeina ja yleensäkin pitkälle menevänä hallinnon yhteensovittamisena.
Because of the lack of hierarchical relationships, community issues (of which there are naturally many in a small country like Belgium) must be discussed in great detail, and often at great length.
Hierarkkisten suhteiden puuttuessa on yhteisistä asioista, joita on Belgian kaltaisessa pienikokoisessa maassa tietenkin lukuisasti, käytävä laajapohjaisia ja usein myös aikaavieviä neuvotteluja.
The Belgian prime minister, Dehaene, does not hesitate to call the new Belgian government structure a form of 'federal cooperative'.
Belgian pääministeri Jean-Luc Dehaene ei epäröi luonnehtia uutta belgialaista hallintorakennetta eräänlaiseksi "osuustoiminnalliseksi federalismiksi".
Even the Flemish government, which is undoubtedly leaning towards independence, acknowledges that cooperation across administrative boundaries is still of great importance (Ministerie van de Vlaamse Gemeenschap 1993).
Jopa itsenäisyysmieliset Flanderin viranomaiset myöntävät, että hallinnolliset rajat ylittävä yhteistyö on erittäin tärkeää (Ministerie van de Vlaamse Gemeenschap 1993).
Cooperative federal tendencies rely significantly on the arts of accommodation and arrangement that have long typified Belgian administration; but cooperation is also enshrined in the law.
Belgialaiselle julkishallinnolle vanhastaan tunnusomainen sovittelu- ja järjestelytaito muodostaa kooperatiivis-federalististen suuntausten tärkeän perustan. Yhteistyöhön kannustetaan kuitenkin myös juridisesti.
The earlier conflict-ridden institutional framework of the consultation committee and court of arbitration has been abandoned.
Aiemmasta kiistellystä institutionaalisesta järjestelystä, johon kuuluivat sovittelukomitea (Overlegcomité) ja välitysoikeus (Arbitragehof), on luovuttu.
The principle of federal loyalty is laid down in Article 107 of the Constitution.
Perustuslain 107 artiklassa säädetään liittovaltio-lojaaliuden periaatteesta, joka koskee esimerkiksi yhteistyötä ja neuvonpitoa poliittisten toimintalinjojen yhtenäisyyden säilyttämiseksi.
This calls, for instance, for cooperation and consultation in order to monitor the integration of different policies.
Yhteistyösopimukset ilmentävät kyseistä periaatetta.
Cooperation agreements are one facet of this.
Viranomaisilla, joilla on yhteistä toimivaltaa, on lain asettama velvoitus neuvotella keskenään.
Administrative bodies that have authority over the same field have a statutory duty to consult with
Ratkaisun löytäminen mahdollisiin eturistiriitoihin kuuluu senaatin toimivaltaan.
THE INSTITUTIONAL EXPRESSION OF DEMOCRACY
DEMOKRATIAN ILMENTYMINEN INSTITUUTIOISSA
2.1 National Level
Valtiotaso
Sovereignty in the Belgian federation is now spread over three political levels: central government, the regions, and the communities.
Belgian liittovaltiossa valtiollinen itsemääräämisoikeus kuuluu siis kolmelle poliittiselle tasolle, jotka ovat valtiovalta, alueet ja kieliyhteisöt.
There are three linguistic communities: the French-speaking, Dutch-speaking, and Germanspeaking communities.
Maassa on kolme kieliyhteisöä: ranskankielinen, hollanninkielinen ja saksankielinen yhteisö.
These are responsible for cultural policy, welfare policy and health policy.
Ne vastaavat kulttuuripolitiikasta sekä sosiaalipolitiikasta ja kansanterveyspolitiikasta.
The communities are empowered to pass laws and have their own government.
Kieliyhteisöillä on lainsäädäntäoikeus ja kullakin oma hallituksensa.
There are also three regions: the Flemish region, the Walloon region, and the Brussels Capital region.
Maassa on myös kolme aluetta: Flanderi, Vallonia ja Brysselin pääkaupunkialue.
All three regions have their own parliament with authority to pass laws and their own government.
Kullakin alueella' on oma parlamenttinsa, joilla on vastaavasti lainsäädäntäoikeus, ja hallitus.
The regional institutions have authority over a number of 'territorial' issues.
Alueiden toimielimillä on toimivaltaa "alueasioihin" liittyvissä kysymyksissä.
The regions and communities came into being in response to the different political priorities in the North and South.
Alueet ja kieliyhteisöt perustettiin vastaukseksi maan pohjois- ja eteläosien toisistaan poikkeaviin poliittisiin pyrkimyksiin.
The communities were conceived as a way of meeting Flemish demands for self-government; the regions as an answer to French-speakers' demands for more economic autonomy.
Kieliyhteisöt voidaan näin ollen tulkita myönnytykseksi flaamien itsehallintovaatimuksiin nähden ja alueita puolestaan pitää askeleena kohti ranskankielisten tavoittelemaa taloudellista itsenäisyyttä.
As mentioned above, there is no hierarchy between the three constituents of the Belgian federation (central government, regions, and communities).
Kuten edellä todettiin, Belgian liittovaltion kolme peruselementtiä - valtiovalta, alueet ja kieliyhteisöt -eivät ole hierarkkisessa suhteessa toisiinsa.
The national government exists not above, but alongside the regions and the communities.
Valtion viranomaiset eivät siis toimi alueiden ja kieliyhteisöjen yläpuolella, vaan niiden rinnalla.
The three pillars of the Belgian federation are subject to parliamentary democracy.
Belgian liittovaltio perustuu kolmeen parlamentaarisen demokratia-ajattelun mukaiseen pilariin.
Not only the central government, but also the communities and regions have their own legislative and executive bodies.
Valtion lisäksi kieliyhteisöillä ja alueilla on omat lainsäädäntä- ja toimeenpanoelimensä.
At federal level, legislative power is exercised by the head of state and the two elected houses of parliament.
Liittovaltion tasolla lainsäädäntävaltaa käyttää valtion päämies ja kansan valitsema kaksikamarinen kansanedustuslaitos.
Federal legislative authority operates through a controlled bicameral system and is exercised by the House of Representatives (Lower House) and Senate (Upper House) jointly with the King.
Liittovaltion lainsäädäntävaltaa käyttävät edustajainhuone ja senaatti yhdessä kuninkaan kanssa -eräänlaisen mukautetun kaksikamarijärjestelmän puitteissa.
The distribution of duties between the House and the Senate is based on the following basic ideas:
Edustajainhuoneen ja senaatin tehtävien jaon peruslinjat ovat seuraavat:
• the Lower House exercises political control over the government and monitors public finances; • both houses are responsible, on an equal footing, for institutional law-making and relations between the federal government and the communities and regions; • the Senate provides a forum for reflection; • the Senate is the meeting place between the federal government and the federal states.
Edustajainhuone vastaa hallituksen toimien poliittisesta valvonnasta ja julkisen varainkäytön valvonnasta.
The Lower House has 150 members, who are directly elected every four years.
Edustajainhuoneeseen valitaan nelivuotiskaudeksi 150 jäsentä suorilla vaaleilla.
The Senate has seventy-one members, of whom forty are directly elected.
Senaatissa on 71 jäsentä, joista 40 valitaan suoraan.
The Flemish Council and the French Community Council each send ten members to the Senate, the Council of the Germanspeaking Community sends one member.
Flaamilainen parlamentti (De Vlaamse Raad) ja. Ranskankielisen
The other ten senators are coopted.
Mainitut senaatin jäsenet valitsevat loput 10 senaattoria erikseen.
The executive authority consists of the federal ministers, who are responsible to the Lower House and the Monarch, who cannot be held responsible to anyone.
Toimeenpanovalta on liittovaltion ministereillä, jotka ovat vastuussa toimistaan edustajainhuoneelle, ja valtion päämiehellä. Jälkimmäistä ei voi asettaa poliittiseen vastuuseen.
Given political realities, the primacy of the legislator has shifted towards a de facto ascendancy of the executive authority.
Lainsäädäntövallan käyttäjien on täytynyt tunnustaa toimeenpanovallan käyttäjien paino päivittäisessä päätöksenteossa.
Draft laws initiated by the executive authority take precedence over draft laws initiated by the legislature.
Lainsäätäjien tekemät lakiesitykset jäävät toimeenpanovallan ajamien lakiesitysten varjoon.
Amendments have no chance of being adopted, because of existing parliamentary majorities (De Ridder 1994).
Vallitsevat parlamentaariset enemmistövoimasuhteet määräävät muutosehdotusten kohtalon (De Ridder 1994).
Obviously, not everything has changed in the Belgian system with the advent of federalism.
Liittovaltion synty ei tietenkään muuttanut kaikkea Belgian järjestelmässä.
Belgium can still be described as a hereditary, constitutional, and parliamentary monarchy.
Belgiaa voidaan edelleen luonnehtia perinnölliseksi, perustuslailliseksi ja parlamentaariseksi monarkiaksi.
The monarchy is regulated and limited by the Constitution.
Monarkia on säädetty ja rajattu perustuslaissa.
The King possesses no powers other than those specifically vested in him by the Constitution and special legislation.
Kuninkaalla on ainoastaan perustuslaissa ja erityisissä laeissa hänelle nimenomaisesti säädetty valta.
The monarchy is thus also anchored in the parliamentary democracy.
Kuninkuus on ankkuroitu myös parlamentaariseen demokratiaan.
The King cannot act on his own in his capacity as head of state.
Kuningas ei voi koskaan esiintyä yksin valtion päämiehen asemassa.
Every act or position with political repercussions must be endorsed by the minister (or by the whole government), who is answerable for it to the Lower House.
Jokaiseen hänen toimeensa tai kannanottoonsa, josta on poliittisia seurauksia, on saatava aihepiiristä edustajainhuoneelle vastaavan ministerin (tai koko hallituksen) suostumus.
The substance and significance of the King's role have declined in the course of political history.
Kuninkaallisen aseman sisältö ja merkitys ovat vähentyneet Belgian poliittisessa historiassa.
Nowadays the monarchy exercises influence rather than authority. This influence is exerted mainly through confidential discussions between the King and his ministers.
Nykyisin se koostuu vallankäyttöä enemmän vaikuttamisesta, joka tapahtuu pääosin kuninkaan· ja hänen ministereidensä välisissä keskusteluissa, jotka jäävät salaisiksi.
The ministers inform the King and advise him.
Ministerit pitävät kuninkaan ajan tasalla ja kysyvät häneltä neuvoja.
The king advises, exhorts, and warns.
Kuningas antaa neuvoja, kehotuksia ja varoituksia.
Occasionally the monarch acts as a linkman between the parliamentary majority and the opposition, and between the different communities and regions.
Lisäksi hallitsija toimii tarvittaessa parlamentaarisen enemmistön ja opposition sekä kieliyhteisöjen ja alueiden välisenä yhdyshenkilönä.
Finally, the King carries out ceremonial duties and is the symbol of Belgian sovereignty (De Ridder 1994).
Kuningas hoitaa myös protokollan mukaisia tehtäviä ja symboloi Belgian suvereeniutta (De Ridder 1994).
2.2 Political Institutions
Poliittiset instituutiot
In addition to the abovementioned institutions, several other sustained patterns of behaviour have had a fundamental influence on Belgian politics.
Edellä mainittujen instituutioiden lisäksi voidaan esitellä eräitä vakiintuneita toimintamalleja, jotka vaikuttavat poliittisen toiminnan perustaan Belgiassa.
In the terminology of Lijphart (who drew a basic distinction between consensus democracies and Westminster-style democracies) Belgian democracy can clearly be described as a consensus democracy (Lijphart 1984).
Viitaten Lijphartin tunnettuun luokitteluun, jossa perusero tehdään demokratian konsensusmallin ja Westminster-rnallin välillä, belgialainen demokratia on kiistatta luokiteltavissa konsensusdemokratiaksi (Lijphart 1984).
This consensus democracy has grown out of - and is a response to - the multiple and sometimes deep divisions that have riven the country.
Konsensus on kasvanut monien maalle tunnusmerkillisten ja toisinaan syvienkin juopien johdosta ja vastauksena niihin.
These divisions have been
Juovat ovat institutionaalistuneet yhteiskuntaan.
institutionalized in society.
-20- hollannin- ja ranskankielisiin.
In addition, there are further divisions between Dutch-speakers and French-speakers. Belgium is a fragmented country that has survived as a democracy because of this tradition of consensus democracy.
Belgia on voimakkaasti jakautunut maa, mutta konsensusdemokratian ominaisuuksien avulla se on kuitenkin onnistunut säilymään demokratiana.
Through federation, Belgium has in fact been pushed even further towards what Lijphart (in 1984) described as the ideal model of consensus democracy.
Itse asiassa Belgia vastaa Lijphartin (1984) kuvaamaa konsensusdemokratian ihannetta entistä paremmin sen jälkeen, kun siitä tuli liittovaltio.
Federation, the spreading of power and power-sharing were seen by Lijphart as important 'symptoms' of a consensus-driven decisionmaking system.
Lijphart pitää liittovaltiomuotoa, vallan hajauttamisen periaatetta ja vallanjakoa eri osapuolten keskinäiseen sovitteluun perustavan päätöksentekojärjestelmän merkkeinä.
One could object that in the Belgian federation, power-sharing is, as far as possible, 'organized out of existence': sharing out the goods seems to be a more important principle of power-sharing.
Voitaneen kuitenkin väittää, että federalistisessa Belgiassa valta on jaettu eri osapuolille mahdollisimman huomaamattomasti. Tässä vaikuttaa pesänjako vallanjakoa tärkeämmältä periaatteelta.
However, it has already been demonstrated that cooperation across administrative boundaries is still a central feature of Belgian government.
Tästä huolimatta on edellä mainitta hallinnolliset rajat ylittävä yhteistyö edelleen Belgian hallinnon keskeinen tunnuspiirre.
The combination of a greater spreading of power and indissoluble solidarity ensures that the consensual political culture of Belgium survives.
Pitkälle viety vallanjako yhdistyneenä väistämättömään keskinäiseen riippuvuuteen takaavat sovitteluun perustavan poliittisen kulttuurin säilymisen Belgiassa.
'Fixing', the art of concluding (creative) ad hoc agreements, is highly esteemed in the Belgian political system.
Belgian poliittisessa järjestelmässä arvostetaan suuresti järjestelytaitoa, kykyä tehdä tilannekohtaisia "luovia" sopimuksia.
And in practice, 'fixing' goes hand in hand with a large dose of pragmatism.
Järjestelykyky yhdistyy käytännössä pitkälle kehittyneeseen pragmatismiin.
The contrast between Belgium and the Netherlands is particularly marked on this last point.
Etenkin jälkimmäisen ilmiön suhteen on ero naapurimaahan Alankomaihin nähden suuri.
The former Belgian prime minister, Wilfried Martens, is quoted as saying that "The Dutch are more rational.
Belgian entinen pääministeri Wilfried Martens on ilmaissut asian seuraavasti: "Alankomaalaiset ovat belgialaisia rationaalisempia.
First they make notes, then they get down to business.
Te laaditte ensin asiakirjan josta sitten keskustelette.
The Flemish are more emotional and spontaneous.
Flaamit ovat alankomaalaisia emotionaalisempia ja spontaanimpia.
We go and negotiate first and then we put something down on paper" (Donkers 1996).
Me neuvottelemme ensin ja panemme seuraavaksi jotain paperille."
Planners and other professional problem-solvers play a more important role in the Netherlands than in Flanders, where political fixers are more predominant.
(Donkers 1996) Suunnittelijat ja muut ammatikseen ratkaisuja etsivät ovat tärkeämmässä asemassa Alankomaissa kuin Flanderissa, jossa asiat annetaan pikemminkin poliittisten sovittelijoiden valmisteltaviksi.
The cobbling-together of a workable arrangement is generally considered to be more important that adhering to previously determined standards and principles.
Toteuttamiskelpoisen järjestelyn aikaansaamista pidetään yleisesti tärkeämpänä kuin edeltä käsin määrättyjen normien ja periaatteiden noudattamista.