natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In particular, Zapf (1984) shows the interrelations between objective living conditions and subjectively perceived quality of life.
Erityisesti Zapf (1984) osoittaa objektiivisen hyvinvoinnin ja subjektiivisesti koetun elämänlaadun vuorovaikutuksen.
If we narrow the manifestations of quality of life down to two, namely good and bad, the combination of subjective and objective quality of life results in a 2x2 matrix.
Jos elämänlaadun piirteet rajoitetaan kahteen - hyvään ja pahaan -, subjektiivisen ja objektiivisen elämänlaadun yhdistelmä ilmenee nelikentässä.
All theoretical combinations could also occur in practice.
Kaikki teoreettiset mahdollisuudet voivat toteutua myös käytännössä.
So there is the possibility, e.g., that a person lives in good objective conditions but considers his/her subjectively perceived quality of life to be bad.
Näin ollen on mahdollista, että haastateltu henkilö elää objektiivisesti hyvissä oloissa, mutta pitää subjektiivisesti elämänsä laatua huonona.
Zapf calls this condition dissonance.
Zapf kutsuu tällaista tilannetta dissonanssiksi.
The opposite case, i.e. a person considering his/her subjective living conditions to be good despite bad objective living conditions, Zapf calls adaptation.
Päinvastaista tilannetta, jossa henkilö pitää elämänsä laatua hyvänä huolimatta objektiivisesti huonoista elinoloista, Zapf nimittää adaptaatioksi.
When objective conditions as well as subjective feeling are good we have well-being, when they aré both bad we have deprivation.
Kun sekä objektiiviset olot että subjektiivinen tuntemus ovat hyvät, tilannetta nimitetään hyvinvoinniksi. Kun molemmat ovat huonot, tilannetta kutsutaan deprivaatioksi.
According to the literature, it is also possible to distinguish between the cognitive (Cantril 1965) and the affective components (Brandurn 1969, Bradburn and Caploviz 1965) of the subjective well-being.
Alan kirjallisuuden mukaan voidaan myös tehdä ero subjektiivisen hyvinvoinnin kognitiivisten (Cantril, 1965) ja tunneperäisten tekijöiden välillä (Bradburn, 1969; Bradburn & Caplovitz, 1965). Ensimmäisessä otetaan huomioon yksilön itsensä arviointi elämään kuuluviin tavoitteisiin pyrkimisen, saavuttamisen ja tyytyväisyyden asteen osalta, ja jälkimmäinen liittyy tätä tunneperäisempään ja ei-rationaaliin onnellisuuden tilaan. Kun tarkastellaan elämänlaadun määritelmää, on kiinnostavaa ottaa huomioon myös Hauserin ja Lörchcrin (1973) sekä Gersonin (1976) näkökulmat. He erottavat toisistaan yksilöllisen ja kollektiivisen hyvinvoinnin.
The first regards the result of an individual comparative process of living goals, achievements and level of satisfaction, while the second is related to a more emotional and non-rational status of happiness.
Ylcsilö-yhteisö-akselia käytetään ennen kaikkea arvioitaessa elintasoa henkilökohtaisen tilanteen ja toiveiden sekä yleisten rakenteiden ja etujen välisten erojen kannalta.
Regarding the definition of quality of life it is also interesting to consider the approaches of Hauser and Lörcher (1973) and of Gerson (1976) who make a distinction
Ensisijainen vs. toissijainen ja materialistinen vs. jälkimaterialistinen -näkökulmia voidaan verrata jo mainittuun aineellisten ja aineettomien tarpeiden jatkumoon (Nuvolati, 1998).
Other models oriented to the analysis of quality of life can be formulated integrating the individualcollective dichotomy with the material-non material one.
Muut elämänlaadun analyysimallit voidaan muodostaa liittämällä yksilö-kollektiivi- ja aineellinen-ameetoH-vastaparit toisiinsa.
An example of such approach is based on five dimensions (Nuvolati, 1993).
Esimerkki tällaisesta tarkastelutavasta perustuu viiteen ulottuvuuteen (Nuvolati, 1993).
The first dimension primarily includes problems in connection with the availability and accessibility of public (or basic) services such as beds in hospitals, schools, social and transport services.
Ensimmäiseen ulottuvuuteen kuuluvat pääasiassa julkispalveluiden (tai peruspalveluiden) tarjoamiseen ja saatavuuteen liittyvät ongelmat. Julkispalvelulta ovat sairaaloiden vuodepaikat ja koulut, sosiaalipalvelut ja julkisen liikenteen palvelut.
The second dimension concerns all the questions related to the personal or familial economic condition of people in terms of employment, income, housing, etc.
Toinen ulottuvuus kattaa henkilökohtaiseen tai perheen taloudelliseen tilanteeseen liittyvät kysymykset, kuten työllisyys, tulot ja asuinolot.
All these aspects can be considered as material aspects.
Kaikkia näitä tekijöitä voidaan pitää aineellisina.
Regarding the nonmaterial aspects - even though it is not always easy to make this separation as it is very difficult to distinguish between private and collective problems - wc have the organisation of the public services such as cinemas, theatres, sportive-recreational areas on the one hand and, on the other hand, the quantity and quality of the relationships between people in aprivate or familial context or at the micro-community level.
Vaikkei jakoa aina ole helppo tehdä, ja on hyvin vaikeaa erottaa yksityiset ja yhteisön ongelmat toisistaan, aineettomina tekijöinä pidetään julkisten palveluiden, kuten teattereiden ja elokuvateattereiden, urheilu- ja vapaa-ajanviettomahdollisuuksien sekä toisaalta henkilöiden välisten suhteiden määrää ja laatua joko henkilökohtaisella tai perheen tasolla tai mikroyhteiskunnan tasolla.
The last dimension includes environmental variables regarding weather, tourist facilities, monuments and architecture, landscape, etc..
Viimeksi mainittuun ulottuvuuteen kuuluvat elinympäristön muuttujat, kuten sää, matkailumahdollisuudet, monumentit ja arkkitehtuuri, maisema jne.
Looking at the evolution of research on the quality of life during the last twenty years an increasingly important contribution has been made by health studies (Naess, 1989).
Kun tarkastellaan elämänlaadun tutkimuksen kehitystä kahdenkymmenen viime vuoden aikana, on nostettava esille terveystutkimuksen merkittävä osuus (Naess, 1989).
The trend from economic and sociological studies toward more psychological and medical studies testify the prevalence of the individualistic approach in terms of physical and mental adaptation of the subject to predetermined living conditions.
Suuntaus taloustieteellisestä ja sosiologisesta tutkimuksesta kohti psykologista ja lääketieteellistä tutkimusta on osoitus yksilökeskeisen lähestymistavan hallitsevasta asemasta tutkittaessa yksilön psykologista ja henkistä sopeutumista ennalta määrättyihin elinolosuhteisiin.
This perspective does not mean to reduce the importance of the objective inputs, rather to verify the possible integration and conflicts existing between collective and individual needs.
Tämä suuntaus ei tarkoita objektiivisen tiedon merkityksen vähenemistä vaan se pikemminkin todistaa yhteisön ja yksilön tarpeiden mahdollisia yhdenmukaisuuksia ja ristiriitoja.
However, from a more practical point of view, all the models presented in this Section converge on a quite similar list of main concerns on quality of life.
Käytännössä kuitenkin kaikissa tässä osassa esitetyissä malleissa päädytään liki samanlaiseen luetteloon elämänlaadun arviointiperusteisia.
Such concerns, presented in Table 1, are normally assumed as the most important to be considered to study quality of life.
Taulukossa 1 lueteltujen seikkojen katsotaan yleensä olevan tärkeimpiä elämänlaadun arviointiperusteita.
They constitute the classical concerns along which many studies has been developed and that will be considered in the chapter 2.1.
Ne ovat klassisia perusteita, jotka ovat ohjanneet monia tutkimuksia ja joita käsitellään osassa 2.1.
Concerns - Population - Income and wealth - Health conditions - Housing - Services availability - Crime and social pathology - Employment and labour conditions - Environment (traffic, pollution, climate) - Personal relationships - Participation
Peruste - asukasluku - tulotaso ja hyvinvointi - terveys - asuinolot - palvelujen saatavuus - rikollisuus ja sosiaalinen patologisuus - työllisyys ja työolot - ympäristö (liikenne, pilaantuminen, ilmasto) - ihmissuhteet - osallisuus
The new frontiers
Uudet tutkimusalat
Postmodernism and the cultural shift in the analysis of urban living conditions
Postmodernismi ja suuntaus kulttuurimaantieteeseen kaupunkien asuinolojen analyysissa
Urban living conditions have been seen in several different lights in the course of history and in space, as the present cultural shift in Geography indicates.
Eri aikoina ja eri paikoissa kaupunkien elinoloja on tarkasteltu monessa valossa, kuten kertoo nykyinen suuntaus kulttuurimaantieteeseen.
European cities have become conscious of different problems and dimensions of life quality in different periods of time and in various nations, depending mainly on the demands for urban governance.
Euroopan kaupungeissa on opittu tuntemaan elämänlaadun eri ongelmat ja ulottuvuudet eri aikoina ja eri kansojen keskuudessa pääasiassa kaupunkihallinnon vaatimusten mukaan.
Planning regulations responded to health risks in the last century, and there was still an interest in hygiene standards in planning and the analysis of urban life at the beginning of the present century (Benevolo 1993).
Viime vuosisadalla kaupunkisuunnittelun säännöksillä pyrittiin vastaamaan terveysvaaroihin, ja vielä tämän vuosisadan alussa hygieniavaatimuksiin kiinnitettiin huomiota kaupunkielämän suunnittelussa ja analysoinnissa (Benevolo 1993).
During the postwar period of reconstruction and then physical land-use planning, emphasis shifted towards land use, infrastructure and urban amenities - such as green areas, service land use, education, welfare and related space standards.
Sodanjälkeisen jälleenrakennuksen ja silloisen fyysisen maankäytön suunnittelun aikana painopiste siirtyi maankäyttöön, ¡nfrastruktuureihin ja kaupunkien palveluihin, kuten viheralueisiin, palvelutoimintaan tarkoitetun maan käyttöön, koulutukseen, hyvinvointiin ja vastaaviin tilavaatimuksiin.
These are now left to the background in the current concerns of the postmodern city.
Nyt postmodemin kaupungin arviointiperusteissa mainitut tekijät jätetään taka-alalle.
The re-invention of tradition and interest on global tourism have created a cultural shift in urban studies.
Perinteiden uusi tuleminen ja kiinnostus maailmanmatkailuun ovat käynnistäneet kaupunkitutkimuksessa suuntauksen kulttuurimaantieteeseen.
One of the first impressive works in this new tradition, is Schorske's (1981) analysis for Vienna, discussing themes of life quality from the creation of the Ringstrasse to the forces shaping the cultural landscape of this city.
Yksi tämän perinteen ensimmäisistä vaikuttavista tutkimuksista on Schorsken (1981) Wienistä laatima analyysi, jossa elämänlaadun kysymyksiä käsitellään aina Ringstrassen perustamisesta kaupungin kulttuurimaisemaa muokkaaviin voimiin.
The city is now analysed as a work of art, a representation and a text, which is considered as different for the different users and produces in it.
Kaupunkia analysoidaan nykyään taideteoksena, representaationa ja tekstinä, ja eri käyttäjien ja eri tuotteiden näkökulmasta kaupunkiin suhtaudutaan eri tavoin.
The hard base of this turn to cultural and humanistic explorations, is the shift from planning to design and the concern for urban boosterism, competitiveness, but also sustainability.
Kulttuurisen ja humanistisen painotuksen korostuminen johtuu pääasiassa siitä, että on siirrytty maankäytön suunnittelusta ulkomuodon suunnitteluun ja kaupunkien tukemista, kilpailukykyä mutta myös kestävyyttä koskeviin kysymyksiin.
New dimensions of urban living conditions are brought to the foreground as urban competition intensifies in the EU during the 1990s (Bailly et al. 1996; Jensen Butler et al. 1996).
Kaupunkien . elinolojen uudet ulottuvuudet korostuvat samalla, kun kaupunkien välinen kilpailu EU:ssa 1990-luvulla kiristyy (Bailly ym. 1996; Jensen-Butler ym. 1996).
The cultural turn in Geography and Urban studies, resurrects a tradition of research on the urban landscape, which has developed at a distance from urban governance concerns, but now tends to approach them.
Kulttuurimaantieteen korostuminen maantieteessä ja kaupunkitutkimuksessa nostaa esiin kaupunkimaisemaan kohdistuvan tutkimusperinteen, joka on kehittynyt etäällä kaupunkihallinnon arviointiperusteista mutta nyt lähestyy niitä.
This tradition was distinctly different during each of the postwar decades.
Jokaisella sodan jälkeisellä vuosi kymmenellä tällä perinteellä on ollut omat painotuksensa.
In the 1960s, the anti-modernist Lowenthal (1961) with his "personal geographies" was much appreciated in urban landscape research (Jackson 1989: 20).
1960-luvulla kaupunkimaiseman tutkimuksessa arvostettiin antimodemistista Lowenthalia (1961) ja hänen perseptiomaantiedettään (Jackson, 1989: 20).
Later on, the reading of the urban landscape is merged with humanistic rather than social concerns.
Myöhemmin kaupunkimaiseman tutkimukseen liitettiin pikemmin humanistisia kuin sosiaalisia painotuksia.
These gradually dominated the scene, in parallel with environmental concerns in Geography.
Vähitellen niistä tuli alalla hallitsevia samaa tapaan kuin ympäristönäkökohdista maantieteessä.
The cultural shift gains ground, slowly, during the late 1970s, when cultural geographers such as Ley and Samuels (1978), Tuan (1977), Gregory (1978) introduce the concept of "human agency" and transform Human Geography and the practice of urban governance.
Suuntaus kulttuurimaantieteeseen valtasi alaa hitaasti 1970-luvulla, jolloin kulttuurimaantieteilijät Ley ja Samuels (1978), Tuan (1977) ja Gregory (1978) ottivat käyttöön käsitteen "ihminen toimijana" ja muuttivat ihmismaantieteen ja kaupunkihallinnon käytännön.
Landscape analysis departs from Lowenthal's (1961) subjectivism and reductionism, and turns its attention to inter-subjectivity and human creativity.
Maisema-analyysin lähtökohtana on Lowenthalin (1961) subjektivismi ja reduktionismi, ja siinä keskitytään intersubjektiivisuuteen ja yksilöiden luovuuteen.
This is reflected in the departure from top-down policy in the regulation of the quality of life. The grass-roots factor enters the scene, forcefully.
Tämä heijastui elämänlaadun säännöksiin, jotka ovat lähtöisin ylhäältä alas sanellusta politiikasta, ja ns. ruohonjuuritaso {"grass root factor") tuli voimakkaasti kuvaan mukaan.
A belated incorporation of ideas by Berger (1972) stresses that material landscapes are not neutral, but reflect relations of power and dominant "ways of seeing" (Zukin 1991).
Myöhemmin Berger (1972) yhdisti ajatukset painottaen, etteivät aineelliset maisemat ole neutraaleja, vaan kertovat vallan ja vallitsevien "katseiden" välisistä suhteista (Zukin 1991).
They are also constructed by representations and ideal versions in painting, poetry, but also academic discourse (Cosgrove and Daniels, 1988).
Nämä maisemat rakentuvat myös maalaustaiteen, runouden sekä akateemisen diskurssin representaatioista ja ideaalitulkinnoista (Cosgrove & Daniels 1988). Rakenteen ja toiminnan välinen jännite on kuitenkin yhä voimakas.
In the 1980s, Harvey (1985) "reads" the landscape of capitalism within a definition of culture as sets of shared meanings, which are expressed in social practices in localities.
1980-luvulla Harvey (1985) "luki" kapitalismin maisemaa määritellen kulttuurin jaettujen merkitysten joukoiksi.
The related school of landscape analysis is interested in how the globalisation of cultural production and consumption, influences the relationships between cultural identity,
Nämä merkitykset saavat ilmauksensa paikkakuntien sosiaalisissa toimintamalleissa. Tähän liittyvä maisema-analyysin oppisuunta on kiinnostunut siitä, miten kulttuurituotannon ja
meaning, and place (McDowell 1994: 146).
kulttuurin kulutuksen globalisoituminen vaikuttaa kulttuuri-identiteetin, merkityksen ja paikan välisiin suhteisiin (McDowell 1994: 146).
They analyse the processes by which symbols, rituals, behaviour and everyday social practices end up in a shared set of meanings, which to a large extent are place-specific.
Suunnan edustajat analysoivat prosesseja, joiden kautta symboleista, rituaaleista, käyttäytymisestä ja arkipäivän sosiaalisista toimintamalleista muodostuu jaettu merkitysten joukko.
Social rather than humanistic concerns predominate in this school, and social divisions in the city are targeted.
Tässä oppisuunnassa keskeisiä ovat pikemmin sosiaaliset kuin humanistiset näkökohdat, ja tutkimuksessa käsitellään sosiaalista jakautumista kaupungissa.
The "reading" of modernist landscapes in the late 1980s synthesises these tendencies and in parallel introduces approaches which use postmodern views and approaches (Jackson 1989, Duncans 1988-90, Agnew 1989, Harvey 1989, Soja 1989, Shields 1991, Ford 1991, Mohanty 1991).
1980-luvun lopulla modernistisen maiseman "lukemisessa" yhdistettiin nämä suuntaukset ja oteltiin samalla käyttöön postmodernia näkökulmaa ja tulkintoja hyödyntävä lähestymistapa (Jackson 1989, Duncans 1988-1990, Agnew 1989, Harvey 1989, Soja 1989, Shields 1991, Ford 1991, Mohanty 1991).
The new approach has crystallised in the 1990s, in the context of postmodernism in architecture and urban studies.
Uusi lähestymistapa kiteytyi 1990-luvulla osaksi arkkitehtuurin ja kaupunkitutkimuksen omaksumaa postmodernismia, jossa tehdään jyrkkä ero kaupunkianalyysin ja -hallinnon modernisaation etiikkaan, jossa oli tapana korostaa kaupungin järjestyksen arvoja.
It draws a sharp division from the modernization ethic in urban analysis and governance, which used to stress the values of order in the city.
Modernismi merkitsi vyöhykkeitä, rakennussäännöksiä ja järjestyksen luomista tilaan.
Modernism meant zoning, building regulations, order in space.
Postmodernin kaupunkiympäristön kannattajat ovat hiljattain arvostelleet tätä suuntausta, ja Jacobsin (1961), Lynchin (1960) ja muiden (ks.
These have recently become the targets of attack by proponents of postmodern urban environments, with the resurrection of work by Jacobs (1961), Lynch (1960), and others (see Ellin 1996).
Ellin 1996) tutkimukset ovat tulleet uudelleen ajankohtaisiksi.
This school stresses and encourages fragmentation, urban mosaics and the colourfulness of cultural difference as the aspects that improve urban quality of life (Harvey 1989, Leontidou 1993, Ellin 1996).
Tässä oppisuunnassa mainitaan pirstoutuminen, kaupunkimosaiikki ja kulttuurierojen kirjo kaupunkielämänlaatua parantavina tekijöinä (Harvey 1989, Leontidou 1993, Ellin 1996).
During the period of modernism, urban theory was criticized as ethnocentric, in that it left out cities that have experienced different development trajectories than those of Europe and the USA.
Modernismin kaudella urbaania teoriaa arvosteltiin ctnoscntriscksi, koska siinä ci otettu huomioon niitä kaupunkeja, joiden kehityskaaret ovat olleet erilaisia kuin Euroopan ja Yhdysvaltojen kaupungeissa.
Cities of Southern Europe in particular, have not followed the development or shown the structure found in Anglo-American cities (Leontidou 1990, 1996a).
Tämä koskee etenkin Etelä-Euroopan kaupunkien kehitystä ja rakennetta (Leontidou 1990, 1996a).
Researchers from the core of Europe and the USA often expressed confusion facing the particularities of Mediterranean cities in Europe and beyond: their characteristics defied modernism.
Euroopan sydämestä ja Yhdysvalloista kotoisin olevat tutkijat ovat usein hämmästcllcct Välimeren eurooppalaisten ja ci-curooppalaisten kaupunkien erityispiirteitä, jotka uhmasivat modernismia.
Some researchers blatantly attributed to cities like Rome or Athens a "precapitalist" pattern (White 1984: 161). This has been severely criticized in the light of both the urban political economy, dominated by the informal sector (Leontidou 1990), and of postmodern theory (Leontidou 1993, 1996, 1997).
Jotkin tutkijat ovat suin päin soveltaneet Rooman ja Ateenan kaltaisiin kaupunkeihin "esikapitalistista" mallia (White 1984: 161), mitä sekä epäviralliseen sektoriin keskittyneen urbaanin kansantaloustieteen (Leontidou 1990) että postmodemin teorian edustajat (Leontidou 1993, 1996, 1997) ovat arvostelleet terävästi.
Now, however, it has been established that South European cities have long evidenced traits of what is called postmodern urbanism: mixed land use, informal building procedures, and fragmentation of space (Leontidou 1990, 1993).
Tällä hetkellä on kuitenkin jo selvää, että Etelä-Euroopan kaupungeissa on jo pitkään ollut havaittavissa postmodemin urbanismin piirteitä, kuten maan sekakäyttöä, epävirallisia rakennusmenetelmiä ja tilan pirstomista (Leontidou 1990, 1993).
In the final end, it is probably deceptive to speak of "posf'-modernism for urban landscapes that have existed for a very long period.
Loppujen lopuksi on todennäköisesti pettävää puhua "post"-modernismista sellaisten kaupunkimaisemien yhteydessä, joilla on pitkä historia takanaan.
It was just a different form of capitalism developing in the South, and a political economy and building activity with a much more extensive informal sector than in the West and North of Europe (Leontidou, 1990).
Etelässä kapitalismi on vain kehittynyt eri tavalla, ja epävirallisella sektorilla on ollut kansantaloudessa ja rakennustoiminnassa huomattavasti tärkeämpi asema kuin Länsi-ja Pohjois-Euroopassa (Leontidou 1990).
Another important difference demonstrated by the Mediterranean urban landscape is that it is dominated by tradition and historical memory to a much higher degree than the Anglo-American one.
Toinen Välimeren alueen kaupunkimaiseman osoittama tärkeä ero on, että perinteet ja historiallinen muisti hallitsevat tämän alueen kaupunkeja paljon enemmän kuin angloamerikkalaisia kaupunkeja.
Ancient and Medieval monuments, from a period when civilisation and development centred around the Mediterranean, constitute an important attribute of South European cities.
Välimeren alueen vanhan ajan ja keskiajan monumentit ovat peräisin aikakaudelta, jolloin Välimeren alue ympäristöineen oli sivistyksen ja edistyksen keskus, ja ne ovat Etelä-Euroopan kaupunkien tärkeitä tunnusmerkkejä.
Monuments are also crucial in national identity building and collective memory.
Lisäksi muistomerkit ovat ratkaisevan tärkeitä kansallistunteen ja kollektiivisen muistin rakentajia.
With the central role of the re-invention of tradition in postmodern urbanism, this type of landscape now becomes especially valuable.
Postmodernille urbanismille ominainen perinteiden uusi löytäminen antaa tällaiselle maisemalle poikkeuksellisen arvon.
Mediterranean cities do not have to "re-invent" anything: their tradition has been always acknowledged around the world and was based on these monuments as national but also global symbols of Western civilisation (Harvey 1996: 309-10, Loukaki 1997).
Välimeren alueen kaupunkien ci tarvitse löytää mitään "uudelleen": niiden perinteet on aina tunnettu kaikkialla maailmassa, ja ne rakentuvat näiden paitsi kansallisina myös globaaleina länsimaisen sivistyksen symboleina toimivien monumenttien perustalle (Harvey 1996: 309-10, Loukaki 1997).
The re-invention of tradition is one of the strategies developed by postmodern European cities in order to enhance their visibility in the context of place marketing (Kearns and Philo eds 1993).
Perinteiden uusi löytäminen on yksi niistä strategioista, joita postmoderneissa Euroopan kaupungeissa on kehitetty näkyvyyden lisäämiseksi kohdemarkkinoinnin yhteydessä (Kearns
neoliberal politics, cities develop new strategies of urban governance.
Monumentteja suojellaan yhä enemmän, slummeja kunnostetaan, teollisuusalueita otetaan uusiokäyttöön ja satama-alueita kehitetään: yleisesti ottaen paikallistoimet ovat tavallisempia kuin struktuurien suunnittelu (Kearns ym. toim. 1993, Berry ym. toim. 1996, Jensen-Butler ym. toim. 1996).
Urban competition coincides with cooperation, however.
Kaupunkien välinen kilpailu osuu kuitenkin yhteen kehitysyhteistyön kanssa.
As all these strategies are developed unevenly in European space, a re-polarization in the context of Mediterranean Europe has been already observed (Leontidou 1995).
Koska kaikki mainitut strategiat kehittyvät Euroopan alueella eri tahtiin, Välimeren eurooppalaisissa maissa on alettu havaita jo uutta polarisoitumista (Leontidou 1995).