natgillin/translations-raw huggingface dataset:
two rounds whereby the list that obtains an absolute majority in the first round or a simple majority in the second receives half of the seats; the other half are distributed proportionately among the winning list and the other lists.
Ensimmäisellä kierroksella ehdottoman äänten enemmistön tai toisella kierroksella yksinkertaisen enemmistön saanut ehdokaslista saa puolet valtuustopaikoista. Toinen puoli jaetaan suhteellisuutta noudattaen voittaneen listan ja muiden ehdokaslistojen kesken.
The municipal council administers the affairs of the commune* as well as voting its budget and administering its finances4.
Kunnanvaltuusto hoitaa kunnan asioita , hyväksyy sen talousarvion ja hallinnoi raha-asioita17.
One commentator describes him/her as 'the gentle autocrat of the commune, its principal arbitration officer, its father confessor and the guardian of its interests' (Wright 1983).
Kunnanjohtajaa on kuvattu sanoilla "kunnan valistunut itsevaltias, päätuomari, rippi-isä ja edunvalvoja" (Wright 1983).
The mayor has two tasks: first, he/she is the representative of the state in the commune responsible for implementing legislation emanating from Paris and for public safety within the commune; second, he/she is the executive officer of the municipal council.
Kunnanjohtajalla on kaksi tehtävää: hän edustaa kunnassa valtiota ja toimeenpanee Pariisissa säädetyt lait ja on yleisen turvallisuuden takaaja. Tämän lisäksi hän on kunnanvaltuuston puheenjohtaja ja sen päätösten toimeenpanija.
Indeed, it has been remarked that the principal task of the almost half a million local councillors in France is to elect the mayors.
On todettu, että kunnanjohtajan valitseminen on lähes puolen miljoonan ranskalaisen kunnanvaltuutetun pääasiallinen tehtävä.
Under the system of cumul des mandats, many mayors hold other positions at prefectoral, regional, and national level.
Virkojen päällekkäisjärjestelmän vuoksi monilla kunnanjohtajilla on läänin (prefektuurin), alueen ja valtion tasolla muitakin tehtäviä.
Many are also members of the government, and usually the president and the prime minister are also mayors of sometimes tiny villages.
Monet ovat Ranskan hallituksen jäseniä. Presidentti ja pääministeri ovat yleensä kunnanjohtajia, vaikkakin joskus hyvin pienissä kylissä.
Many national political figures have been, and are, identified as mayors of large cities: Defferre in Marseille, Chaban-Delmas in Bordeaux, Lecanuet in Rouen, Mauroy in Lille, etc.
Monet politiikan kärkihahmoista tunnetaan myös suurten kaupunkien kaupunginjohtajina: Defferre Marseillen, Chaban-Delmas Bordeaux'n, Lecanuet Rouenin, Mauroy Lillen jne.
Several attempts have been made to reduce the number of offices that any one politician may hold.
Poliitikkojen päällekkäisten mandaattien määrää on yritetty vähentää useaan otteeseen.
At present, he or she may not hold more than two positions, one at national and one at the local level.
Nykyisin he saavat hoitaa vain kahta mandaattia, joista toinen on valtio, toinen paikallistasolla.
Prime Minister Jospin has also requested the ministers of his government to give up the position of mayor should they hold that position.
Pääministeri Lionel Jospin on kehottanut hallituksensa ministereitä luopumaan myös kunnanjohtajuuksista.
2.2.2 The Prefecture and the Conseil General
Lääninhallitusja lääninvaltuusto
The French departments were set up in 1790 during the French Revolution and were conceived as a 'rational' organization of the territory to break from the system of the Ancien Régime with its great variety of customs and regimes.
Ranskan läänit perustettiin vuonna 1790 Ranskan vallankumouksen aikana maan "järkiperäiseksi" organisoimiseksi, tarkoituksena pesäero vanhaan hallintojärjestelmään (Ancien Régime) ja sen monenkirjaviin tapoihin ja menettelyihin.
The size of the department was determined by the distance covered in a day's horse ride to reach its principal city.
Läänin koko määriteltiin siten, että sen joka puolelta pääsi hevosella läänin pääkaupunkiin yhdessä päivässä.
However, despite the vast demographic and socioeconomic changes that have taken place in France over the last 200 years, the boundaries of the departments remain largely the same today as they were then although the number has slightly increased5.
Huolimatta Ranskassa 200:n viime vuoden aikana tapahtuneista merkittävistä väestöllisistä ja sosioekonomisista muutoksista läänien rajat ovat säilyneet
Napoleon retained the departmental structure, but instituted the system of prefects to ensure central control of this territory.
Napoleon säilytti läänirakenteen mutta lisäsi siihen prefektijärjestelmän taatakseen keskushallinnon otteen koko valtakunnan alueella.
Before 1871 there was an appointed conseil général (advisory council), but after 1871 this was changed into a unit of local democracy through direct elections with the cantons (subdepartmental territorial units) as the constituencies.
Se hallinnoi kunnan aluetta (le domaine communal), päättää julkisista töistä, perustaa ja organisoi julkispalvelut, pakollisen oppivelvollisuuden mukainen koulutus mukaan luettuna,ja vastaa aluesuunnittelusta sekä rakennusluvista (Duhamel 1993).
reforms that transferred these functions to the council president (Loughlin and Mazey 1995).
Tämä tilanne säilyi vuosien 1982-83 keskushallinnonuudistakseen asti, jolloin nämä tehtävät siirtyivät valtuuston puheenjohtajalle (Loughlin & Mazey 1995). Läänijärjestelmä liittyy kiinteästi jakobiinien valtiokäsitykseen yhdestä ja jakamattomasta tasavallasta.
The departmental system is closely identified with the Jacobin conception of the state as the one and indivisible Republic, and those French people who cherish this conception are reluctant to see it changed.
Ranskalaiset ovat hyvin kiintyneitä tähän näkemykseen, eivätkä ole valmiita sitä muuttamaan.
This explains why the decentralization reforms left this system untouched while at the same time setting up the new regions.
Tästä syystä laatujärjestelmään ei ole kajottu paikallishallintoa uudistettaessa, vaikka samanaikaisesti on perustetta uudet alueet.
In practice, the departments are in a much stronger position than the regions given the range of functions they perform6, the budgets for which they are responsible, and the number of staff which they employ7.
Käytännössä läänit ovat paljon alueita voimakkaampia, koska niiden tehtäväkenttä on laajempi, ne vastaavat tehtäviensä edellyttämästä talousarviosta ja omasta henkilökunnastaan20.
2.2.3 The Region
2.2.3 Alue
The regions are the 'poor relations' of the localgovernment system8.
Alueet ovat Ranskan paikallishallintojärjestelmässä "lapsipuolen" asemassa. .
Each region is headed by a conseil régional (regional council), elected by universal suffrage using proportional representation.
Kutakin aluetta johtaa yleisillä vaaleilla suhteellista vaalitapaa noudattaen valittu aluevaltausto.
The president of the region is chosen by the council and he/she appoints the executive.
Se valitsee keskuudestaan aluevaltauston puheenjohtajan, jolla on alueellinen toimeenpanovalta.
However, 'regionalism' has fitted uneasily into the French politicoadministrative system and was for a long time seen as contrary to the principles of the Jacobin state.
"Regionalismia" on vaikea istuttaa Ranskan poliittis-hallinnolliseen järjestelmään, ja pitkään sitä pidettiin jakobiiniläisten valtioperiaatteiden vastaisena.
After the Second World War, regionalism did develop but was primarily concerned with cultural and economic issues and less with the political organization of the state.
Alueiden asemaa korostava liike - regionalismi - kehittyi toisen maailmansodan jälkeen ennen kaikkea bifttuuri- ja talouskysymysten ympärille eikä niinkään valtion poliittisen järjestäytymisen mallina.
In the 1950s there was some régionalisation of the national plan, and functional regions were set up in the 1970s with a responsibility for economic development and some administrative functions.
1950-luvulla valtakunnallisessa suunnittelussa oli mukana tiettyjä alueellisia piirteitä.
However, the implementation of the regional aspects of the reforms was delayed by the Socialist Government for political reasons, and elections were not held until 1986.
1970-luvulla alueista muodostettiin toiminnallisia kokonaisuuksia, joiden vastuualueiksi määriteltiin talouden kehittäminen ja eräät hallinnolliset tehtävät.
Furthermore, the elections were held on the same day as the parliamentary elections, and this diluted the importance of the region. In general, although all of the main political parties in France now accept the regions, central governments of both left and right have been reluctant to strengthen them.
Vuosien 1981 ja 1982 uudistuksilla alueita vahvistettiin kohentamalla niiden oikeudellista asemaa ja perustamalla suorilla vaaleilla valittavat aluevaltaustot (Loughlin & Mazey 1995). Sosialistien muodostama hallitus kuitenkin lykkäsi aluehallinnonuudistuksen toimeenpanoa poliittisista syistä ja aluevaltauston vaalit järjestettiin vasta 1986. Ne jäivät kuitenkin samana päivänä järjestettyjen kansalliskokousvaalien varjoon, ja alueiden asema heikkeni. Vaikka Ranskan tärkeimmät poliittiset puolueet hyväksyvät nykyisin alueellisuuden periaatteen, sekä vasemmistolaiset että oikeistolaiset hallitukset ovat osoittautuneet haluttomiksi vahvistamaan alueiden asemaa. Ongelma liittyy mitä suurimmassa määrin läänijärjestelmän vakiintuneisuuteen. Alun alkaen alueita pidettiin ennen kaikkea läänien liittoina vailla omaa maaperää. Tämä ajattelutapa heijastuu selvästi myös uuden aluejaon mukaisista vaalisäännöistä, jotka perustuvat edelleen läänien vaalipiireihin (Nay 1998). Eräät sosiaali- ja terveysalan palvelut, useimpien teiden sekä eräiden siltojen ja salamien kunnossapito,
The original regions were designed to be mainly a union of departments without territories of their own.
11—16-vuotiaille tarkoitettujen koulujen (collèges) rakentaminen ja ylläpito sekä eräät kulttuuritoiminnat.
This idea was retained in the electoral arrangements of the new regions.
Vuonna 1990 läänit työllistivät 142 264 henkeä ji alueet vain 4 490.
Nevertheless, the regions do exist and they are now part of the French politicoadministrative system changed by the decentralization programme of the 1980s.
Vuoteen 1991 asti Korsika kuului alueisiin, mutta silloin voimaan tulleella ns.
Their functions are still mainly related to economic development, which is achieved through agreements signed by them and the central state in the form of contrats de plan Etat-Région (Balme and Bonnet 1995).
Joxen lailla saaresta muodostettiin oma paikallishallinnollinen kokonaisuutensa (Collectivité territoriale de Corsé), jolla on muista alueista poikkeava (ja vahvempi) oikeudellinen asema.
Some, such as Rhône-Alpes, have considerable economic clout and are active on the European scene through organizations such as the 'Four Motors' group (which also includes Baden-Württemberg, Catalonia, and Lombardy).
Alueet kuitenkin vaikuttavat ja ovat kiinteä osa Ranskan poliittishallinnollista järjestelmää sen nykyisessä muodossa, joka on tulos keskushallinnon hajautusohjelmasta 1980-luvulta.
Some have also developed cross-border programmes such as between Aquitaine and the Basque Country or the West Mediterranean Euro-region (including Languedoc-Roussillon, Midi-Pyrénées, Catalonia). In general, the French regions have tried to develop an orientation towards Europe, although the central state still acts as a brake on these activities (Mazey 1995).
Alueiden tehtävät liittyvät edelleen ennen kaikkea talouden kehittämiseen, jota toteutetaan alueiden ja valtion keskinäisillä rahoitussopimuksilla (contrats de plan Etat-Région) (Balme & Bonnet 1995). Alueet ovat samalla saaneet eräitä uusia tehtäviä joko kokonaan omalle vastuulleen tai jaettavaksi keskushallinnon kanssa . Ranskan alueet ovat osoittautuneet varsin kykeneviksi toimijoiksi kansainvälisillä ja kansallisilla areenoilla. Eräät, esimerkiksi Rhöne-Alpesin alue, ovat talouselämässä merkittäviä tekijöitä ja Euroopassa aktiivisia toimijoita yhteisten organisaatioidensa välityksellä. Näistä voidaan mainita esimerkkinä ryhmittymä "Euroopan neljä moottoria", johon kuuluvat Rhöne-Alpesin lisäksi Baden-Württemberg, Katalonia ja Lombardia. Toiset ovat solmineet rajatylfttäviä ohjelmia, esim. Aquitaine ja Baskimaa sekä läntisen Välimeren Eurooppa-alue, johon kuuluvat Languedoc-Roussillon, Midi-Pyrénées ja Katalonia. Ranskan alueet ovat yleensäkin pyrkineet suuntautumaan Eurooppaan, vaikka keskushallinto on edelleenjarruttava tekijä tälle toiminnalle (Mazey 1995). 2.2.4
2.2.4 Special Status Regions and Cities
Erikoisasemassa olevat alueet ja kaupungit
A number of cities and regions have been given a special status either because of their size or for cultural and geographical reasons.
Eräät kaupungit ja alueet ovat saaneet erityisaseman kokonsa vuoksi tai kulttuurisista ja maantieteellisistä syistä.
The city of Paris is both a commune and a département, and its mayor is an important national figure (until recently and for many years the post was held by the current French president, Jacques Chirac).
Pariisi on sekä kaupunkikunta että lääni ja sen kaupunginjohtaja on valtakunnallisesti merkittävässä asemassa (vielä hiljattain ja lukuisia vuosia virkaa hoiti Ranskan nykyinen presidentti Jacques Chirac).
Paris, Lyons, and Marseille are divided into arrondissements, each of which has an elected mayor and council.
Pariisi, Lyon ja Marseille on jaettu kaupunkipiireihin (arrondissements), joista jokainen valitsee oman kaupunginjohtajan ja -valtuuston.
Corsica is an island with a strong cultural specificity and has experienced serious political disorder and violence since the 1960s (Loughlin 1989).
Korsika on kulttuurisesti vahvan omaleimainen saari. Lisäksi se on ollut vakavan poliittisen sekasorron sekä väkivallan tyyssija 1960luvulta alkaen (Loughlin 1989).
In 1982 under the decentralization reforms, it received a statut particulier (special statute) that was meant to give the islanders a greater amount of autonomy than the other French regions and to take into account their cultural and geographical specificity.
Kun keskushallintoa uutiistettiin vuonna 1982, saari sai "erityisaseman" (statutparticulier, jonka tarkoituksena on antaa korsikalaisille laajempi itsehallinto kuin muiden Ranskan alueiden asukkaille sekä ottaa huomioon heidän kulttuurinen ja maantieteellinen erityislaatunsa.
Each DOM is also a region, but the Conseil constitutionnel did not permit a single council for each DOM, but insisted instead that there be separate departmental and regional councils.
Alueet rahoittavat nykyisin esimerkiksi tutkimus·ja teknologiaohjelmia, vastaavat lukioiden (lycées) rakentamisesta ja ylläpidosta ja tukevat yliopistojen kehittämistä.
The Territories d'Outre Mer (TOM, overseas territories) are in a completely different situation from Corsica or the DOM.
Merentakaisten alueiden (TOM) tilanne poikkeaa täysin Korsikan ja merentakaisten läänien tilanteesta.
The French Constitution recognizes a distinction between the French people and the overseas peoples who have a right to self-determination.
Ranskan perustuslaissa tunnustetaan ero Ranskan kansan ja merentakaisten kansojen välillä; jälkimmäisillä on itsemääräämisoikeus.
The latter category includes some archipelagos in the Pacific, New Caledonia, French Polynesia, and Wallis and Futuna.
Ranskan merentakaisiin alueisiin kuuluu eräitä Tyynen meren saaria, Uusi-Kaledonia, Ranskan Polynesia sekä Wallis ja Futana.
These territories have a high degree of autonomy, have their own assemblies, and participate in the legislative process since they must be consulted by parliament if their interests are affected.
Niillä on pitkälle toteutettu itsehallinto, omat kansanedustuslaitoksensa ja mahdollisuus osallistua lainsäädäntöön, sillä Ranskan parlamentin on kuultava niitä, jos asia koskee niiden etuja.
They may accede to independence if they so desire.
Ne voivat halutessaan myös itsenäistyä.
2.3 The Role of Parties
Puolueiden asema
Political parties are virtually non-existent in small localities and are only active in the 2 per cent of towns with more than 10,000 inhabitants; those towns do of course account for half of the population of France.
Poliittiset puolueet eivät toimi pienissä kunnissa vaan vasta yli 10 000 asukkaan kaupungeissa, jotka edustavat vain kahta prosenttia Ranskan kunnista mutta joissa asuu puolet väestöstä.
However, partly owing to the electoral system, the lists are based on cross-party coalitions, including a number of independent candidates.
Vaalitavan johdosta näissäkin kaupungeissa muodostetaan vaaleja varten yhteislistoja, joilla esiintyy yleisesti ' useita riippumattomia ehdokkaita.
It is only in towns of over 30,000 inhabitants that the national parties exert real control over those coalitions and that applies more to the left wing than to the right wing.
Vasta yli 30 000 asukkaan kunnissa voidaan puhua valtakunnallisten puolueiden vaaliliitoista, jotka ovat vasemmalla tiukemmin puolueiden valvonnassa kuin oikealla.
Decentralization has involved a transfer of real power and resources to French local authorities.
Keskushallinnon hajauttaminen siirsi toimeenpanovaltaa ja resursseja Ranskan paikallisviranomaisille.
As a result, there has been a colonisation of these levels of government by the political parties.
Sen seurauksena puolueet miehittivät nämä hallinnon tasot.
However, this has involved less a 'localisation' or 'régionalisation' of the national parties than a 'nationalisation' of the local and regional (Mabileau 1997).
Kyse ei ole niinkään valtakunnallisen "siirtämisestä paikallis- tai aluetasolle" kuin paikallisen ja alueellisen "nostamisesta kansalliselle tasolle" (Mabileau 1997).
French politicians have traditionally tried to build a support base at the local level through the system of cumul des mandats.
Ranskalaiset poliitikot ovat perinteisesti pyrkineet rakentamaan itselleen tukevan paikallistason kannatuksen päällekkäismandaattien avulla.
However, in recent years there has occurred a tendency for the party apparatuses to develop at the local level, to organize local and regional elections, and to choose the candidates for these elections (ibid.).
Viime vuosina puoluekoneistot ovat kuitenkin aktivoituneet paikallistasolla osallistuakseen kunnallis- ja aluevaaleihin ja valitakseen niihin ehdokkaansa (mt).
The regions especially have become important arenas of political activity for the opposition, which may attempt to win them as an important base from which to attack the government.
Erityisesti alueista on tullut merkittävä poliittisen toiminnan kenttä oppositiolle, joka voi yrittää vallata ne asemikseen maan hallitusta vastaan.
The right-wing parties (Rassemblement pour la République, RPR, and the Union pour la Démocratie Française, UDF) had largely opposed the 1981-2 decentralization reforms, but quickly came to accept them and, following the 1986 regional elections, won majorities in twenty out of the then twenty-two councils.
Oikeistopuolueet RPR (Rassemblement pour la République) ja UDF (Union pour la Démocratie Française) vastustivat yleisesti keskushallinnon hajautusta vuosina 1981 ja 1982, mutta ovat sen jälkeen oppineet hyväksymään asian ja saivat vuoden 1986 aluevaaleissa enemmistön 20:een silloisista 22 aluevaltaustosta.
However, the parties still continue to see the department and the big cities, rather than the region or the myriad of small communes, as the primary foci of political activity.
Tästä huolimatta puolueet pitävät poliittisen toimintansa tärkeimpinä keskuksina läänejä ja suuria kaupunkeja eivätkä alueita ja lukemattomia pikku kuntia.
It was significant that, when a law was passed limiting the number of offices that may be held under the cumul des mandats, most national politicians chose to retain their presidency of the departmental council rather than the presidency of the regional council.
On merkille pantavaa, että päällekkäisedustusten rajoittamista koskevan lain hyväksymisen jälkeen suurin osa valtakunnallisista poliitikoista halusi jäädä puheenjohtajaksi lääninvaltaustoon eikä aluevaltaustoon.
This continuing 'departmentalism', as well as the system of proportional representation, have caused problems for the regional councils, since they have led to fragmentation and unstable coalition majorities (Nay 1998).
Sitkeässä istuva läänilaitos sekä suhteellinen edustuksellisuus aiheuttavat aluevaltaustoille ongelmia pirstaloimalla niitä ja synnyttämällä niihin epävakaita kokoomusenemmistöjä (Nay 1998).
The difficulty of forming stable majorities is compounded
Vakaan enemmistön muodostaminen on vaikeutunut entisestään, kun aluevaltautetut ovat osoittautuneet uskollisemmiksi edustamaansa lääniä kuin omaa puoluettaan kohtaan.
3.1 The Role of Policy Networks and Pressure Groups in Local Government
Poliittisten verkostojen ja painostusryhmien merkitys paikallishallinnossa
The French political tradition has tended to be suspicious towards 'pressure groups' or 'intermediary associations'.
Ranskan politiikassa on perinteisesti suhtauduttu epäluuloisesti ''pamostasryhrniin" ja "välikäsiin".
In drawing up the Constitution of the Fifth Republic, Michel Debré wished to eliminate them from any influence over either politics or policy-making. De Gaulle, on the other hand, wished to see them excluded from politics, but was willing to allow them a role in policymaking (Wright 1983).
Kun viidennen tasavallan perustuslakia kirjoitettiin, Michel Debré olisi mielellään riisunut niiltä kaiken poliittisen vaikutusvallan sekä yleisesti että eri toimintalinjojen valmisteluvaiheessakin, de Gaulle puolestaan halusi sulkea painostusryhmät itse politiikan ulkopuolelle, mutta suostui jättämään niille mahdollisuuden osallistua valmistelutyöhön (Wright 1983).
However, unlike the countries of North Europe, interest groups in France, such as trade unions, business associations, farmers' organizations, or student organizations, have tended to be fragmented and fractious. As a result it has proved difficult to bring them into the policymaking system (ibid.).
Mutta koska ranskalaiset eturyhmät, esimerkiksi ammattiliitot, työnantajajärjestöt, maanviljelijä- tai opiskelijajärjestöt ovat hajanaisia ja jakautuneita päinvastoin kuin Pohjois-Euroopassa, on osoittautunut vaikeaksi saada niitä mukaan myöskään politiikan suunnitteluun (mt.).
This has also been true at the local level, although at this level there is a certain imbrication of political and business elites through the notable system outlined above.
Tämä on totta myös paikallistasolla, vaikka siellä poliittinen ja taloudellinen eliitti ovat jossain määrin päällekkäiset aiemmin kuvatun kärkihahmojärjestelmän muodossa.
These may sit together in the sociétés d'économie mixte (semi-state bodies), which are responsible for areas such as urban planning and housing.
Niiden edustajat saattavat johtaa yhdessä sekayhtiöitä (puolittain julkisia yhtiöitä - sociétés d'économie mixte), jotka toimivat vaikkapa kaupunkisuunnittelun tai asuntopolitiikan alalla.
There are also the various chambers, such as the Chambres de Commerce et d'Industrie, the Chambres d'Agriculture, and the Chambres de Métiers, that exist at the regional and departmental levels and in the large towns.
Alue- ja läänitasolla sekä suurkaupungeissa toimii eknkeinoalofttain järjestäytyneitä kauppakamareita (Chambres de commerce el d'industrie), maanviljelijöiden kauppakamari (Chambre d'agriculture) ja entistä kiltalaitosta muistuttava kauppakamari (Chambre de métiers).
Little research has been carried out on the power and influence of these bodies, but some studies have suggested that through them powerful local (or national) interests may have a strong influence, such as the Chamber of Commerce in Rennes that made possible the building of a giant Citroën car plant near the town (Wright 1983).
Näiden yhteisöjen voimaa ja vaikutusvaltaa on tutkittu hyvin vähän, mutta eräissä selvityksissä annetaan yromärtää, että paikalliset (ja valtakunnallisetkin) edut voivat niiden välityksellä vaikuttaa voimakkaastikin. Esimerkkinä mainittakoon Rennesin kauppakamari, jonka vaatimuksesta Citroen sai luvan rakentaa kaupunkiin valtavan sumen autotehtaan (Wright 1983).
3.2 Critiques of Local Democracy in France
Ranskan paikallisdemokratian kriittistä arviointia