natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Prussia offers the best example. The objective of "successful" absolutist regional princes and their advisors was to end the geographical and functional fragmentation of political power and build up an efficient territorial administration, thereby creating "from above" the preconditions for modern statehood.
Se perustuu ennen muuta Preussin esimerkkiin: itsevaltaisesti hallitsevien ruhtinaiden ja heidän neuvonantajiensa tavoitteena oli lopettaa poliittisen vallan alueellinen ja toiminnallinen hajanaisuus ja luoda modernin valtion edellytykset "ylhäältä alaspäin" perustamalla toimiva aluehallinto.
In Germany no bourgeois revolution was successful in shaking this nineteenthcentury image of an authoritarian state.
Porvarillinen vallankumouskaan ei onnistunut järkyttämään 1800luvun Saksan itsevaltaista valtiokäsitystä.
On the contrary, influential sections of the bourgeoisie allied themselves with the aristocracy to counter the demands of the poorest classes.
Vuoden 1949 perustuslaki loi edellytykset pääasiallisesti edustukselliselle parlamentaariselle demokratialle.
It was not until the 1860s that the emerging social democracy began to voice calls for a universal and equal right to vote.
Valtiovaltaa käyttää kansa "vaaleissa ja äänestyksissä sekä erityisten lainsäädäntö, toimeenpano-ja tuomioelinten kautta" (20 artiklan 2 kohta).
The 1949 Basic Law provided for a predominantly representative, parliamentary democracy.
- 59 - mukana vaikuttavina toimijoina.
Members of parliament, however, are not bound by orders and instructions and, as representatives of the people as a whole, should be subject only to their own conscience.
Kansanedustajia eivät kuitenkaan sido mitkään toimeksiannot tai ohjeet, vaan heidän tulee toimia koko kansan edustajina vain oman.omatuntonsa mukaan.
In 1948-9 the Parliamentary Council—the constituent assembly—debated whether or not to incorporate referendums and plebiscites into the Basic Law. In the end, however, it decided not to establish this form of direct democracy for specific issues and to forgo the direct election of political leaders.
Perustuslakia säätämään kokoontunut parlamentaarinen neuvosto keskusteli jo vuosina 1948-49 kansalaisaloitteen ja kansanäänestyksen sisällyttämisestä perustuslakiin, mutta luopui lopulta ajatuksesta kirjata perustuslakiin suorat kansanäänestykset ja poliittisten johtohenkilöiden valinta suoralla kansanvaalilla.
The reason for such scepticism towards the direct expression of sovereignty is often explained in historical terms, given the impact of National Socialist agitation on the masses.
Syyksi tähän epäilevyyteen valtiovallan käyttäjän suoria tahdonilmauksia kohtaan esitetään usein historialliset kokemukset kansallissosialistisen kiihotuksen tehokkuudesta.
It is, however, certainly also the product of the emerging Cold War during which fears were stirred up of communist machinations in grassroots society (Jung 1994).
Toisena syynä oli varmasti myös kiihtyvä kylmä sota, jossa lietsottiin pelkoa "kommunistisesta toiminnasta" yhteiskunnan perustassa (Jung 1994).
Even to this day, plebiscites are ruled out at federal level.
Torjuva asenne kansanäänestyksiä kohtaan on säilynyt liittovaltion tasolla aina näihin päiviin asti.
German unification, for example, was effected not in the way originally conceived in the Basic Law—by plebiscite on the adoption of a new constitution—but by the simple accession to the Federal Republic of the reestablished eastern German Länder.
Niinpä Saksan yhdistymistäkään ei toteutettu perustuslaissa alun perin säädetyllä tavalla: kansanäänestyksellä uudesta perustuslaista vaan niin, että uudelleen muodostetut itäsaksalaiset osavaltiot yksinkertaisesti liittyivät Liittotasavaltaan.
Similarly, the European treaties and the Maastricht and Amsterdam amendments were not adopted by plebiscite or advance referendum, but solely on the basis of decisions taken by the competent representative federal authorities— the Bundestag and Bundesrat.
Myöskään Euroopan yhteisöjen perastamissopimuksia sekä niitä täydentäviä Maastrichtin ja Amsterdamin neuvottelutuloksia ei ole hyväksytty kansanäänestyksillä vaan ainoastaan liittovaltion toimivaltaisissa edustuselimissä, liittopäivillä (Bundestag) ja liittoneuvostossa (Bundesrat).
That said, the government coalition agreement hammered out between the SPD and Alliance '90/The Greens in the wake of their victory in the September 1998 Bundestag elections pledges to strengthen direct grassroots democratic rights of participation.
Syyskuussa 1998 pidettyjen liittopäivävaalien seurauksena valtaan tullut sosiaalidemokraattien ja Bündnis '90 / Die Grünen -puolueen muodostama koalitiohallitus päätti kuitenkin hallitusohjelmassaan vahvistaa kansalaisten suoria demokraattisia vaikutusmahdollisuuksia.
The plan is to amend the Basic Law to allow the introduction of popular initiatives, popular petitions and referendums at federal level too.
Siten myös liittovaltiotasolla on tarkoitus ottaa käyttöön kansalaisaloite ja kansanäänestys perustuslakia muuttamalla.
One of the inalienable pillars of constitutional order in contemporary Germany is the federal structure of government.
Nykyisen Saksan perustuslaillisen järjestyksen vankkumattomiin tukipilareihin kuuluu valtion federalistinen rakenne.
The principles of a republican, democratic, and social state governed by the rule of law also apply in the Länder.
Tasavaltaisen, demokraattisen ja sosiaalisen oikeusvaltion periaatteet pätevät myös osavaltioissa.
Local authorities are guaranteed the right to local self-government.
Kunnille on taattu oikeus kunnalliseen itsehallintoon.
One of the Basic Law's few direct-democracy provisions requires a referendum to confirm any modification of Länder boundaries.
Yksi perustuslain harvoista kansan suoran mielipiteenilmaisun mahdollistavista säännöksistä koskee kansanäänestystä, joka järjestetään, jos osavaltiojakoa muutetaan.
From a contemporary viewpoint, government practice in Federal Germany is marked by the interaction—sometimes cooperative, sometimes fraught with conflict—of the three political levels (federal, Länder, and local authority).
1970-luvulta lähtien syntyneet kansalaisliikkeet ja uudet yhteiskunnalliset liikkeet ovat kuitenkin muuttaneet tätä kuvaa ja synnyttäneet suoraan demokratiaan perustuvia poliittisen osallistumisen muotoja.
Although this indicates that, in Germany, there is a trend away from fixed commitment to political parties towards spontaneous, less binding involvement in single-issue initiatives, radical approaches to democracy—such as the ecological movement, or the people's movements in east Germany—often resulted in new departures and even a broadening of the spectrum of political parties (a case in point being the establishment of Die Grünen (Green Party), known today, following its fusion with sections of former German Democratic Republic (GDR) people's movements, as Bündnis '90/Die Grünen (Alliance '90/The Greens).
Grünen - perustaminen, entisen Saksan demokraattisen tasavallan (DDR:n) kansalaisliikkeiden eräiden osien kanssa toteutetun fuusion jälkeen nykyisin Bündnis '90 / Die Grünen).
Since the 1970s, however, Germany's political culture has also drawn on a range of articulate, sometimes internationally active, nongovernmental organizations.
1970-luvulta lähtien Saksan poliittisessa kulttuurissa on toiminut myös lukuisia puhevaltaisia ja osin kansainvälisesti toimivia valtiosta riippumattomia järjestöjä.
1.2 Democracy in the Länder and Local Authorities
Demokratia osavaltioissa ja kunnissa
1.2.1 German Federalism and the Länder
Saksalainen federalismi ja osavaltiot
The division of the German territory into Lander—and thus the principle of federal government—very much predates the democratic republic.
Alueellinen jako osavaltioihin (Lander) ja liittovaltioperiaate ovat Saksassa huomattavasti vanhempia kuin demokraattinen tasavalta.
In the nineteenth century, German federalism developed initially as a confederation of sovereign German principalities and free cities. The German Confederation— including Austria—was established in 1815 and lasted until Austria's defeat by Prussia in 1866.
Saksalainen federalismi kehittyi 1800-luvulla ensin itsevaltaisten ruhtinaiden ja vapaiden kaupunkien valtioliittona, johon kuului myös Itävalta ja joka hajosi 1866 Preussin lyötyä Itävallan (Saksan hitto 1815-66).
Under Prussian hegemony, a North German Confederation was then established (1866-71) before the founding, in 1871, of the German Empire as a kleindeutsch confederation including the southern German states, but not Austria.
Preussin johdolla perustettiin ensin Pohjois-Saksan liitto (1866-71) ja vuonna 1871 piensaksalaisena (kleindeutsch) valtioliittona Saksan keisarikunta (johon kuuluivat Etelä-Saksan valtiot mutta ei Itävalta).
It was not until 1919, with the establishment of the Weimar Republic, that a democratically legitimate German federal state emerged. Compared with the federal set-up in Germany today, however, the Weimar Republic had more marked features of a unitary state.
Vasta 1919 Weimarin tasavallan myötä syntyi demokraattisesti legitiimi saksalainen Ufttovaltio, joka muistutti nykyiseen liittotasavaltaan verrattuna lähinnä yhtenäisvaltiota.
In Europe political modernization was often linked to the establishment of nation states and the concomitant emergence of territorial authority with clearly defined borders, a sense of national awareness among the people, and a viable administration.
Euroopassa kansallisvaltioiden syntyyn usein liittyneet poliittiset uudistukset, kuten selvärajaisen aluehallinnon, valtion kansalaisuuden ja toimintakykyisen hallinnon muodostaminen, toteutettiin Saksassa osavaltiotasolla.
In Germany this was effected at Lander level.
Osavaltioilla taas on oltava vastavuoroisesti oikeus osallistua liittovaltion lakien säätämiseen.
1.2.2 Local Self-Government
Kunnallinen itsehallinto
Local self-government as anchored in today's German Basic Law also has its roots in the early nineteenth century.
Kunnallisen itsehallinnon - siinä muodossa kuin se on kirjattu Saksan liittotasavallan perustuslakiin -juuret juontavat myös 1800luvun alkuun.
Civic statutes began to be adopted—first in Prussia (in 1808), then in other German states—to regulate the right of citizens to form their political will and exercise self-government in matters relating to the municipal administration.
Ensin Preussissa (1808) ja myöhemmin myös muissa saksalaisissa valtiossa annettiin kaupunkeja koskevia säännöstöjä, joissa säädettiin porvariston oikeudesta poliittiseen miekpiteenmuodostukseen ja itsehallintoon kaupunkiyhteisöä koskevissa asioissa.
In Prussia, local councils were established under the three-class voting system.
Kunnalliset edustuselimet muodostettiin Preussissa kolmen säädyn äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden pohjalta.
Political rights to local self-government were also designed to preserve the feudal and aristocratic structure of the Länder by using internal reform as a means to head off any attempts at revolt, and as a means to improve the economic basis for the levying of government taxes.
Kunnille myönnettyjen poliittisten itsehallinto-oikeuksien oli samalla määrä suojella pienvaltioiden feodaalis-aristokraattista rakennetta kumouspyrkimyksiltä sisäisen uudistuksen avulla sekä auttaa parantamaan valtion veropohjaa.
Despite continued friction with the feudal state bureaucracy, the towns evolved into political entities, facilitating the economic development and industrialisation of the nineteenth century.
Huolimatta kitkasta feodaalisen valtionbyrokratian kanssa kaupungit kehittyivät tämän jälkeen siksi poliittiseksi tahoksi, joka vasta mahdollisti 1800luvun talouskehityksen ja teollistamisprosessin.
The local authorities provided the manufacturing infrastructure (for example water, gas and electricity supply, transport), ensured the circulation of goods and capital (banks and credit institutions, customs associations), and made the first moves towards social policy (for example health, industrial safety, and housing).
Kunnat huolehtivat tuotannon tarvitsemasta infrastruktuurista (esim. vesihuolto, kaasu, sähkö, liikenneyhteydet) sekä tavara- ja pääomaliikenteen (pankki- ja luottolaitokset, talliyhdistykset) tarvitsemista perusrakenteista samoin kuin ensimmäisistä sosiaalipoliittisista toimista (esim. terveyspolitiikka, työsuojelu ja asuntorakentaminen).
Their drive for modernization, however, was not wholly without a degree of ambivalence.
Kuntien modermsoirrapolitiikassa oli kuitenkin myös ristiriitaisuuksia.
contained not only elements of the welfare state, but was also clearly marked by repression, control and exclusion (Leibfried and Tennstedt 1985). In practice, the local authorities quickly became a problem-solving arena for society as a whole, thereby giving considerable impetus to the expansion of the public remit.
Talousliberalistinen yrittäjähenki yhdistyi usein työväen- ja köyhäinhuoltopolitiikkaan, jossa oli hyvinvointivaltion elementtien lisäksi selvästi painostuksen, valvonnan ja syrjinnän piirteitä (Leibfried & Tennstedt 1985). Näin kunnista tuli nopeasti eräänlainen koko yhteiskunnan ongelmienselvftystaso, josta lähti merkittäviä virikkeitä julkissektorin tehtäväkentän laajentamiseksi.
The original, basic, two-pronged concept of local self-government headed by leading figures in the community, coupled with a largely immutable, absolutist state administration, was successively transformed by amendments to voting rights, the spread of the professional classes, and the emergence of political parties.
Alkuperäinen dualistinen perusajatus yhtäältä johtohahmojen hoitamasta kunnallistason itsehallinnosta ja toisaalta täysin erillisestä valtionhallinnosta muuttui vähitellen äänioikeutta ja vaalikelpoisuutta koskevien muutosten, anrniattimaistumisen ja poliittisten puolueiden syntymisen seurauksena.
Today, the constitution guarantees local authorities the right to manage all the affairs of the local community under their own responsibility within the limits set by law.
Nykyään perustuslaissa taataan kunnille oikeus hoitaa lakien sallimissa rajoissa kaikki paikallisyhteisöjen asiat itsenäisesti.
This basically also includes a general right to determine remit.
Tähän sisältyy kuntien yleinen oikeus ottaa itselleen uusia tehtäviä.
It would not, therefore, be permissible for the state to list localgovernment tasks.
Sen vuoksi valtio ei voi määrätä niitä.
The Federation and Interaction of the Various Political and Administrative Levels
Poliittis-hallinnollisten tasojen kytkökset ja liittovaltio
The Federal Republic of Germany is a parliamentary democracy; its government is formed by the majority in the Bundestag.
Saksan liittotasavalta on parlamentaarinen demokratia, jonka hallituksen muodostaa liittopäivien enemmistö.
Since unification, there have been 656 members of parliament (not counting the Überhangsmandate (excess seats) in each parliamentary term; these are constituency seats won directly by a particular party in 'excess' of its proportional share of the vote).
Liittopäivät, joilla on Saksan yhdistymisen jälkeen 656 kansanedustajaa (lukuun ottamatta Saksan vaalijärjestelmästä johtuvia lisäpaikkoja [Überhangsmandate], joiden määrä vaihtelee vaalikausittani), valitaan neljäksi vuodeksi suhteellisilla henkilövaaleilla.
Parliament is elected every four years under a system of personalised proportional representation; half of its elected members come from constituencies, half from party lists.
Puolet kansanedustajista valitaan vaalipiirikohtaisesti, puolet poliittisten puolueiden osavaltiokohtaisilta ehdokaslistoilta.
Parties may only enter the Bundestag if they secure at least 5 per cent of thè popular vote or three direct constituency seats.
Liittopäiväpaikkoja saavat vain puolueet, jotka saavat vaaleissa vähintään 5 prosenttia äänistä tai
the constitutional requirement for uniform living conditions, a precept to which the Federal Constitutional Court also gave high priority.
Liittopäivien enemmistö, joka yleensä on koalitiomuodostelma, valitsee liittokanslerin, jonka ehdotuksesta liittopresidentti nimittää hallituksen jäsenet.
On the other hand, the strength of the Ländern position today lies in their wide co-decision making powers in federal legislation, a departure not originally intended by the Basic Law.
Liittokansleri on perustuslain mukaan selvästi vahvin poliittinen hahmo, ja hän määrää hallituspolitiikan päälinjat.
The Bundesrat must expressly endorse more than half of all planned federal legislation before it can become law.
Osavaltioiden aseman vahvuus perustuu puolestaan siihen, että ne osallistuvat nykyisin vastoin perustuslain alkuperäistä tarkoitusta laajasti liittovaltion lainsäädäntöön.
Overall, Germany's political and administrative system is marked by a highly interwoven division of responsibilities between the various levels.
Yli puolet liittovaltiotason lakiesityksistä edellyttää liittoneuvoston nimenomaista hyväksyntää tullakseen voimaan.
While, by virtue of its pre-eminence in legislative matters, the Federation also definitively sets the level of government revenue, the Länder and local authorities are responsible for the lion's share of government administration and public expenditure.
Liittovaltio kantaa päävastuun lainsäädännöstä ja määrää siten pitkälti myös valtion kokonaistulojen määrästä, ja osavaltiot ja kunnat vastaavat puolestaan suurimmaksi osaksi valtionhallinnosta ja julkisista menoista.
TABLEI
TAULUKKO 3.1
Central and local government staff, 1997 (full- and part-time)
Julkisen sektorin henkilöstö 1997 (kokopäivä- ja osa-aikatyöntekijät)
(Source: 1998 Statistical Yearbook [Statistisches Jahrbuch 1998])
36,5 % 100% kuntataso yhteensä Lähde: Statistisches Jahrbuch 1998
TABLE 2
TAULUKKO 3.2
Public expenditure, 1997 (in million DM)
Julkisen sektorin menot 1997 (milj. DEM)
(Source: 1998 Statistical Yearbook [Statistisches Jahrbuch 1998])
36,7 % 37,7 % 25,6 % 100% liittovaltio osavaltiot kuntataso yhteensä Lähde: Statistisches Jahrbuch 1998
Page 89
Osavaltiot
established in 1990 almost exactly within their 1946 borders are largely traditional historical and geographical entities.
Sitä vastoin viidellä itäsaksalaisella osavaltiolla, jotka perustettiin uudelleen vuonna 1990 lähes vuoden 1946 rajoin, on takanaan historiallis-maantieteelliset perinteet.
Major differences exist among the sixteen Länder in terms of size, population, and economic clout, ranging from the largest, North Rhine-Westphalia, with a population of over 17 million, to the three City-State Länder of Berlin, Hamburg, and the smallest, Bremen (population 680,000).
Saksan 16 osavaltiota poikkeavat toisistaan suuresti niin pinta-alaltaan, asukasluvultaan kuin taloudelliselta suorituskyvyltään. Suurimmassa osavaltiossa Nordrhein-Westfalenissa on yli 17 miljoonaa asukasta, kun taas Berliini, Hampuri ja pienin osavaltio Bremen (noin 680 000 asukasta) luokitellaan kaupunkiosavaltioiksi.
The position of the Länder within the federal German political system stems on the one hand from the resources they can muster to orchestrate independent Länder policies and, on the other, from their participatory rights at federal level.
Osavaltioiden asema Saksan poliittisessa järjestelmässä perustuu yhtäältä resursseihin, joita ne voivat käyttää osavaltiotason politiikan itsenäiseen muotoiluun, ja toisaalta niiden osallistumisoikeuteen liittovaltion tasolla.
The Länder exercise their rights of participation in federal policy above all via the Bundesrat, whose main remit is involvement in federal legislation.
Osavaltiot käyttävät liittovaltiotason poliittisia vaikutusoikeuksiaan ennen muuta liittoneuvostossa, jonka päätehtävänä on osallistua liittovaltion lainsäädäntään.
The Lander's remit increases the more the Lander's own interests are involved.
Osavaltioilla on sitä enemmän toimivaltaa, mitä lähemmin kulloinkin käsiteltävä asia koskee niiden etuja.
Legislation to amend the constitution requires a twothirds majority in the Bundesrat.
Perustuslain muutosesityksien on saatava kahden kolmasosan enemmistö liittoneuvostossa tullakseen hyväksytyiksi.
Law affecting Länder finances, their administrative sovereignty, areas of joint government responsibility, or a modification of Länder boundaries requires an absolute majority.
Lait, jotka koskevat osavaltioiden varoja, niiden hallintovaltaa, koko valtion yhteisiä tehtäviä tai osavaltiojaon uudistamista, edellyttävät yksinkertaista enemmistöä.
For all other bills, the Bundesrat is free to file objections, which may, however, be rejected by a majority in the Bundestag.
Muista lakialoitteista liittoneuvosto voi esittää vastalauseen, jonka liittopäivät voivat kuitenkin torjua ääntenenemmistöllä.
If the Bundestag and Bundesrat cannot agree on legislation requiring approval, a mediation committee consisting of sixteen members from both houses is convened under the terms of the constitution.
Jos liittopäivät ja liittoneuvosto eivät pääse yhteisymmärrykseen liittoneuvoston hyväksyntää edellyttävistä laeista, kutsutaan koolle perustuslaissa säädetty 16-jäseninen välityskomitea, joka koostuu molempien kamarien edustajista.
The Bundesrat itself has the power to initiate bills, which are then transferred to the Bundestag for decision.
Liittoneuvostolla on oikeus tehdä itse lakiesityksiä, jotka annetaan liittopäivien päätettäväksi.
In contrast to a senate, the members of the Bundesrat are not directly elected, but are delegated by the Länder governments.
Senaattimallista poiketen liittoneuvoston jäseniä ei valita suoraan, vaan osavaltioiden hallitukset nimittävät heidät.
They are cabinet members bound by instructions and must cast en bloc the votes of the federal Land in question.
He ovat ohjeisiin sidottuja hallitusten jäseniä, joiden on annettava äänestyksissä osavaltionsa kaikki äänet yhtenä kokonaisuutena.
The distribution of votes among the Länder is laid down in the constitution.
Äänien jakautumisesta osavaltioiden kesken on säädetty perustuslaissa.
Table 3.3 shows how the votes are distributed following the changes after unification; the third column gives the current political majorities.
Yhdentymisen seurauksena tehtyjen muutosten jälkeen ja täydennettynä nykyisillä poliittisilla enemmistöillä äänimäärät ovat seuraavat (taulukko 3.3):
An amendment to the Basic Law (requiring a twothirds majority in the Bundestag and the Bundesrat) was needed to ratify the Maastricht Treaty. In the process, the Länder pushed through considerable improvements in their position in respect of European policy.
Maastrichtin sopimuksen ratifiointi ja siihen liittynyt perustuslain muutos (johon tarvittiin kahden kolmasosan enemmistö liittopäivillä ja liittoneuvostossa) paransi huomattavasti osavaltioiden asemaa Eurooppa-politiikassa.
For example, the Federation now requires Bundesrat consent to transfer sovereign rights to the EU.
Liittovaltio voi nyt luovuttaa valtaoikeuksia EUlle vain liittoneuvoston suostumuksella.
Moreover, in its EU policy, the federal government must accommodate the views of the Länder in the same way as it has to take account of their position in the current federation-Zó'/zífe/- relationship.
Lisäksi liittohallituksen on otettava EU-politiikassaan huomioon osavaltioiden kanta sen mukaan, kuinka suuri toimivalta näillä kulloinkin käsillä olevassa asiassa on liittovaltion ja osavaltioiden tähänastisen työjaon mukaan.
Where essentially the exclusive legislative jurisdiction of the Länder is affected, German representation in the EU institutions (for example the Council of Ministers) is transferred to a member of a Land government (Art. 23 of the Basic Law).
Kun kyseessä on lähinnä osavaltioiden yksinomaiseen lainsäädäntövaltaan kuuluva asia, siirtyy Saksan edustus EU:n elimissä (esim. neuvostossa) jonkin osavaltion hallituksen jäsenelle (perustuslain 23 artikla).
The German Länder and local authorities have twentyfour members in the Committee of the Regions.
Alueiden komiteassa Saksan osavaltioilla ja kunnilla on 24 edustajaa.
Twenty-one of these members are from the Länder, mainly delegated government members or, in some cases, also members of the Land parliaments.
Heistä 21 on osavaltioiden edustajia, jotka ovat suurimmaksi osaksi osavaltioiden hallitusten, osaksi myös osavaltioiden kansanedustuslaitosten eli maapäivien lähettämiä.