natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Having in 1993 been informed by the Norwegian customs authorities that the exporter was unable to prove that the products were of Norwegian origin, the Verona Customs Office notified the appellants of its decision to effect a post­clearance recovery of the customs duties.
Norjan tullihallinnon ilmoitettua vuonna 1993, ettei tuotteiden viejä ollut kyennyt näyttämään toteen niiden norjalaista alkuperää, Veronan tullikamari ilmoitti valittajille päätöksestään kantaa tullit jälkikäteen.
The appellants, maintaining that they had acted in good faith, requested the Italian authorities not to effect that recovery and to refer the matter to the Commission.
Vilpittömään mie­leensä vedoten valittajat pyysivät viranomaisia olemaan ryhtymättä jälkitul­lauksiin ja siirtämään asian komission ratkaistavaksi.
On 30 January 1996 the appellants confirmed to the Italian authorities that they had taken cognisance of the file which those authorities were preparing to send to the Commission and that they had no comments to make in that regard.
Valittajat vahvistivat 30.1.1996 Italian viranomaisille, että ne olivat tutustuneet näiden valmistelemaan komissiolle lähetettävään asiakirja vihkoon ja ettei niillä ollut tästä mitään lausuttavaa.
By letter of 6 February 1996 the Italian authorities sent to the Commission the file relating to the request made by the appellants and requested the Commission to determine whether, in the present case, there was any justification for the non­recovery of the import duties, totalling ITL 148 890 000, in accordance with Article 5(2) of Council Regulation (EEC) No 1697/79 of 24 July 1979 on the
Italian viranomaiset lähettivät 6.2.1996 päivätyllä kirjeellään valittajien hake­musta koskevat asiakirjat komissiolle ja pyysivät sitä määrittämään, oliko tässä tapauksessa perusteltua jättää jälkikäteen kantamatta 148 890 000 Italian liiran suuruiset tuontitullit tuonti­ tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään
CPL IMPERIAL 2 AND UNIFRIGO V COMMISSION post-clearance recovery of import duties or export duties which have not been required of the person liable for payment on goods entered for a customs procedure involving the obligation to pay such duties (OJ 1979 L 197, p. 1).
CPL IMPERIAL 2 ja UNIFRIGO v. KOMISSIO tullimenettelyyn ilmoitetuista tavaroista velalliselta kantamatta jääneiden tuontitai vientitullien kantamisesta jälkitullauksin 24 päivänä heinäkuuta 1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1697/79 (EYVL L 197, s. 1) 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
On 8 October 1996 the Commission adopted the contested decision, Article 1 of which is in the following terms:
Komissio teki 8.10.1996 riidanalaisen päätöksen, jonka 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
'The import duties, amounting to [ITL] 148 890 000, in respect of which Italy submitted its request dated 2 February 1996 must be recovered'.
"Italian 2.2.1996 päivätyssä pyynnössä tarkoitetut 148 890 000 [ITL:n] suuruiset tuontitullit on kannettava jälkikäteen."
Following the adoption of the contested decision, the Italian authorities demanded payment of the customs duties from the appellants.
Riidanalaisen päätöksen johdosta Italian viranomaiset vaativat valittajilta tullien maksamista.
It was in those circumstances that, by applications lodged at the Registry of the Court of First Instance on 17 January 1997, the appellants each brought an action against the contested decision, pleading infringement of Article 871 of Commission Regulation (EEC) No 2454/93 of 2 July 1993 laying down provisions for the implementation of Council Regulation (EEC) No 2913/92 establishing the Community Customs Code (OJ 1993 L 253, p.
Näistä syistä valittajat nostivat kumpikin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa riidanalaista päätöstä vastaan kohdistuvat kanteet, jotka kirjattiin saapuneiksi 17.1.1997 ja joissa väitettiin, että tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s.
1) and violation of the general principle of the protection of legitimate expectations.
1) 871 artiklaa ja asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohtaa oli rikottu ja luottamuksensuojan periaatetta loukattu.
By the contested judgment, the Court of First Instance dismissed the appellants' actions as unfounded.
Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valittajien kanteen perusteettomana.
10 The relevant particulars of the contested judgment are as follows:
10 Valituksenalainen tuomio on olennaisilta osiltaan seuraavanlainen:
— in paragraphs 37 to 41, the Court of First Instance rejected the appellants' argument that the file submitted to the Commission was incomplete and that the Commission should therefore have requested additional information pursuant to the first paragraph of Article 871 of Regulation No 2454/93, in particular the judgment of the Høyesterett of 2 April 1993, which called in question the validity of the certificates of origin.
— Tuomion 37—41 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valittajien väitteen, jonka mukaan komissiolle lähetetty asiakirja vihko ei ollut täydellinen, joten tämän olisi pitänyt asetuksen N:o 2454/93 871 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla pyytää lisäselvitystä erityisesti Høyesterettin 2.4.1993 antamasta tuomiosta, jossa asetettiin kyseenalaiseksi alkuperätodistusten pätevyys.
The Court of First Instance observed in paragraph 39 of the contested judgment that the appellants had not challenged the Norwegian authorities' conclusion that the exporter was unable to prove the Norwegian origin of the products in question, and that they had not disputed that information in their exchange of correspondence with the Italian authorities.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tuomionsa 39 kohdassa, että valittajat eivät olleet asettaneet kyseenalaiseksi Norjan viranomaisten johtopäätöstä, jonka mukaan viejä ei ollut kyennyt näyttämään toteen kyseisten tuotteiden norjalaista alkuperää, ja että ne eivät olleet kyseenalaistaneet näitä tietoja Italian viranomaisten kanssa käymäs­sään kirjeenvaihdossa.
In paragraph 40 of the contested judgment, the Court of First Instance noted that the appellants' representative had confirmed by letter of 30 January 1996 that he had nothing to add to the file sent to the Commission.
Se huomautti tuomionsa 40 kohdassa, että valittajien edustaja oli 30.1.1996 päivätyssä kirjeessään todennut, ettei sillä ollut mitään lisättävää komissiolle lähetettyihin asiakirjoihin.
The Court of First Instance inferred from this, in paragraph 41, that, in those circumstances, the Commission had been entitled to conclude that the file submitted to it was complete and that there was consequently no need for it to seek additional information;
Tuomioistuin oli näin ollen 41 kohdassa päätynyt siihen, että komissiolla oli oikeus pitää sille lähetettyä asiakirjavihkoa täydellisenä, jolloin sen ei ollut tarpeen pyytää lisätietoja.
— in paragraphs 53 to 66 of the contested judgment, the Court of First Instance found that only errors attributable to acts of the competent authorities confer entitlement to the waiver of post-clearance recovery of customs duties under Article 5(2) of Regulation No 1697/79.
— Valituksenalaisen tuomion 53—66 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuo­mioistuin totesi, että oikeus jättää tullit jälkikäteen kantamatta asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti syntyy vain silloin, kun virheet johtuvat toimivaltaisen viranomaisen aktiivisesta toiminnasta.
That is not, however, the position where the competent authorities have been misled by incorrect declarations on the part of the exporter the validity of which they do not have to check or assess.
Tästä ei ole kyse, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat erehtyneet viejän antamien sel­laisten väärien tietojen vuoksi, joita näiden viranomaisten ei odoteta tarkis­tavan tai joiden pätevyyttä niiden ei odoteta arvioivan.
In those circumstances, it is the responsibility of the importer himself to make the necessary arrangements in order to guard against the risks of an
Näin ollen viejän itsensä on varauduttava sopimussuhteissaan tarvittavin toimenpitein siihen,
CPL IMPERIAL 2 AND UNIFRIGO V COMMISSION action for post-clearance recovery, and the appellants could not rely on the principle of the protection of legitimate expectations; and,
CPL IMPERIAL 2 ja UNIFRIGO v. KOMISSIO että tullit kannetaan jälkikäteen, eivätkä valittajat voineet vedota luottamuksensuojan periaatteeseen.
— as regards CPL Imperial 2's alternative application for annulment of the contested decision in so far as it concerned the amount of the duties demanded, the Court of First Instance held, in paragraphs 81 to 84 of the contested judgment, that the Commission's powers are limited to establishing whether the conditions for applying Article 5(2) of Regulation No 1697/79 are fulfilled and that it does not determine the amount of the debt payment of which is to be demanded, being required merely to refer to the amount indicated by the competent authorities in their demand.
— CPL Imperial 2:n toissijaisen vaatimuksen osalta, joka koski riidanalaisen päätöksen kumoamista kannettujen tullien määrää koskevilta osin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 81—84 kohdassa, että komissiolla on vain valta todeta, täyttyvätkö asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset, ja että komissio ei määritä maksuun pantavan tullivelan määrää, vaan sen on vain viitattava toimivaltaisten viranomaisten vaatimuksessaan esittämään määrään. rään.
11 In their appeal, the appellants claim that the Court of Justice should:
11 Valituksessaan valittajat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
— declare the appeal admissible;
— katsoo, että valitus voidaan tutkia;
— reverse the contested judgment and, in consequence, annul the contested decision; and, in the alternative, that it should:
— muuttaa valituksenalaista tuomiota ja tämän johdosta kumoaa riidanalaisen päätöksen; toissijaisesti
— declare that the contested decision does not have the effect of establishing whether or not the conditions for waiver of the right to recover post-
— toteaa, ettei kyseisellä päätöksellä ole vahvistettu, ovatko vaadittavat edellytykset täyttyneet, jotta valittajilla olisi oikeus siihen, ettei tulleja kanneta
— order the Commission to pay the costs of the proceedings at first instance and of the appeal.
— velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että valitusasteessa.
12 The Commission contends that the Court should:
12 Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
— primarily, declare the appeal brought by the appellants against the contested judgment inadmissible;
— ensisijaisesti jättää tutkimatta valittajien valituksen valituksenalaisesta tuo­miosta;
— alternatively, dismiss the appeal in its entirety as wholly unfounded;
— toissijaisesti hylkää valituksen kaikilta osin perusteettomana;
— order the appellants to pay the costs in any event.
— joka tapauksessa tuomitsee valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut asiassa.
13 Under Article 119 of its Rules of Procedure, where an appeal is clearly inadmissible or clearly unfounded, the Court of Justice may dismiss it at any time by reasoned order.
i3 Työjärjestyksen 119 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi aina perustel­lun määräyksen antamalla hylätä valituksen, kun se on selvästi jätettävä tutki­matta tai selvästi perusteeton.
The first plea
Ensimmäinen kanneperuste
The first part of the first plea
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa
14 By the first part of their first plea, the appellants claim that the Court of First Instance infringed the rights of the defence and Community law by not acknowledging the Commission's obligation under the first paragraph of Article 871 of Regulation No 2454/93 to check whether the file sent to the Commission by the Italian authorities contained all the information needed for an examination of the matter, inasmuch as the appellants did not take part in the procedure.
14 Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut puolustautumisoikeuksia ja rikkonut yhteisön oikeutta, koska se ei ole tunnustanut komission velvollisuutta varmistaa asetuksen N:o 2454/93 871 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan, sisälsivätkö Italian viranomaisten komissiolle lähettämät asiakirjat kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen täydelliseksi tutkimiseksi tarvittavat tiedot, koska valittajat eivät olleet läsnä asian käsittelyssä.
They were neither informed of the existence of the procedure nor heard by the Commission.
Komissio ei kertonut niille asian käsittelystä eikä kuullut niitä asian johdosta.
The appellants further maintain that the Commission should have taken into consideration the judgment delivered by the Høyesterett as regards the origin of the goods.
Lisäksi valittajat väittävät, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon Høyesterettin tuomio tava roiden alkuperän osalta.
16 It also follows from the abovementioned provisions that an appeal may be based only on grounds relating to the infringement of rules of law, to the exclusion of any appraisal of the facts.
16 Edellä mainituista säännöksistä seuraa niin ikään, että valituksessa saadaan tukeutua vain oikeussääntöjen rikkomista koskeviin perusteisiin, eikä valitusta siis miltään osin saa kohdistaa tosiasiakysymysten arviointiin.
The Court of First Instance has exclusive jurisdiction, first, to establish the facts except where the substantive inaccuracy of its findings is apparent from the documents submitted to it and, second, to assess those facts.
Ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa.
Where the Court of First Instance has established or assessed the facts, the Court of Justice has jurisdiction under Article 168a of the EC Treaty (now Article 225 EC) to review the legal characterisation of those facts by the Court of First
Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, mitkä ovat tosiseikat, tai kun se on arvioinut niitä, yhteisöjen tuo mioistuin on toimivaltainen EY:n perustamissopimuksen 168 a artiklan (josta on
17 It is sufficient to recall that, as is apparent from the facts found by the Court of First Instance, the Commission did not need to seek additional information in order to make the contested decision, since the file submitted to it was complete.
17 On riittävää huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen totea­mista tosiseikoista ilmenee, ettei komission ollut tarpeen pyytää lisätietoja rii­danalaisen päätöksen tekemiseksi, koska sille toimitettu asiakirjavihko oli täydellinen.
Inasmuch as the appellants had requested the Italian authorities to refer the matter to the Commission and had confirmed that they had nothing to add to the file sent to the Commission, the Court of First Instance was correct in finding that there was no need for the Commission to request any additional information.
Koska valittajat olivat pyytäneet Italian viranomaisilta, että nämä saattaisivat asian komission käsiteltäväksi, ja vahvistaneet, ettei niillä ollut mitään lisättävää komissiolle lähetettyihin asiakirjoihin, ensimmäisen oikeusas­teen tuomioistuin on aivan oikein todennut, ettei komission ollut tarpeen pyytää lisätietoja.
The only item which did not appear in the file sent to the Commission was the judgment of the Høyesterett of 2 April 1993.
Ainoa sellainen seikka, jota ei mainittu komissiolle lähetetyissä asia­kirjoissa, oli Høyesterettin 2.4.1993 antama tuomio.
However, as the Court of First Instance stated in paragraph 42 of the contested judgment, the judgment of the Høyesterett did not establish that the products in question were of Norwegian origin, and could not therefore affect the contested decision.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa todennut, Høyesterettin tuomiossa ei kuitenkaan vahvistettu, että tuotteet olivat peräisin Norjasta, joten tuomio ei olisi voinut vaikuttaa riidanalaiseen päätökseen.
18 In those circumstances, the first part of the first plea must be rejected as manifestly unfounded.
18 Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä selvästi perusteettomana.
The second and third parts of the first plea
Ensimmäisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa
19 By the second and third parts of the first plea, which may appropriately be examined together, the appellants maintain that the Court of First Instance misinterpreted and misapplied Article 5(2) of Regulation No 1697/79.
19 Ensimmäisen kanneperusteen toisessa ja kolmannessa osassa, jotka on tutkittava yhdessä, valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tul­kinnut ja soveltanut väärin asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohtaa.
They claim, first, that the Court of First Instance added a further condition to the three conditions prescribed by Article 5(2) of Regulation No 1697/79, by imposing on
Ne painottavat, että ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisännyt asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdassa asetettuihin kolmeen edellytyk­seen uuden edellytyksen, jonka mukaan niillä on todistustaakka kyseisten tava­
CPL IMPERIAL 2 AND UNIFRIGO V COMMISSION them the burden of proving the origin of the goods in issue and, second, that they are not able to provide the necessary proof.
CPL IMPERIAL 2 ja UNIFRIGO v. KOMISSIO roiden alkuperästä, ja toiseksi, että niiden on mahdotonta esittää tarvittavaa todistusaineistoa.
Whilst it is true that, as the Commission has stated, an appeal must be dismissed as inadmissible if it confines itself to repeating or reproducing word for word the pleas in law and arguments previously submitted to the Court of First Instance (see, in particular, the order in San Marco ν Commission, cited above, paragraph 38), the second and third parts of the first plea must be declared admissible.
20 Vaikka valitus onkin jätettävä tutkimatta, kuten komissio huomauttaa, kun siinä vain uudistetaan tai toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsittelyssä jo esitetyt kanneperusteet ja väitteet (ks. mm. em. asia San Marco v. komissio, määräyksen 38 kohta), on todettava, että ensimmäisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa on otettava tutkittavaksi.
The appellants are contesting, albeit laconically, the interpretation of Article 5(2) of Regulation No 1697/79 arrived at by the Court of First Instance.
Valittajat nimittäin asettavat, joskin vain toteavasti, kyseenalaiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinnan asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdasta.
21 However, that plea must be rejected as manifestly unfounded.
21 Tämä kanneperuste on kuitenkin hylättävä selvästi perusteettomana.
In the present case, the Court of First Instance ruled only on the first condition laid down by Article 5(2) of Regulation No 1697/79.
Tässä tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui vain asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdassa asetetusta ensimmäisestä edellytyksestä. Se
65 of the contested judgment, that that condition was not fulfilled in the present case, so that there was no need to consider the other conditions.
MÄÄRÄYS 9.12.1999 — ASIA C­299/98 Ρ totesi valituksenalaisen tuomion 62—65 kohdassa, ettei tämä edellytys täyttynyt kyseisessä tapauksessa, jolloin muita edellytyksiä ei ollut tarpeen tutkia.
The Court of First Instance also noted that the appellants had not contested the fact that the exporter was unable to prove the Norwegian origin of the products in question.
Ensimmäisen oikeusasteen tuo­mioistuin korosti myös, että valittajat eivät olleet kiistäneet sitä, että viejä ei kyennyt näyttämään toteen tavaroiden norjalaista alkuperää.
On that point, it follows from the Community provisions that it is for the exporter to prove the origin of the goods by producing all appropriate supporting documents (see Faroe Seafood and Others, paragraphs 60 to 64, and Article 10(4) of Council Regulation (EEC) No 2937/77 of 20 December 1977 on the application of Decision No 1/77 of the EEC-Norway Joint Committee supplementing and amending Protocol 3 concerning the definition of the concept of Originating products' and methods of administrative cooperation and replacing certain decisions of the said Joint Committee (OJ 1977 L 344, p. 1)).
Yhteisön säännöksistä seuraa, että viejän on kaikin mahdollisin tavoin näytettävä toteen tavaroiden alkuperä (ks. em. asia Faroe Seafood ym., tuomion 60—64 kohta, ja ETY—Norja­sekakomitean päätöksen N:o 1/77, jolla täyden­netään ja muutetaan alkuperätuotteen käsitteen määrittelyä sekä hallinnollisen yhteistyön menetelmiä koskevaa pöytäkirjaa N:o 3 ja jolla korvataan eräitä sekakomitean päätöksiä, soveltamisesta 20 päivänä joulukuuta 1977 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2937/77 (EYVL L 344, s. 1) 10 artiklan 4 kohta).
Thus, contrary to the argument advanced by the appellants, the Court of First Instance did not introduce an additional condition by requiring the importer to prove the origin of the goods.
Vastoin valittajien väitettä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siten otta­nut käyttöön lisäedellytystä, kun se vaati, että tuoja näyttää toteen tavaroiden alkuperän.
In those circumstances, the second and third parts of the first plea must be rejected as manifestly unfounded.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa on hylättävä sel­västi perusteettomina.
The second plea
Toinen kanneperuste
By the second plea, the appellants contest the construction placed by the Court of First Instance on the notion of 'error' on the part of the customs authorities, inasmuch as it held that no error can be attributed to the customs authorities themselves where the incorrect treatment applied by them to the goods is in conformity with the declaration presented by the exporter.
Valittajien toinen kanneperuste koskee tulkintaa, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi tulliviranomaisten tekemän virheen käsitteelle, kun se totesi, etteivät tulliviranomaiset itse olleet tehneet virhettä, koska tavaroihin sovellettu väärä kohtelu oli viejän ilmoituksen mukainen.
According to the appellants, those authorities were misled, and the condition laid down in Article 5(2) is therefore fulfilled.
Valittajien mukaan viranomaiset erehtyivät, joten asetuksen N:o 1697/79 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu edellytys täyttyi.
In the Commission's view, that complaint is manifestly inadmissible, since the arguments put forward in support of it merely reproduce word for word the arguments previously advanced before the Court of First Instance.
Komission mielestä tämä väite on selvästi jätettävä tutkimatta, koska sen tueksi esitetyt näkökohdat vastaavat sanatarkasti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsittelyssä jo esitettyjä väitteitä.
However, it must be held that, in putting forward that second plea, the appellants are challenging the interpretation placed by the Court of First Instance on the notion of 'error'.
On kuitenkin todettava, että toisessa kanneperusteessaan valittajat asettavat kyseenalaiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen virheen käsitteelle antaman tulkinnan.
Since it concerns a point of law, that plea must therefore be declared admissible.
Koska kyse on siten oikeuskysymyksestä, tämä kanneperuste on otettava tutkittavaksi.