natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In 1921, after a long campaign for Home Rule in the nineteenth century and a War of Independence between 1916 and 1920, the island was partitioned.
Vuonna 1921 saari jaettiin kahtia, kun ensin oli 1800-luvulla kamppailtu pitkään Home Rulen puolesta ja käyty itsenäisyyssota vuosina 1916-1920.
Six of the nine northern counties of Ulster became Northern Ireland and remained within the United Kingdom.
Kuudesta Ulsterin pohjoisimmasta kreivikunnasta muodostettiin Pohjois-Irlanti, joka jäi osaksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa.
The other twenty-six became independent as the Irish Free State within the British Commonwealth.
Loput 26 kreivikuntaa itsenäistyivät,' ja niistä tuli vapaavaltio Brittiläisen kansainyhteisön piirissä.
In 1949 the Free State declared itself a Republic and left the Commonwealth.
Vapaavaltio julistautui tasavallaksi ja irtautui Kansainyhteisöstä 1949.
It is this history of being part of the United Kingdom and then separating from it to form an independent state that has shaped the institutions and political culture of modern Ireland.
Kuuluminen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja siitä irtautuminen itsenäiseksi valtioksi ovat muokanneet historian saatossa nyky-Irlannin instituutioita ja poliittista järjestelmää.
Although Ireland has developed a distinctive political culture of its own, its political and administrative institutions have their origins in the period before independence.
Vaikka Irlantiin on kehittynyt oma, muista erottava poliittinen järjestelmä, sen poliittiset ja hallinnolhset instituutiot ovat peräisin itsenäisyyttä edeltäneeltä aikakaudelta.
There was an Irish Parliament for the entire island in the eighteenth century, in which the Protestant minority were represented.
Irlannin saarella oli 1700-luvulla parlamentti, jossa oli protestanttisen vähemmistön edustajia.
This was abolished in 1800 and the Act of Union was subsequently passed in 1801, the founding date of the 'first' United Kingdom.
Parlamentti lakkautettiin vuonna 1800, minkä jälkeen hyväksyttiin unionilaki The Act of Union vuonna 1801, jolloin perustettiin "ensimmäinen" Yhdistynyt kimingaskunta.
Ireland was then administered from Dublin Castle in a quasi-colonial manner.
Irlantia haUittiin tämän jälkeen Dublinin linnasta käsin miltei kolonialistiseen tapaan.
Throughout the nineteenth century, the pattern of democratization was the same as in the rest of the UK: a series of Victorian legislative acts, culminating in the 1898 Local Government (Ireland) Act, resulted in a twotier structure of authorities elected on a wide franchise.
Koko 1800luvun ajan demokratisoituminen noudatteli muun Yhdistyneen kuningaskunnan mallia: kuningatar Viktorian valtakaudella annettiin joukko säädöksiä, jotka huipentuivat 1898 (Irlanrim) paikaUishallintolakiin Local GovernmentAct.
The upper tier consisted of county-level authorities in the form of county councils and county boroughs (cities).
Irlantiin muodostettiin kaksitasoinen hallintorakenne, johon edustajat valittiin laajapohjaisilla vaaleilla.
The second tier consisted of rural district councils and, in the smaller towns, non-rating town commissioners.
Alemman tason muodostivat maaseutupiirien valtuustot, ja pienissä kaupungeissa oh kaupunkilautakuntia, joilla ei ollut oikeutta kantaa omaisuusveroja.
These acts were passed by the British Parliament at Westminster and, until the Local Government Act 1991, formed the legislative basis for Irish local government.
Lait hyväksyi Westminsterin brittiparlamentti, ja ne muodostivat vuoden 1991 paikaUishallintolakiin asti Irlannin paikallishallinnon lakiperustan.
Although Ireland, unlike the UK, has a written Constitution, local government follows the British approach and has a statutory (that is based on Acts of Parliament) rather than a constitutional basis (that is based on a written constitution).
Vaikka Irlannilla on - Yhdistyneestä kuningaskunnasta poiketen - kirjoitetta perustuslaki, paikallishallinto on luonteeltaan jokseenkin samantapainen kuin Britanniassa, eli pikemminkin statuuttinen (ts. se perustuu parlamentin antamiin säädöksiin) kuin perustuslaillinen (eli kirjoitettuun perustuslakiin pohjautuva).
The same ultra vires rule applied to Irish local government as it does to British local government: the Oreachtais ( the Irish Parliament) defines the areas of competence of local government that did not possess a general competence.
Irlannin paikallishallinto noudatti samaa ultra vires -sääntöä kuin Britannian paikallishallinto, toisin sanoen paikallishallinnon toimivallan määritteli Irlannin parlamentti Oreachtais, eikä paikallistasolla ollut yleistä toimivaltaa.
the Local Government Act 1991 (see below), but the political culture of dependence on the centre that it engendered has taken longer to change (Collins andHaslam 1997; Quinn 1998).
Irlannin ja Ison-Britannian välillä on historiallisia eroja, ja maissa vallitsevat demokratiakäsitykset poikkeavat.
A number of features differentiate the history and understanding of democracy in Ireland from that in Great Britain.
Britannia teollistui nopeasti 1800-luvulla, kun taas Irlanti säilyi enimmäkseen maaseutu-ja maatalousvaltaisena (Belfastia ympäröivää koilliskolkkaa lukuun ottamatta).
Unlike Britain, which underwent rapid industrialisation in the nineteenth century, most of Ireland (with the exception of the north-east comer around Belfast) remained rural and agricultural.
Suurin osa Irlannin maaseudun asukkaista oli vuokratiloilla eläviä pienviljelijöitä, joita sakotettiin tilusten parantamisesta.
The majority of Irish land-dwellers were small tenant farmers who were penalized if they improved their holdings.
Viljelijöiden elämä oli hyvin epävarmaa, ja maata koettelivat usein nälänhädät.
These farmers lived in great insecurity; and there were several famines in the country, the most serious being in 1845-52 when about one million people died and another million emigrated (Lyons 1971).
Niistä vakavin osui vuosiin 1845-1852, jolloin noin miljoona ihmistä kuoli ja saman verran muutti maasta (Lyons 1971).
These events had enormous consequences for the political development of the island and led to an intense conflict about the issue of land ownership and its reform.
Tapahtumilla oli valtaisa vaikutus saaren poliittiseen kehitykseen, ja ne johtivat ankaraan kiistaan maanomistuksesta ja maareformista.
Related to this was the problem of religion: the small minority who possessed the bulk of the land were the Protestant Anglo-Irish gentry, while those who possessed little land or none at all were mostly Catholic.
Tähän liittyi lisäksi kirkkokuntaongelma: Suurin osa maa-alasta oli angloirlantilaista alkuperää olevan protestanttisen maalaisaateliston omistuksessa, kun taas pienmaanomistajat tai kokonaan maattomat olivat enimmäkseen katolilaisia.
Furthermore, Catholics were penalized in a number of ways until the middle of the nineteenth century.
Heitä rasitettiin monin tavoin aina 1800luvun puoliväliin asti.
Even though these penalties were lifted by the Emancipation Act of 1832, power still lay in the hands of the Protestant ruling classes supported by the considerable numbers of Protestant tenant farmers in the North of Ireland.
Vaikka rasitukset poistettiin vuonna 1832 annetulla tasaarvolailla (Emancipation Act), valta, säilyi edelleen protestanttisten hallitsevien luokkien käsissä Irlannin pohjoisosan lukuisten protestanttisten vuokraviljelijöiden tuella.
In this situation, the Catholic Church and the small Catholic middle class assumed important roles as the leaders of the people.
Näissä oloissa katolisesta kirkosta ja pienestä katolisesta keskiluokasta tuli merkittäviä kansanjohtajia.
Indeed, the Catholic clergy were largely drawn from this class.
Katolisen papiston juuret juonsivatkin usein keskiluokasta.
The conflict over land and religion became bound up with another cleavage: nationality.
Maa- ja uskontoriita yhdistyi toiseen juopaan: kansallisuuskysymykseen.
Most Catholics were nationalists of one kind or another who sought to change Ireland's relationship with Great Britain, either through greater autonomy (Home Rule) within the UK or through complete independence (Republicanism).
Useimmat katolilaiset olivat kukin omalla tavallaan kansallismielisiä ja pyrkivät muuttamaan Irlannin suhdetta Isoon-Britanniaan joko hankkimalla aiempaa enemmän itsehallintovaltaa (Home'Rule) Yhdistyneen kuningaskunnan sisällä tai itsenäistymällä kokonaan (tasavaftalaisuus).
Although many of the leaders of Irish nationalism were Protestant aristocrats, most Protestants, especially in the North, were unionists; that is they opposed any change and wished to remain within the United Kingdom.
Vaikka monet Irlannin kansallismielisten johtohahmoista olivat protestanttisia aristokraatteja, suurin osa etenkin pohjoisen protestanteista oh unionisteja, eh he vastustivat muutoksia ja halusivat jäädä Yhdistyneen kuningaskunnan yhteyteen.
Although class was not absent from these conflicts, it was not a primary issue and both communities within Ireland tended to form interclass alliances.
Vaikka luokkariidat olivat mukana konfliktissa, ne eivät olleet pääasiallinen kiistanaihe, ja molemmat yhteisöt pyrkivät muodostamaan luokkarajat ylittäviä liittoutumia.
Thus, nineteenth century Ireland experienced intense conflict around three issues: land, religion, and nationality; while in Great Britain the basic political cleavages were much more related to social class.
Irlannissa kiisteltiin siis 1800-luvulla voimakkaasti kolmesta seikasta: maasta, uskonnosta ja kansallisuuskysymyksestä, kun taas Ison-Britannian politiikkaa sävyttivät pikernnunkin luokkariidat.
They also led to continual political unrest and violence on a scale much greater than in Great Britain.
Irlannin kiistat johtivat niin ikään jatkuviin poliittisiin levottomuuksiin ja väkivaltaan huomattavasti yleisemmin kuin Isossa-Britanniassa.
The conflicts involving the Nationalists, Unionists, and the British led to the partition of the island following the Anglo-Irish Treaty of 1921.
Kansallismielisten, unionistien ja brittien väliset konfliktit aiheuttivat saaren jaon vuoden 1921 anglo-irlantilaisen sopimuksen mukaisesti.
This led to a division in nationalist ranks and a Civil War in the South (1921-3) fought between those who supported and those who rejected the Treaty settlement.
Tästä oli seurauksena kansallismielisten hajaannus, ja etelässä puhkesi sisällissota (1921-1923), jossa sopimuksen kannattajat ja vastustajat olivat vastakkain.
It is this conflict that has dominated, at least until very recently, the politics of Ireland with the two major
Samainen kiista on hallinnut Irlannin politiikkaa viime aikoihin asti kahden tärkeimmän puolueen (Fianna Failin ja Fine Gaelin) perittyä kiistakumppaneitten roolin.
The second important effect was the high degree of centralization in Ireland.
Ristiriitojen toinen merkittävä seuraus oli Irlannin hallinnon perinpohjainen keskittäminen.
Because of the quasi-colonial nature of Ireland's relationship with Britain and the continual unrest throughout the island, Dublin Castle, the centre of Irish administration, became the focus for a system of control over the entire island.
Koska Irlanti oli tavallaan Britannian siirtomaan asemassa, ja eri puolilla saarta oli jatkuvasti levottomuuksia, Irlannin hallintokeskuksesta, Dublinin linnasta, tuli koko saaren valvontajärjestelmän keskipiste.
This was reinforced by the political violence that accompanied the foundation of the new state when the government in power felt it had to impose a system of strict control over the country.
Keskittäminen kiihtyi entisestään uuden valtion perustamisen yhteydessä puhjenneiden poliittisten väkivaltaisuuksien takia, kun maahan oli silloisen hallituksen näkemyksen mukaan perustettava tiukka valvontajärjestelmä.
Finally, the rural character of much of Ireland encouraged a system of patronage or clientelism especially at local government level.
Irlannin maaseutuvaltaisuus synnytti etenkin paikallishallintoon suojelu- tai suojattijärjestelmän.
In fact, it could be argued that this system was necessary given the weakness of Irish democracy at the level of Dublin and the distance of these rural communities from Westminster.
Järjestelmän voitaisiinkin väittää langenneen luonnostaan, koska Dublinista käsin harjoitetta irlantilainen demokratia oli heikoissa kantimissa ja maaseutuyhteisöt olivat kaukana Westminsteristä.
It was also necessary given the chronic insecurity, whether caused by economic reasons or by political violence, that was endemic in the countryside.
Järjestelmää ruokki myös maaseudulle ominainen taloudellisen tilanteen ja poliittisen väkivallan aikaansaama alinomainen turvattomuus.
THE INSTITUTIONAL EXPRESSION OF DEMOCRACY IN IRELAND
DEMOKRATIAN ILMENTYMINEN IRLANNIN INSTITUUTIOISSA
2.1 The National Level
Valtakunnantaso
Ireland is a parliamentary democracy that follows the Westminster pattern, although, unlike the United Kingdom, it has a written Constitution.
Irlanti on parlamentaarinen demokratia, jonka rakenne noudattaa Westminsterin mallia, vaikka maalla onkin kirjoitetta perustuslaki, toisin kuin Yhdistyneellä lomingaskunnalla.
Elections take place to the Dåil (Lower House of Parliament) at least once every five years.
Irlannissa järjestetään, parlamenttivaalit (Irlannin parlamentin alahuone on nimeltään Dail) vähintään joka viides vuosi.
There are other elections: the president is elected every seven years, elections to the European Parliament every five years, and referendums on amendments to the Constitution.
Presidentin toimikausi on seitsemän vuotta; Euroopan parlamentin vaalit pidetään joka viides vuosi ja perustuslain muutoksista järjestetään kansanäänestyksiä.
Elections to local authorities are held at the discretion of central government, but never less than five years apart and the interval can be as great as nine1.
Paikallisvaaleja pidetään valtiovallan harkinnan mukaan aikaisintaan joka viides vuosi, ja vaalikausi saattaa olla jopa yhdeksän vuotta25.
The electoral system is proportional representation by means of a single transferable vote (PR-STV).
Vaaleissa käytetään suhteellista vaalitapaa, jossa jokaisella äänioikeutetulla on yksi ääni, ja äänioikeuden voi siirtää toiselle (PR-STV).
All resident Irish citizens over 18 are entitled to vote
Kaikilla Irlannissa asuvilla yli 18-vuotiailla kansalaisilla on äänioikeus edellä mainituissa vaaleissa.
The basis of political organization at the local level and important reference points of identity for Irish citizens are the twenty-six counties.
Paikallistason poliittinen järjestelmä perustuu 26 kreivikuntaan, joilla on huomattava merkitys Irlannin kansalaisten identiteetin kannalta.
At present, there are twenty-nine county councils (CCs)—twenty-four of the twenty-six counties have one council, Tipperary has two councils, Dublin has three—and five county borough corporations (CBCs) that cover the five largest cities in the state.
Tällä hetkellä Irlannissa on 29 laervikunnanvaltaustoa (County Council): 26:sta kreivikunnasta 24:ssä on kussakin yksi valtuusto, Tipperaryssä kaksi ja Dublinissa kolme. Maan viidessä suurimmassa kaupungissa on kussakin oma kreivikuntakaupungmvaltaustonsa (County Borough Corporation).
These thirty-four authorities have the same powers and form the core of the local administrative system (Coyle 1996).
Kaikilla näillä 34:llä edustaselimellä on yhtä paljon vahaa, ja ne muodostavat paikalüshaUintojärjestelmän ytimen (Coyle 1996).
There is, however, no uniform system of subcounty administration and different systems exist in different parts of the country: there are five borough corporations, forty-nine urban district councils, and twenty-six boards of town commissioners.
Kreivikuntien alapuolella ei kuitenkaan ole yhtenäistä hallintojärjestelmää, ja maan eri osissa on käytössä erilaisia järjestelmiä: tällä tasolla on 5 kaupunginvaltuustoa (Borough Corporation), 49 kaupunkipiirivaltuustoa (Urban District Council) ja 26 valituista edustajista koostavaa kaupunkilautakuntaa (Boards of Town Commissioners).
TABLE 7.1. Subnational government in Ireland
TAULUKKO 7.1 Irlannin hallinto valtakunnan tasoa alemmalla tasolla hallintoyksikkö hallintoyksiköiden lukumäärä jäseniä
In 1980 and 1990, Ireland ranked lowest among the twelve EU countries for the level of local government spending as a percentage of national output (DoE 1996a).
Vuosina 1980 ja 1990 Irlanti sijoittui viimeiseksi 12 EU-maasta mitattaessa paikallishallinnon menojen osuutta karisantuotoksesta (DoE 1996a).
Local authorities are responsible only for functions that fall into two basic categories: (/) planning and development, and (ii) environmental management and control (Coyle 1996).
Paikallisviranomaiset huolehtivat ainoastaan kahteen peruskategoriaan kuuluvasta tehtävästä: yhtäältä suunnittelusta ja kehittämisestä sekä toisaalta ympäristöhallinnosta ja -valvonnasta (Coyle 1996).
These cover: housing and building, road transportation and safety, water supply and sewerage, development incentives and controls, environmental protection, recreation and amenity, and miscellaneous services.
Mainitut kategoriat käsittävät seuraavat toimet: asuminen ja rakentaminen; tieliikenne ja -turvallisuus; vesihuolto ja viemäröinti; kehittämisaloitteet ja niiden valvonta; ympäristönsuojelu; virkistys- ja huvdtoiminta; erityispalvelut.
Irish local authorities have a very weak financial base.
Irlannin paikallishallinnon rahoituspohja on heikko.
Almost all of capital spending (35 per cent of the total) is funded by state grants and is spent on roads, water and sanitary-services facilities, and much of the housing-construction programme.
Lähes kaikki investointimenot (35 % kaikista menoista) rahoitetaan valtion myöntämin määrärahoin, jotka käytetään tiepalveluihin, vesi- ja terveydenhuoltoon sekä asuntotuotantoon.
Current expenditure (65 per cent of the total) has traditionally been financed from state grants, local rates, fees, charges, rents, and services provided by the local authorities.
Juoksevat menot (65 % kaikista menoista) on perinteisesti
The financing of Irish local government has been controversial since the abolition of household rates in 1978, made following a commitment given in a national election campaign.
Irlannin paikallishallinnon rahoituksesta on kiistelty sen jälkeen, kun paikallisviranomaisten kotitalouksilta perimät kiinteistömaksut lakkautettiin vuonna 1978 valtakunnallisessa vaalikampanjassa annetun lupauksen mukaisesti.
Attempts by local authorities to make good the deficiency by levying charges for household water supply met with resistance and threatened political upsets in the large cities.
Paikallisviranomaisten yritykset kohentaa tilannetta keräämällä kotitalouksilta vesimaksua herättivät vastustusta, ja niistä uhkasi kehkeytyä suurimmissa kaupungeissa poliittinen selkkaus.
In 1996 these charges were also abolished, and a new system was set up whereby local motor tax revenues previously directed to the national exchequer would now be made available for local spending.
Nämäkin maksut lakkautettiin vuonna 1996 ja luotiin uudenlainen järjestelmä, jonka mukaisesti paikallistasolla kerättävien moottoriajoneuvoverojen tuotto tuloutetaan paikalhshallinnon käyttöön, kun se aikaisemmin meni suoraan valtion kassaan.
This was boosted in March 1998 with the announcement that a dedicated slice of national revenue (index-linked) in addition to the revenue from motor taxation would be made available for distribution to the local authorities.
Maaliskuussa 1998 ilmoitettiin jatkotoimesta, jolla moottoriajoneuvoveroista saatujen tulojen lisäksi tietty osa valtakunnallisista (indeksisidonnaisista) tuloista osoitetaan paikallisviranomaisten käyttöön.
This promises a buoyant and predictable supply of funds albeit a highly centralized one.
Näin paikallishallinto saa kasvavan ja ennustettavissa olevan, vaikkakin huomattavan keskusjohtoisen tulolähteen.
The only discretionary local funding sources are rates on commercial premises and a miscellany of charges for services.
Ainoan paikallisviranomaisten määrättävissä olevan tulolähteen muodostavat kaupallisin perustein perityt maksut ja erityyppiset palvelumaksut.
2.3 The Role of Political Parties
Poliittisten puolueiden asema
Despite the limited political and policymaking role of Irish local authorities, the political parties and the electorate take local elections very seriously.
Vaikka Irlannin paikallishallinnon edustajilla on suhteellisen vaatimaton poliittinen rooli, puolueet ja äänestäjät suhtautuvat paikallisvaaleihin erittäin vakavasti.
There is something of a paradox here in that the tendency of central government to delay local elections never provokes a public outcry, despite the seriousness with which they are taken.
On jokseenkin ristiriitaista, että valtiovallan taipumus viivyttää paikallisvaalien järjestämistä ei milloinkaan herätä julkista paheksuntaa, vaikka vaaleihin asennoidutaan vakavasti.
Elections are usually held midway through the life of the Dåil and are often seen as tests of the government's popularity.
Vaalit pidetään yleensä Irlannin parlamentin alahuoneen Dáilen vaalikauden puolivälissä, ja ne katsotaan usein hallituksen suosion mittariksi.
Furthermore, county councillors, although they have a weak democratic base in the councils and despite the truncated nature of their functions, serve as conduits between the locality and the centre2.
Kreivikunnanvaltaustojen jäsenet toimivat sitä paitsi viestinviejinä paikallis- ja keskushallinnon välillä, vaikka valtuutetuilla ei olekaan takanaan laajaa valitsijakuntaa ja heidän tehtäväkenttänsä on suppea26.
There is also a small number of non-party councillors.
Valtuustoissa on myös muutamia sitoutumattomia jäseniä.
(Donnelly 1992).
Äänestysprosentti on melko korkea, ja taoreimmissa, vuonna 199127pidetyissä paikallisvaaleissa, joissa valittiin edustajat suurimpiin hallmtoyksiköihin (kreivikunnanvaltaustot ja kreivikuntakaupunginvaltuustot), äänestysprosentti oli 55,7 % (Donnelly 1992).
The highest turnouts were in Leitrim (79.4 per cent) and Roscommon (73 per cent), while the lowest were in the Dublin area—Dublin
Äänestysprosentti oli korkein Leitrimissä (79,4 %) ja Roscommonissa (73 %) ja matalin Dublinin alueella - eteläinen Dublin (41,4 %), Dun Laoighaire (42,1 %), Dublin Fingal (48,8 %) -Kildaressa (48,5 %) ja Gahvayssa (49 %).
TABLE 7.2. Party vote in the 1985 and 1991 local elections (counties and county boroughs)
TAULUKKO 7.2 Vuosien 1985 ja 1991 paikallisvaalien äänestystulos puolueittain (kreivikunnatja kreivi kun takaupungit)
No. of seats changed
Paikkoja koja
% change
Muutos paikka
%of votes
Ehdokkaita kaita
%of votes
Ehdokkaita
No. of seats
Prosen tuaalinen nen
No. of seats
Puolue jaossa
No. of candidates
Pro- senttiosuus äänistä
FF = Fianna Fail, FG = Fine Gael, Lab = Labour Party, PD = Progressive Democrats, WP = Workers' Party, GP = Green Party, SF = Sinn Féin, NP = Non Party Source: Donnelly (1992).
Lähde: Donnelly 1992.
The results of the last two elections, held in 1985 and 1991 (Table 7.2), show that local politics reflects party politics at the national level and is dominated by the two big parties, Fianna Fail and Fine Gael, but with the former holding a predominant position in terms of the percentage of the vote and the number of seats.
Edellä esitetyt vuosien 1985 ja 1991 vaalien tulokset (taulukko 7.2) osoittavat valtakunnan puoluepolitiikan heijastuvan paikdlispolitiikkaan, jota hallitsevat kaksi suurta puoluetta Fianna Fail)a Fine Gael, joista ensiksi mainitulla on suurin ääniosuus ja eniten edustajanpaikkoja.
The Labour Party is the third party at this level.
Työväenpuolue on kolmanneksi suurin puolue näissä edustajistoissa.
The two main parties both lost seats and dropped in percentage points, but this is largely explained by the appearance of a new party, the Progressive Democrats, formed in 1985, as a result of a split from Fianna Fail.
Kummatkin suuret puolueet menettivät edustajanpaikkoja, ja niiden ääniosuus pieneni, mikä johtuu ennen kaikkea siitä, että vuonna 1985 syntyi uusi puolue, edistykselliset demokraatit, kun Fianna Fail jakautui.