natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A general cut in the tax rates would ease this and other incentive traps that hinder more positive employment development.
(') Tämä vallitseva käsitys asetetaan kyseenalaiseksi eräissä tutkimuksissa, joiden mukaan korkea marginaalivero helpottaa palkkainfiaauon hallintaa (ehkäisemällä palkankorotuksia) ja siten lisää työllisyyttä. Ks. esim. Sørensen, Peter Birch (1997), "Public Finance Solutions to the European Unemployment Problem?'", Economic Policy, nro 25, lokakuu 1997.
In the face of the existing revenue constraints, any tax cuts need to be targeted carefully, which requires setting priorities.
Koskela ja Vilmunen (1996) osoittavat artikkelissaan 'Tax Progression Is Good for Employment in Popular Models of Trade Union Behaviour", Labour Economics, nro 3, s.
Moreover, tax cuts and fiscal consolidation can only be carried out if further expenditure restraint is pursued.
65-80, että tämä on yksi kaikkien tunnettujen ammattiyhdistysliikkeiden perusväittämistä.
Sec. for example, Sørensen.
työllisyyskehitystä.
P. B. (1997), 'Public finance solutions to the European unemployment problem?'. Economic Policy, Volume 25, October 1997.
Veronkevennyksillä ei kuitenkaan voida vaarantaa julkisen talouden vakauttamista, joka on edelleen tarpeen muun muassa väestön ikääntymisen vuoksi.
Koskela and Vilmunen (1996), 'Tax progression is good for employment in popular models of trade union behaviour'.
Vakauttamisohjelman asettamien rajoitus ten vuoksi mahdolliset veronkevennykset on kohden nettava huolellisesti, eli tavoitteet on priorisoitava.
Labour Economics, Volume 3, pp. 65-80. have shown that that is a property of all known trade union models.
Lisäksi veronalennukset ja julkisen talouden vakauttaminen voidaan toteuttaa vain hillitsemällä edelleen menoja.
Box 2: Wage dispersion is relatively high in Finland, but income distribution is quite compressed
Kehikko 2: Suomessa suurehko palkkahajonta, mutta melko tasainen tulonjako
The ratios show the gap in hourly wages and in disposable income between the high and low-wage workers (income earners) as against the average.
Suhdeluvut osoittavat, kuinka paljon matala- ja korkeapalkkaisten työntekijöiden (palkansaajien) tuntipalkat ja käytettävissä olevat tulot poikkeavat keskiarvosta.
Hence, for example, in the late 1980s the worker with the lowest wage among the 10 % better paid in the United States earned 122 % more than the average wage, whereas the better paid of the lowest decile earned only 40 % of the average wage.
Siten esimerkiksi 1980luvun lopulla Yhdysvalloissa työntekijä, jonka palkka oli parhaiten palkatun desiilin alarajalla, ansaitsi 122 prosenttia yli keskipalkan, kun taas heikoimmin palkatun desiilin korkeinta palkkaa saava työntekijä ansaitsi vain 40 prosenttia keskipalkasta.
The ratios between 'low wage' and 'average wage' and between 'high wage' and 'average wage' give a rough measure of wage distribution.
Tulonjakoa voidaan mitata karkeasti "matalan palkan" ja "keskipalkan" sekä toisaalta "korkean palkan" ja "keskipalkan" välisillä suhdeluvuilla.
Pohjola's (1998) (') definition of 'low' and 'high' wage is based on the highest and the lowest 10 % deciles of the wage distribution (see Table 9).
Pohjolan (1998) (') määritelmä "matalasta" ja "korkeasta" palkasta perustuu palkkahajonnan ylimpään ja alimpaan desiiliin (ks. taulukko 9).
In all, 10 % of the wage earners have an hourly wage that is lower than the low wage and 10 % an hourly wage that is higher than the high wage.
Kymmenen prosenttia palkansaajista saa "matalaa" pienempää ja kymmenen prosenttia "korkeaa" suurempaa tuntipalkkaa.
The hourly wage figures may be seen as a proxy to the distribution of actual labour costs only in so far as nonwage costs are proportional to the basic wage bill.
Tuntipalkkalukujen voidaan katsoa edustavan todellisten työvoimakustannusten jakautumista vain siltä osin kuin palkkojen sivukulut ovat verrannolliset varsinaiseen palkkasummaan. kasummaan.
(') Pohjola is using estimates by OECD (1993) and Atkinson, Rainwater and Smeeding (1995).
(') Pohjolan käyttämät määritelmät ovat julkaisuista OECD (1993) sekä Atkinson, Rainwater ja Smeeding (1995). Suomen palkkajakaumaa koskevista arvioista (a):n ovat esittäneet Eriksson ja Jäntti (1994) ja (b):n Noel du Payrat (1994) (OECD (1993): Employment Outlook: Atkinson, A. B., Rainwater, L. ja Smeeding, T. M. (1995): "Unemployment: Choices for Europe", Monitoring European Integration 5, Centre for Economic Policy Research, London; Eriksson, T. ja Jäntti, M. (1994): "The Distribution of Earnings in Finland", julkaisematon luentomoniste; Noel du Payrat, L. (1994): "Korporatismi ja palkkahajonta", pro gradu -työ, Kauppakorkeakoulu, Helsinki.
The dispersion at the high end of the Finnish wage distribution was somewhat smaller than in the other European countries covered by the study but slightly larger than in Sweden.
Suomen palkkajakauman yläpäässä hajonta oli hieman vähäisempi kuin muissa tutkituissa Euroopan maissa mutta hieman suurempi kuin Ruotsissa.
At the lower end of the Finnish wage distribution, the dispersion was larger than in any European country included in the sample.
Palkkajakauman alapäässä hajonta oli suurempi kuin missään muussa Euroopan maassa, mutta ei niin suuri kuin Yhdysvalloissa.
Wage distribution in the late 1980s
Palkkahajonta 1980luvun lopulla
The distribution of the after-tax Finnish disposable income was more compressed than in the central European countries.
Verojen jälkeen käytettävissä olevien tulojen jakauma oli Suomessa kapeampi kuin Keski-Euroopan maissa.
The ratio between the low wage and the average wage was even bigger than in Sweden which has generally been considered as the most egalitarian industrialised country.
Matalan palkan ja keskipalkan suhdeluku oli jopa suurempi kuin Ruotsissa, jota on yleensä pidetty teollisuus maista kaikkein tasa-arvoisimpana.
Hourly wage
Tuntipalkka
Disposable income
Käytettävissä olevat tulot
LIO mean
LIO keskiarvo
Statistical evidence about the Finnish wage distribution in the 1990s is still quite limited.
Suomen palkkajakaumaa 1990luvulla koskevat tilastotiedot ovat vielä varsin puutteelliset.
Some piecemeal evidence suggests that the incomes distribution has become slightly more uneven during the 1990s as wage and capital incomes have risen while social benefits have not.
Saatavilla olevien hajanaisten tietojen perusteella vaikuttaa siltä, että tulojen hajonta on kasvanut hiukan 1990-luvulla, koska ansio- ja pääomatulot ovat kasvaneet, mutta sosiaalietuudet eivät.
The change has, however, been very limited.
Muutos on kuitenkin melko vähäinen.
EU-6 Finland (a) Finland (b) Sweden United States
EU-6 Suomi (a) Suomi (b) Ruotsi Yhdysvallat
Italy, the Netherlands and the United Kingdom.
Italian, Ranskan ja Saksan painottamaton keskiarvo.
LIO is the lower bound for the highest decile and Ul is the upper bound for the lowest decile.
LIO on ylimmän desiilin alaraja ja UI on alimman desiilin alaraja.
Rows (a) and (b) are based on different studies — see Pohjola 1998.
Rivit (a) ja (b) perustuvat kahteen eri tutkimukseen, ks. Pohjola 1998.
According to these statistical findings, the wage setting in the Finnish labour market is (or at least was) not very compressed, particularly at the bottom half of the distribution.
Edellä esitettyjen tilastotietojen perusteella palkkojen määräytyminen Suomen työmarkkinoilla ei ole (tai ei ainakaan ole ollut) kovin yhtenäistä varsinkaan jakauman alemmalla puoliskolla.
However, the Finnish tax-benefit system seems to reduce income differences more effectively than in other countries.
Suomen verotus ja sosiaaliturva näyttävät kuitenkin tasoittavan tuloeroja tehokkaammin kuin muiden maiden vastaavat järjestelmät.
In Sections 4.3 and 4.4 it is argued that the highest priority should be placed on easing the unemployment trap and boosting the demand for services.
Kohdissa 4.3 ja 4.4 esitetään perustelut sille, että etusijalle olisi asetettava työttömyysloukun purkaminen ja palvelujen kysynnän vilkastuttaminen.
Cuts in taxation and in public expenditure could both contribute to strengthening work incentives.
Työnteon kan nustimia voitaisiin vahvistaa sekä veronalennuksilla että julkisten menojen supistamisella.
The costs associated with working may be very high if a new job requires large investments (starting a business, acquiring additional education) or if it requires migration to a new region.
Työnteon kustannukset voivat olla huomattavat, jos uusi työpaikka edellyttää investointeja (yrityksen perustaminen, täydennyskoulutuksen hankkiminen) tai muut toa.
In the Finnish context, where the market for rented houses and fiats is underdeveloped and where there are salient differences in housing prices throughout the country, a move to a new region may imply large increases in housing costs.
Suomessa vuokra-asuntomarkkinat ovat kehittymättömät ja asuntojen hinnoissa on suuria alueellisia eroja, joten muutto työn perässä voi merkitä huomatta vaa asumiskustannusten nousua.
It can be concluded that the fact that an unemployed per son may increase his or her income slightly by getting a job is not a guarantee that there is no unemployment trap.
Työtön voi siis olla työttömyysloukussa, vaikka työpaikan saaminen lisäisi hänen tulojaan hiukan.
A formal treatment of the problem is given in Box 3.
Ongelmaa käsitellään yksityiskohtaisemmin seuraavassa.
Means-tested transfers increase the effective marginal tax, thus weakening incentives to work.
Tarveharkintaiset tulonsiirrot nostavat efektiivistä marginaaliveroa ja heikentävät siten motivaatiota työntekoon.
From an incentive point of view, transfers to households should not be means tested; i.e. they should not decrease when labour income increases.
Kannustinvaikutuksen kannalta tulonsiirtojen kotitalouksille ei pitäisi perustua tarveharkintaan: niitä ei siis pitäisi pienentää työtulojen kasvaessa.
However, this principle is difficult to implement as the public sector plays an insurance role against income losses.
Tätä periaatetta on kuitenkin vaikea noudattaa käytännössä, koska julkinen sektori toimii vakuuttajana tulonmenetysten varalta.
Moreover, the fact that people with the lowest work incentives are, in general, the most vulnerable makes any rapid move more difficult.
Nopeaa muutosta vaikeuttaa entisestään se, että muutoksista kärsisivät yleensä eniten ihmiset, joilla on heikoin motivaatio työntekoon.
It is quite likely that those unemployed persons with a replacement ratio of about 0.7 to 0.8 do not fulfil the condition derived in Box 3.
On varsin todennäköistä, että työttömät, joiden työttö myysturvan korvausaste on 0,7-0,8 eivät täytä kehikossa 3 esitetyn kaavan mukaista ehtoa.
Those unemployed persons may, however, accept a job if they take into account the longterm losses associated with unemployment.
Silti he saattavat ottaa tarjotun työpaikan vastaan, kun he ottavat huomioon työttömyyteen liittyvät pitkäaikaiset haitat.
For example, if the replacement ratio decreases with the length of unemployment, an unemployed person may find it profitable to accept a job at an earlier stage given that, by waiting too long, the person may lose some of his or her human capital and thus become an unattractive applicant.
Jos esimerkiksi korvausaste laskee työttömyyden pitkittyessä, voi olla edullisempaa hakeutua pikaisesti töihin, sillä jos odottaa liian kauan, saattaa käydä niin, että ammattitaito rapistuu ja työnsaantimahdollisuudet heikkenevät.
An alternative approach with a view to confining the negative incentives consists in controlling the overall level of transfers, while keeping the transfers that depend negatively on labour income small in comparison with labour income.
Toinen tapa vähentää työnteon pidäkkeitä olisi rajoittaa tulonsiirtojen kokonaismäärää pitämällä työtulojen määrästä käänteisesti riippuvat tulonsiirrot työtuloihin verrattuina pieninä.
The social cost associated with this kind of change could be minimised through a step wise pre-announced plan.
Tämäntyyppisen muutok sen sosiaalisia vaikutuksia voitaisiin lievittää toteuttamalla se asteittain ennalta ilmoitetun suunnitelman mukaisesti.
Keeping the amount of the transfers constant in real terms (nominal if possible) would ease the incentive problems as time goes by.
Tulonsiirtojen reaaliarvon (ja mahdollisuuksien mukaan myös nimellisarvon) pitäminen ennallaan toisi ajan mittaan helpotusta kannustinongelmaan.
Although this would widen the income distribution, no one would face income losses.
Vaikka tuloerot kasvaisivat, kenenkään tulot eivät pienenisi.
The analysis presented in Box 3 reveals that an unemployment trap is more likely to occur when: unemployment and other test benefit incomes are high in relation to the relevant wage level, i.e. when the replacement ratio is high; the tax treatment of unemployment benefits is more generous than that of labour income, i.e. the ratio (I-ty) (l-í¿) is high;
• tulot työttömyyskorvauksista ja muista tarveharkintaisista etuuksista ovat suuret suhteessa ansiotasoon, eli korvausaste on korkea;
Strengthening incentives and efficiency in resource allocation calls for public services to be priced as much as possible according to costs and independently of per sonal income.
Kannustimien vahvistaminen ja resurssien tehokas kohdentaminen edellyttää sitä, että julkisten palvelujen hin noittelu perustuu mahdollisimman tarkoin kustannuksiin eikä palvelun käyttäjän tuloihin.
Moreover, in Finland there is at present little room for public provision of new services, but rather a need to review the existing schemes.
Suomessa on nykyään hyvin vähän mahdollisuuksia uusien julkisten palvelujen käyttöönottoon. Sen sijaan nykyisiä järjestel miä on tarkistettava.
This does not exclude, of course, a special more positive treatment of those services that are likely to increase human capital (education, public libraries) or explicitly or implicitly reduce working costs (childcare, public transportation).
Tämä ei tietenkään estä myöntämästä erityiskohtelua inhimillistä pääomaa lisääville palveluille (koulutus, kirjastolaitos) ja työn hintaa suoraan tai epäsuorasti vähentäville palveluille (päivähoito, julkinen liikenne).
the value of free time (parameter R) is high.
vapaa-ajan arvo (parametri R) on suuri.
This depends on the possibilities of carrying out work at home or in the undeclared sector of the economy and on the own work/leisure preferences.
Tämä riippuu mahdollisuuksista työskennellä kotona tai harmaan talouden piirissä sekä omista työ- ja vapaa-ajan tarpeista.
For instance, people with small children or near retirement age tend to value leisure more than others; the costs associated with working (travelling costs, costs of changing place, including housing costs, etc.) are high;
Esimerkiksi pienten lasten vanhemmat ja eläkeikää lähestyvät henkilöt arvostavat vapaa-aikaa usein enemmän kuin muut;
Indeed, in addition to the net income, the loss of free time and working costs must be taken into account. The value of free time may exceed the value of leisure if home production is possible or undeclared incomes (black market jobs) are available.
4.3 Työttömyysloukun purkamiseen tarvitaan päättäväistä toimintaa työnteon kustannukset (työmatkakulut, muuttokulut ja muutosta johtuva asumiskustannusten nousu jne.) ovat korkeat;
the wage level, w, is low (independently of social benefits, as the lower the wage, the higher, in relative terms, the other lump-sum costs associated with working).
Näin voi käydä silloinkin, kun nettotulot työstä ylittävät sosiaalietuuksien määrän, koska nettotulojen lisäksi on otettava huomioon vapaa-ajan menetys ja työnteon kus ansiotaso w on alhainen (riippumatta sosiaalietuuksista, sillä mitä pienempi on palkka, sitä suuremmat suhteessa ovat työntekoon liittyvät muut kertakustannukset).
Box 3: The unemployment trap to which one has to add the after-tax unemployment benefits ¿¡/(l-r^).
Kehikko 3: Työttömyysloukku
The previous equation can be rewritten to show the minimum wage rate that makes declared work a profitable activity: wL(\-t,)-C > L[R
Seuraavaan kaavaan sisältyy joitakin työttömyysloukun keskeisiä kysymyksiä. Työnteko on kannattavaa (') ja työntekijä on taipuvainen hyväksymään tarjotun työpaikan, jos
(1-0 where, w is the hourly wage, L is the number of hours worked and t, is the tax rate for the (low-wage) workers.
H'¿(l -/,)- C > L[R + i/(l -/,.,)], O-O missä w on tuntipalkka, L on tehtyjen työtuntien määrä ja tL on (matalapalkkaisten) työntekijöiden veroaste.
Accordingly, wL (l - t
Tällöin
L or rearranged to show that the after-tax replacement ratio (right-hand side of next equation) needs to be lower than the amount of the equation on the left-hand side:
) on (matalapalkkaisen) työntekijän palkka vv L (l - / ¿ tai siten, että verojen vähentämisen jälkeisen korvausasteen (seuraavan kaavan oikean puolen arvo) on oltava pienempi kuin vasemman puolen arvo:
»(!-?,..) bill of a (low-wage) worker.
R + C/L ujl-tu) summa, josta on vähennetty verot.
The (assumed lump-sum) costs associated with working (travelling costs, possible costs associated with moving into a new region, etc.) are denoted by C. Hence, the right-hand side of the equation represents the net money value of work.
C tarkoittaa työnteon (kertasummaksi muunnettuja) sivukuluja (työmatkakulut, mahdolliset muuttokulut jne.).
The right-hand side accounts for the total money value from not having a declared job.
Kaavan vasen puoli osoittaa työn nettoarvoa ja oikea puoli vailla avointa työpaikkaa olemisen kokonaisarvoa rahassa.
LR reflects the value of work at home and possible undeclared income in the underground economy,
LR on kotona tehdyn työn ja mahdollisten pimeiden tulojen arvo, johon on lisättävä työttömyyskorvaukset veron jälkeen eli w{l-0 v4 -
( ' ) Accepting a job offer may be rational even if this decreases income or utility in the short run.
(') Työtarjouksen hyväksyminen voi olla järkevää, vaikka tulot tai hyöty vähenisivät lyhytaikaisesti.
With better work experience, one may end up with a higher income over the entire life-span.
Työkokemuksen karttumisen ansiosta koko eliniän tulot voivat kasvaa.
This explains why some people manage to gel employment even though they are facing replacement ratios of more than 100 9c.
Siksi jotkut hakeutuvat töihin, vaikka heidän työttöminä saamiensa etuuksien arvo ylittäisi työstä saatavat tulot.
However, unemployed workers do not alwavs act with such longterm foresight.
Työttömät eivät kuitenkaan aina toimi näin kaukonäköisesti.
Whereas some elements that influence the decision of an unemployed person to accept a job offer or not were cap tured through these equations, other factors play a role as well.
Kaavoissa on esitetty joitakin tekijöitä, jotka vaikuttavat siihen, ottaako työtön tarjotun työpaikan vastaan.
These include the social prestige of having a job, the accumulation of human capital in the workplace and the value of social contacts (socialisation) when at work.
Ratkaisuun voivat kuitenkin vaikuttaa myös muut syyt, kuten työn sosiaalinen arvostus sekä ammattitaidon karttuminen ja sosiaaliset kontaktit työpaikalla.
low wage earners. This would imply that the tax cuts be concentrated on local government taxes, perhaps in the form of an increase in the socalled labour income tax relief.
merkitsee sitä, että verohelpotusten on kohdistuttava lähinnä kunnallisveroon, mahdollisesti työtulovähennystä suurentamalla.
Some steps in this direction have already been taken by the Finnish authorities, including a slight increase in the labour income tax relief in 1998, but more could be considered in this direction.
Tämänsuuntaisiin toimenpiteisiin onkin jo ryhdytty (muun muassa työtulovähennystä lisättiin hiukan vuonna 1998), mutta vielä voitaisiin harkita lisätoimenpiteitä.
An unemployment trap is more likely to occur among the low paid, who are predominant in low-productivity services activities.
Työttömyysloukku esiintyy tavallisimmin tuottavuudeltaan heikoimmilla matalapalkkaisilla palvelualoilla.
But, as mentioned in Section 4.4, low wage demands face a floor set by the combination of the tax and the social security system.
Kuten kohdassa 4.4 todetaan, palkkoja koskevat vähimmäisvaatimukset määräytyvät verotuksen ja sosiaaliturvan yhteisvaikutuksesta.
Although there is some room for reductions in unemployment benefits, the other benefits (namely social assistance) form an effective floor for the living standards of the unemployed.
Vaikka työttömyyskorvauksia voitaisiin hieman pienentää, muiden etuuksien (toimeentulotuen) suuruus määrää työttömien minimielintason.
Reducing those basic benefits is difficult, and also for legal reasons ('). The same applies to changes in the benefits tax treatment.
Näiden perusetuuksien supistaminen on jo lain säädännöllisistä syistä vaikeaa (')· Sama koskee myös muutoksia etuuksien verokohteluun.
A move towards workfare could also be considered.
Myös vvorÄ/flre-järjestelmää (yleishyödyllisen työn tekemistä etuuksia vastaan) voitaisiin harkita.
In addition to the virtues associated with offering an activity to unemployed people (taking care of old people, cleaning parks etc.), the requirement for an unemployed to contribute to community services as a prerequisite for the benefits would decrease the value of free time enjoyed during the unemployment spells (parameter R in Box 3). This way, job search tends to be boosted.
Sen lisäksi, että työttömille voitaisiin tarjota mielekästä tekemistä (vanhustenhoitoa, puistojen siivoamista jne.), työttömien velvoittaminen yhdyskuntapalveluun edellytyksenä etuuksien saamiselle vähentäisi työttömyysjaksojen vapaa-ajan arvoa (parametri R kehikossa 3) ja kannustaisi siten työttömiä hakeutumaan töihin.
The snags are its costs for the public finances, including the costs associated with supervision and monitoring.
Ongelmana ovat julkiselle taloudelle muun muassa valvonnasta aiheutuvat kustannukset.
(') The socalled basic rights include minimum living standards.
(') Minimielintaso kuuluu niin sanottuihin perusoikeuksiin.
Any change in benefits threatening this basic standard requires a qualified majority in parliament.
Etuuksien muuttaminen siten, että perustaso vaarantuisi, edellyttää eduskunnan määräenemmistöpäätöstä.
4.4. ... and lowering the tax wedge for services should be priority number two analysis presented in Box 4 (see equation (1)) suggests that services sector employment depends positively on the relative wage of the buyers of the services and nega­tively on the tax wedge for services purchases (see equation (2)).
4.4 Palvelujen verokiilaa supistettava palvelualojen työllisyys korreloi positiivisesti palvelui­den ostajien suhteellisen ostokyvyn kanssa ja negatiivi­sesti ostopalvelujen verokiilan kanssa (ks. kaava 2).
The tax wedge consists of the VAT rate for services, the lowincome payroll tax and the income tax rate for service buyers.
Verokiila koostuu palvelujen arvonlisäverosta, työnan­ tajan tajan maksamist maksamista paikan sivukuluista ja palvelujen osta­
It has already been stressed that the services sector has a larger capacity to create jobs than other sectors of the Finnish economy.
Kuten edellä todettiin, palvelualoilla on parhaat mah­dollisuudet luoda uusia työpaikkoja Suomessa.
However, the tax system is not very well tailored to boost services sector employment.
Verotus ei kuitenkaan suosi palvelutyöllisyyden kohentamista.
Box 4: Tax wedge limits labour demand in the services sector ratio between the services sector wage and the average wage one gets
Kehikko 4: Verokiila vähentää työn kysyntää palvelualoilla
The following expressions highlight the problem of the (low) demand for certain services in Finland (the socalled 'do-it-yourself' society model).
Seuraavat kaavat kuvaavat joidenkin palvelujen (heikon) kysynnän ongelmia Suomessa ("tee­se­itse"­yhteiskunta­malli).
Let us assume that
Oletetaan, että työntekijän keskimääräinen tunti­ palkka on w
II' an average worker's hourly wage is denoted by wA.
Jos keskimääräinen tuloveroaste on t
A the income tax, ρ = 0.35 for the payroll tax and ν = 0.21 for the VAT.
A käytettävissä oleva tulo työtuntia kohti on
With the income earned from one hour of work, the average-income earner can purchase
Veroasteiksi voidaan olettaa karkeasti seuraavat: tulovero tA = 0,35, palkkojen sivukulut ρ = 0,35 ja arvonlisävero