natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This partly explains why there have been only incremental changes to the decentralized unitary state designed by Thorbecke since 1848.
Tämä selittää, miksi Thorbecken suunnittelemaa hajautettua yhtenäisvaltiota ei ole olennaisesti muutetta vuoden 1848 jälkeen.
Power-sharing has remained an important feature of national government.
Vallan jakaminen on pysynyt tärkeänä hallintoperiaatteena.
It is virtually impossible for one party to accede to power in the Netherlands.
Yhden puolueen on lähes mahdoton päästä yksin käyttämään hallitusvaltaa Alankomaissa.
The political set up ensures that power is usually exercised by a coalition of parties.
Poliittisen järjestelmän muoto johtaa siihen, että hallitusvastuussa on yleensä puolueiden koalitio.
However, the government is not fused with Parliament. The relationship
Hallitus ja parlamentti eivät kuitenkaan muodosta elimellistä kokonaisuutta, vaan niiden välinen suhde on teoriassa dualistinen.
between government and Parliament is in theory dualistic.
- 180 - lääneihin on löyhä.
However, the link with the provinces is weak; in Germany the link between the Länder and the Bundesrat is much stronger.
Saksassa osavaltioiden ja liittoneuvoston (Bundesrat) välinen yhteys on paljon kiinteämpi.
In respect of formal institutions, the Dutch system is designed to be relatively, but not excessively, consensual.
Alankomaiden järjestelmää ei siis ole virallisesti rakennetta ylimielisyyteen tähtääväksi.
Thus the Netherlands is a unitary state, not a federation (in which there is a formal principle of power-sharing between tiers of government).
Alankomaat on esimerkiksi yhtenäisvaltio eikä liittovaltio, jossa periaate vallan jakamisesta eri tasoille on säädöspohjainen.
It is above all the informal instruments of government, whose origins must often be traced back many centuries, that gives the Netherlands its place among the most consensual democracies.
Alankomaiden asemasta yhtenä sovittelukykyisimmistä demokratioista voidaan kiittää ennen kaikkea hallinnon epävirallisia instituutioita, joiden juuret ovat usein vuosisatojen takana.
The administrative culture of the republic was one of improvisation, and today its style of government is still described in terms of the 'three Cs': consultation, consensus, and compromise (Duyvendak 1998).
Jo seitsemän yhdistyneen provinssin tasavallassa hallintokulttauri perustui sovitteluun. Nykyäänkin Alankomaiden hallintokulttuuria kuvataan kolmen K:n käsitteellä, jonka muodostavat kuuleminen, konsensus ja kompromissi (Duyvendak 1998).
The three Cs permeate every level of the Dutch system.
Kolme K:ta vaikuttavat kaikilla Alankomaiden järjestelmän tasoilla.
They are evident in the (neo-)corporatist economic system that is based on formal cooperation between employers, employees, and government.
Ne ilmenevät (uus)korpöratiivisessa neuvottelutaloudessa, joka perustuu työnantajien, työntekijöiden ja viranomaisten institutionaaliseen yhteistyöhön.
They are also evident in local politics, where joint policymaking and interactive planning are the modern equivalents of persuasion and consultation during the time of the Republic of the Seven United Provinces.
Ne näkyvät kunnalhspolitiikassa, jossa yhteishallinnointi ja vuorovaikutteinen suunnittelu vastaavat nykypäivänä seitsemän yhdistyneen provinssin tasavallalle ominaista taivuttelua ja yhteistä neuvonpitoa.
The Dutch government system is based on a culture of dialogue.
Alankomaiden hallintokulttuuri on puhekulttuuria.
It is a system of discussion and meetings (Van Vree 1994).
Neuvotteleminen ja kokousten pito ovat alankomaalainen tapa hallita (Van Vree 1994).
W. Frijhoff, a Professor of Modern History, remarked on this subject in an interview: 'In fact, nobody is in charge here, everybody is in charge, and that must be said in every possible way'.
Nykyhistorian professori W. Frijhoff totesi eräässä haastattelussa: "Täällä ei oikeastaan kukaan ole johtaja, vaan kaikki ovat johtajia, ja se täytyy voida sanoa kaikilla mahdollisilla tavoilla."
Frijhoff referred to the typical Dutch culture of dialogue, which certainly dates back twelve generations and proved its worth above all during the life of the republic: 'The Dutch republic had an ill-defined structure.
Frijhoff puhuu alankomaalaisille tyypillisestä puhekulttuurista, joka on jo varmasti 12 sukupolven ikäinen ja saanut alkunsa lähinnä seitsemän yhdistyneen provinssin tasavallassa: "Alankomaiden tasavallan rakenne ei ollut selväpiirteinen.
Power was exercised at local level, by the town councils and the states and regions.
Valtakunnallisen tason alapuolella valta oli kaupunkien johdolla sekä provinssien ja maakuntien hallinnolla.
The States General were just an offshoot of this system, and this still has an effect today'.
Valtiopäivät perustuivat tähän järjestelmään, mikä on niistä edelleen nähtävissä."
Where culturally determined traditions and mores are concerned, it is interesting to compare the Netherlands with Belgium.
On mielenkiintoista verrata Alankomaiden kulttuurisesti määräytyneitä hallintoperinteitä ja -käytänteitä Belgian kanssa.
On the one hand, the Netherlands has many similarities with Belgium, which is also a consensus democracy, even more so since fédéralisation; on the other hand, substantial differences can be observed between Belgium and the Netherlands with respect to models of citizenship.
Yhtäältä Alankomailla ja Belgialla on monia yhtäläisyyksiä, sillä myös Belgia on konsensusdemokratia. Sen jälkeen kun Belgiasta tuli liittovaltio, yhtäläisyyksiä on jopa enemmän kuin koskaan.
This has to do with the difference between the Latin and northern (political) cultures.
Toisaalta Alankomaiden ja Belgian kansalaisuusmallien välillä on suuria eroja.
According to Hofstede's research (1991), the Netherlands clearly fits the northern model, whereas Belgium is much closer to the Latin model.
Hofsteden tutkimuksesta (1991) käy ilmi, että Alankomaat kuuluu selvästi pohjoiseen ktattaurimalkin, kun taas Belgiassa on paljon enemmän latinalaisen kulttuurimallin piirteitä.
The Latin model is hallmarked by remote and often distrustful relations between government and citizens.
Latinalaiselle kulttuurimallille tyypillisesti valtion ja kansalaisen välinen suhde on Belgiassa etäinen, ja siitä puuttuu usein luottamus.
In the Netherlands the northern cultural model is manifest in the so-called 'high-tolerance' and 'high-trust'
"Valtio' ja Viranomaiset' eivät myöskään kuulosta Alankomaissa yhtä kielteisiltä käsitteiltä kuin Belgiassa.
2.2.1 Local Government
22 A Paikallishallinto
Local authorities are generally seen as the most important tier of subnational government in the Netherlands.
Kuntatasoa pidetään Alankomaissa yleisesti tärkeimpänä valtion tasoa alempana hallintoportaana.
In the constitutional set-up, as it has developed since Thorbecke's drafting of the constitution, local authorities have an open administrative remit, subject to certain conditions.
Thorbecken muokkaamien perustuslaillisten hallintosuhteiden mukaan kunnilla on tietyin edellytyksin vapaat kädet taloudenhoidossaan.
They are free to develop activities that they consider important for the well-being and welfare of the local community, but this freedom is not unlimited: it is a conditional freedom (Toonen 1991).
Niillä on vapaus kehittää paikallisyhteisön hyvmvoinnin kannalta tärkeinä pitämiään toimintoja, mutta niiden vapaus ei ole rajaton: se on sidoksissa muuhun hallintoympäristöön. (Toonen 1991.)
Localgovernment activities must not conflict with rules and requirements set by higher tiers of government.
Kunnallishallinnon toiminta ei saa olla ristiriidassa paikallistason yläpuolella olevien sääntöjen ja etujen kanssa.
Local authorities are also subject to administrative surveillance, which has traditionally been broken down into preventive and disciplinary surveillance.
Kunta on siten hallinnollisessa valvonnassa joka jaetaan perinteisesti ennalta ehkäisevään tarkkailuun ja repressiiviseen valvontaan.
Over the course of time, disciplinary surveillance, which was unpopular with local authorities, has been scaled down, and the role of preventive surveillance has increased.
Kuntien karsastamaa repressiivistä valvontaa on ajan myötä vähennettyjä ennalta ehkäisevästä tarkkailusta on tullut suhteellisesti merkittävämpää.
The provinces are largely responsible for administrative surveillance (see below).
Hallinnollinen valvonta on uskottu suurelta osin lääneille (ks. jäljempänä).
Another player whose formal task is to assess the broader implications and merits of local government is the mayor.
Lisäksi tulee huomata, että kunnanjohtajan (burgemeester) virallisena tehtävänä on arvioida paikallistason yläpuolelle ulottuvia kunnallishallinnon vaikutuksia ja ansioita.
Mayors are appointed for this task by the national government.
Valtiovalta nimittää kunnanjohtajan.
Unlike Belgian mayors, who are also appointed rather than directly elected, Dutch mayors usually have no links with local politics.
Toisin kuin belgialaisella kunnanjohtajalla (jota kuntalaiset eivät myöskään valitse vaan joka nimitetään kuten Alankomaissa), alankomaalaisella kunnanjohtajalla ei säännönmukaisesti ole minkäänlaista sidettä kunnallispolitiikkaan.
They are expected to be impartial.
Alankomaissa kunnanjohtajalta odotetaan eräänlaista riippumatonta otetta.
Larger cities often have mayors who have won their spurs in national politics.
Suurimpien kaupunkien johtajat ovat usein hankkineet pätevyytensä valtakunnallisessa politiikassa.
National concerns—geographical distribution of political parties, political rotation, and 'outplacement'—are very relevant here.
Poliittisten puolueiden le\ittaytyminen ympäri maata, kunnanjohtajien poliittisen asemapaikan vaihto ja sürtyminen tehtävistä toisiin (outplacement) eli valtakunnalliset näkökohdat ovat merkittäviä kunnanjohtajan valinnassa.
Local political parties can help to choose candidates and give their views.
Paikallispolitiikan toimijat voivat ottaa kantaa kunnanjohtajaehdokkaisiin ja antaa heitä koskevia suosituksia.
Local views are increasingly being taken into account, but it is still standard practice for the Minister for Home Affairs to approve the preferred local candidate.
Paikallinen mielipide otetaan yhä useammin huomioon, mutta edelleen esiintyy säännöllisesti tapauksia, joissa sisäministeri sivuuttaa valinnassaan paikallisen ehdokassuosikin.
The possibility of introducing a system of elected mayors has been discussed for some time, but it is and remains unlikely that mayors will ever be elected.
Kunnanjohtajan valitsemisesta vaaleilla on keskusteltu jo pitkään, mutta nyt ja tulevaisuudessa on todennäköistä, että kunnanjohtajat edelleenkin nimitetään.
Although the current system has disadvantages, it also has considerable advantages.
Nykyisen järjestelmän haittapuolten vastapainona on nimittäin huomattavia etuja.
The fact that mayors are appointed by central government means that they are often well connected at this level, and this has positive implications for the management of local authorities' external relations.
Se, että valtiovalta nimittää kunnanjohtajan, jolla usein on hyvät yhteydet valtakunnallisiin verkostoihin, edistää kunnan yhteistyötä muiden tahojen kanssa.
Research has shown that mayors in the Netherlands have considerable
Muut vastuualueet on jaettu kunnanhallituksen jäsenille, jotka johtavat kunnan päivittäistä toimintaa
influence compared with other local political players.
- 182 - yhdessä kunnanjohtajan kanssa.
They are also by far the most familiar actors on the local political scene.
Kunnanvaltuusto valitsee hallituksen jäsenet keskuudestaan.
Responsibility for policy is shared by the aldermen, who sit with the mayor on the municipal executive, which is in charge of the day-to-day management of the local authority.
Kunnanvaltuusto on virallisesti kunnan ylin johtava elin.
The aldermen are elected by and from the local council.
Kunnanjohtoja kuntalaisten edustus ovat yksi ja sama asia.
The local council is formally the highest administrative organ of the local authority.
Voidaan sanoa, että kunnanhallitus on kunnanvaltuuston toimeenpaneva elin.
Technically, it is a unitary system.
Tosiasiassa suhde on usein kaksijakoisempi.
The councillors sit on the council, and the municipal executive is, as it were, the executive arm of the council.
Roolit ovat usein jakautuneet siten, että paikallispolitiikassa kunnanhallituksen jäsenet ovat aktiivisia aloitteentekijöitä ja kunnanvaltuuston jäsenillä on tutkiva ja valvova rooli (Tops 1994).
In practice, the situation is much more dualistic, with the aldermen playing an active, shaping role in local politics and the councillors an evaluating and monitoring role (Tops 1994).
Kunnanhallituksen jäsenet ohjaavat pikemminkin kunnanvaltuuston jäseniä työssään eikä päinvastoin.
The work of the aldermen is not as much driven by the councillors than vice versa.
Kunnanvaltuuston jäsenten asema on kunnallispolitiikassa kaikkein epävakain.
Of all the political positions in the local authority, that of councillor has become the most pressurized.
Kunnanvaltuusto on virallisesti tärkein elin, mutta paikallispolitiikan arjessa se ohitetaan eri puolilta.
The local council is officially the most important body, but in practice it is bypassed by local politics in various spheres: the aldermen are not very politically dynamic, and in the public domain the councillors feel themselves to be more and more sidelined by civil servants and interest groups who are increasingly influencing the emergence of collective preferences through interactive decisionmaking arrangements and local referendums.
Politiikan saralla kunnanhallituksen jäsenten kanssa tuskin kannattaa kilpailla ja mitä julkisuuteen tulee, kunnanvaltuutetut tuntevat yhä useammin jäävänsä virkamiesten sekä yhteiskunnallisten toimijoiden varjoon. Viimeksi mainitut vaikuttavat interaktiivisten päätöksentekomenettelyjen ja paikallisten kansanäänestysten välityksellä yhä voimakkaanutun kollektiiviseen mielipiteenmuodostukseen.
The most important institutions in Dutch provincial government are the royal commissioner (who heads the other two main bodies), the provincial council (the province's elected body), and the provincial executive (day-to-day management).
Hallitsija nimittää kruunun asiamiehen (Commissaris van de Koningin [maaherraa vastaava virkamies]) johtamaan läänin kansanedustuselimenä toimivaa lääninvaltaustoa (Provinciale Staten) ja päivittäisestä hallinnoinnista vastaavaa lääninvaltuuston johtokuntaa (College van Gedeputeerde Staten).
But there are also differences, which have to do with the particular role and position that provincial government has acquired in the Dutch system over time.
Toisaalta on erojakin, ja ne liittyvät lääninhallinnon aikojen kuluessa saamaan erityisasemaan Alankomaiden valtiojärjestyksessä.
Historically, the provinces are the component parts of the Dutch state.
Alankomaiden valtio muodostuu historiallisesti lääneistä.
Between 1588 and 1795 there was a confederal republic in the Low Countries, in which the provinces enjoyed considerable autonomy.
Vuosina 1588-1795 silloisten Alankomaiden alueella oli liittomuotoinen tasavalta, jossa läänit olivat varsin itsenäisiä.
During the next few decades, however, the power of the provinces was substantially eroded.
Seuraavina vuosikymmeninä läänien valta supistui melkoisesti.
Reforms during the Batavian French period (1795-1813) aimed to curtail the provinces' power and incorporate the provincial tier of government into a uniform and indivisible unitary state.
Batavian tasavallan ja sen jälkeisen ranskalaisen valtakauden (17951813) uudelleenjärjestelyissä läänien valtaa kavennettiin pyrkimyksenä sitoa lääninhallinto yhdenmukaiseen ja jakamattomaan yhtenäisvaltioon.
The scope given, in theory, to the provinces under Thorbecke's constitution was certainly not taken full advantage ofin practice.
Thorbecken valtiosäännön lääneille tarjoamia teoreettisia mahdollisuuksia ei varmastikaan ole hyödynnetty täysimittaisesti käytännön hallintotyössä.
During the second half of the nineteenth century and in the twentieth century, the provinces lost administrative authority in a way that has not always been understood by outside observers—who look first at the constitutional status of the middle tier of government (Hesse and Kleinfeld 1990).
1800luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvulla läänit ovat menettäneet hallinnollista valtaansa.
Central government and local authorities rather than the provinces have become the face of public administration, to the extent even that over time the provinces have been described as 'the authorities' authority', that is an authority that was only visible and relevant to the authorities and civil servants of central government, provinces, and local authorities.
Se on tapahtunut tavalla, jota ensi sijassa väliportaan hallinnon perustuslaillista asemaa pohtivat ulkomaiset tarkkailijat eivät aina käsitä (Hesse & Kleinfeld 1990). Nykyisin keskushallinnon viranomaiset ja kunnat ilmentävät julkishallintoa huomattavasti läänejä enemmän, jopa siinä määrin, että läänejä on lopulta aletta luonnehtia "hallinnon hallinnoksi", joka oikeastaan näkyy ja jolla on merkitystä vain valtion, läänin sekä kuntien johtohenkilöille ja virkamiehille. Nykyisten läänien toirnikenttä voidaan jakaa kolmeen osaan.
Today, the provinces' remit can be broadly subdivided into three categories.
Ensimmäisenä on kansalaisia palveleva hallinto.
First, there are matters affecting the general public. The provinces' role in this sphere is limited.
Tässä suhteessa läänien rooli on pienehkö: se ei missään tapauksessa ole kovin näkyvä (poikkeuksena mm. kuntaliitokset).
Second, there is the real authorities' authority.
Toisena on hallintojen haUinnoiminen.
This is the classic role of the province as the watchdog of local authorities and water boards, particularly as regards their finances, and as the intermediary between central and local government, which is apparent, for example, in the role played by the royal commissioner in appointing mayors.
Lääneillä on klassinen roolinsa kuntien hallinnon sekä vesi- ja tiepiirien valvojana erityisesti talousasioissa sekä keskus- ja paikallishallinnon yhdyselimenä.
Third are the activities of provincial government in the sphere of social policy.
Sitä kuvastaa myös kruunun asiamiehen osuus kunnanjohtajanimityksissä.
Over the past ten years, this has expanded considerably in areas such as the environment, agriculture, nature conservation, economic development, communications and transport.
Tämän osaalueen merkitys on kasvanut melkoisesti viime vuosikymmenellä mm. ympäristön, maanviljelyn, luonnonsuojelun, talouden kehittämisen, liikenteen ja kuljetuksen aloilla.
An active, organizing role is increasingly often aspired to, with the emphasis on mobilizing the relevant players and introducing them to each other (social organizations, local authorities, centralgovernment bodies, business).
Yhä useammin läänit tavoittelevat organisoijan monitoimiasemaa, jossa korostuu asianosaisten toimijoiden (yhteiskunnalliset organisaatiot, kunnat, valtion virastot, yrityselämä) mobihsoiminen ja niiden ohjaaminen kanssakäymiseen.
2.3 Institutionalized Interdependenties
Vakiintuneet keskinäiset riippuvuussuhteet
Starting with Thorbecke's concept, which emphasizes the conditional autonomy of government bodies, actual developments since the mid-nineteenth century can be seen as a steady increase in both the scale and the intensity of interaction between the levels of government.
Verrattuna Thorbecken suunnitelmaan, jossa korostetaan hallintoelinten itsenäisyyttä ja keskinäissiteitä, voidaan viime vuosisadan puolivälistä lähtien tapahtuneen kehityksen olennaisena piirteenä pitää hallintotasojen keskinäisten riippuvuussuhteiden määrän ja tiiviyden jatkuvaa kasvua.
In order to operate effectively today, local authorities and higher levels of government must coordinate their activities.
Nykyisin on kuntien ja ylempien viranomaisten yhteistyön oltava saumatonta, jotta ne pystyvät toimimaan tehokkaasti.
Administrative autonomy (mutual independence between tiers of government) is a feature of the Dutch government system that has become more and more important over time.
Alankomaiden hallintoa leimaa eri hallintotasojen keskinäinen riippuvuus. Aikojen kuluessa sidoksisuus on vain vahvistunut.
Since the establishment of the decentralized unitary state by Thorbecke, interdependence has become increasingly institutionalized.
Thorbecken muodostelemasta hajautetusta yhtenäisvaltiosta lähtien tämä keskinäinen riippuvuus on institutionaalistunut yhä voimakkaammin.
In this light, an open-minded view must also be taken of the so-called nationalisation of local government.
Siksi on syytä tarkastella seikkaperäisesti myös niin sanottaa paikallishallinnon valtakunnallistamista.
Of course national government has become more and more affected by local government over time.
Valtionhallinnon vaikutus paikallishallintoon on ajan myötä kasvanut yhä merkittävämmäksi.
On the other hand, national government has also become increasingly more independent of local government activities and sources of power.
Toisaalta valtion viranomaiset ovat puolestaan tulleet entistäkin riippuvaisemmiksi kunnallisviranomaisten panoksesta ja toimivallasta.
The number of central government instruments certainly increased in number over the years, but quantity is not always reflected in quality.
Keskitettyjä hallintavälineitä on nykyisin varmasti aiempaa enemmän, mutta niiden laatu ei aina vastaa määrää.
Circulars, information services and planning requirements seem in practice to be counterproductive, but not very effective.
- 184- ovat osoittautuneet käytännössä haitallisiksi ja tehottomiksi.
The reorganization of administrative instruments in the 1980s and 1990s must, therefore, be seen rather as a recognition of failure than as an abandonment of centralgovernment authority.
Hallintavälineiden uudistaminen, joka suoritettiin 80- ja 90-luvuilla, on siis nähtävä pikemmin voimattomuuden tunnustamisena kuin keskitetystä hallintovallasta luopumisena.
The scope of legislation on cogovernment—under which central government calls upon local authorities for help in providing public services—has increased considerably since the beginning of the twentieth century.
Tämän vuosisadan alusta lähtien on yhä useammin turvauduttu yhteishallmtolakeihin, joilla valtiovalta velvoittaa kunnallisviranomaiset osallistumaan julkisten palvelujen tuottamiseen.
The balance between autonomy and cogovernment has been reversed compared to the situation in the mid-nineteenth century.
Itsehallinnon ja yhteishallinnon suhde on päinvastainen viime vuosisadan puolivälin tilanteeseen verrattuna.
The vast majority of localauthorities activities covered by legislation currently come under the cogovernment system (RBB 1988; Derksen 1995: 13).
Valtaosa kunnan lakisääteisistä toimista toteutetaan jonkintyyppisen yhteisvastausäädöksen nojalla (RBB 1988; Derksen 1995: 13).
On the other hand, the nature of cogovernment has changed substantially.
Yhteisvastuun luonne on puolestaan muuttanut voimakkaasti.
In many areas, local authorities are now allowed to regulate in a certain matter, rather than merely implementing rules imposed by a higher authority.
Tällä hetkellä kunnille annetaan lukuisilla aloilla yhteisvastuuperiaatteen mukaisesti vapaus päättää tietyistä asioista sen sijaan, että ne panevat vain täytäntöön korkeammalta tasolta annettuja säädöksiä.
By international standards, Dutch local authorities have relatively limited own tax revenues.
Alankomaalaisten kuntien oma verotusoikeus on kansainvälisesti tarkasteltuna suhteellisen suppea.
Even when income from duties and levies is added to these revenues, local authorities' own resources amounted to no more than 16 per cent of their total resources in 1995.
Kuntien omat tulot olivat vuonna 1995 vain 16 % talousarvioista, vaikka myös oikeuksista ja maksuista saatavat tulot laskettaisiin mukaan verotaloihin.
In 1986 this percentage was less than 8 per cent (RGF 1996: 60).
Vuonna 1986 vastaava luku oh ainoastaan 8 %. (RGF 1996: 60.)
On the other hand, total revenues are relatively high by international standards (WRR 1990: 202; OECD 1996: 7).
Kuntien kokonaistulot ovat sitä vastoin l < ansamvälisestikin vertaillen suhteellisen suuret (WRR 1990: 202; OECD 1996: 7).