natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This uncomfortable alliance between North and South gave rise to the major political, social, and economic problem of Italy since its foundation: the glaring disparities between the North (including the Centre), which, in terms of economic development and democratic practice, is relatively modernized and developed, and the South, which is more backward economically and whose social and political system is marked by clientelism and institutional incapacity (Putnam, Leonardi, and Nanetti 1993). The crucial problem in the South was the failure of a new entrepreneurial middle class to emerge.
Ongelmana on ollut Pohjois- ja Etelä-Italian välinen räikeä epäsuhta: pohjoisen (ja maan keskiosan) talous ja demokraattinen hallintojärjestelmä ovat melko ajanmukaisia ja kehittyneitä, kun taas etelä on taloudellisesti takapajuinen ja sen yhteiskunnallista ja poliittista järjestelmää ovat leimanneet suojattijärjestelmä ja heikot instituutiot (Putnam, Leonardi & Nanetti 1993). Suurimpana ongelmana etelässä oli se, ettei uutta, yrittäjähenkistä keskiluokkaa syntynyt. Sen puuttuessa valtiovalta pystyi levittäytymään kaikille elämänaloille. Etelä-Italian eliitti käytti voimakasta valtiovaltaa suojelemaan itseään äkillisissä yhteiskunnallisissa konfliktitilanteissa. Eliitti vakiinnutti valta-asemansa hyödyntämällä Etelä-Italian kaupungeissa vallitsevaa yhteiskunnallista jakautuneisuutta. Tämä johti lopulta salaiseen yhteistoimintaan mafian kanssa sekä yhteiskunnan jakautumisen syvenemiseen entisestään (Davis 1996). Italian valtio on kokenut kolme historiallista vaihetta, jotka ovat vaikuttaneet syvästi sen demokraattiseen järjestelmään.
This allowed the state to become omnipresent as a substitute.
Vaiheet ovat 1) yhdistyminen, 2) fasismi sekä 3) vastarinta ja jälleenrakennus (Hine 1993).
At the.time of unification (1860-70), and in the subsequent period of Liberal Italy (until the Fascist period that began in 1922), democratic practice in the form of political parties and parliamentary politics was very rudimentary.
Italian yhdistyessä (1860-70) ja sitä seuranneena liberalismin ajanjaksona (vuonna 1922 alkaneeseen fasistiseen kauteen asti) poliittisten puolueiden toiminnan ja parlamentissa harjoitetun politiikan ilmentämä demokratia oli hyvin kehittymätöntä.
The country continued to be divided along North-South lines, with the state lacking legitimacy for the southern peasants, but also along secular-religious lines as the Catholic Church at first refused to recognize the new state.
Maa pysyi jakaantuneena pohjoiseen ja etelään, eikä Etelä-Italian maalaisväestö tunnustanut valtion legitimiteettiä. Italiassa· vallitsi myös jako maalliseenuskonnolliseen ulottuvuuteen, sillä katolinen kirkko kieltäytyi aluksi tunnustamasta uutta valtiota.
Liberal Italy was ill-equipped to cope with the arrival of mass politics and was opposed by the three most important political movements that emerged during this period: socialism, clericalism, and nationalism (Hine 1993).
Se oli liberalismin kaudella myös huonosti varautunut joukkoliikkeisiin pohjautuvaan politiikkaan ja sai vastaansa aikakauden kolme tärkeintä uutta poliittista liikettä: sosialismin, klerikalismin ja nationalismin (Hine 1993).
In 1912 manhood suffrage with a system of proportional representation was adopted, and this gave a voice and a power to these movements thus threatening the Liberal rulers.
Vuonna 1912 hyväksyttiin yleinen äänioikeus miehille ja suhteellinen vaalitapa.
Unable to control the political and social unrest after the First World War, the Liberal leaders asked Mussolini to assume the office of prime minister.
Näin uudet poliittiset liikkeet saivat kannattajia ja valtaa, ja pystyivät uhkaamaan vallassa olevia liberaaleja.
He soon dismantled the liberal-democratic state and installed the Fascist state.
Mussolini hajotti viivyttelemättä liberaalidemokraattisen valtiorakennelmanja perusti fasistisen valtion.
This, however, was far from totalitarian, but rather 'a shambling, inefficient, inordinately corrupt and multi-centred state bureaucracy' (Hine 1993: 20).
Italia ei kuitenkaan ollut mitenkään totalitaristinen, vaan pikemminkin "kankea, tehoton, erittäin korruptoitimutjamonikeskuksisenvaltiobyrokratian leimaama maa" (Hine 1993: 20).
The reconstruction of the Italian state that took place immediately after the Second World War was carried out by the Committee of National Liberation (CNL), which consisted of six parties of which four would survive into the contemporary period.
Italian valtiollisen järjestelmän jälleenrakentaminen alkoi heti toisen maailmansodan päätyttyä, ja sen johdossa oli kansallisen vapautuksen komitea (Comitato di Liberazione Nazionale, CLN), johon kuului kuusi puoluetta.
These were the Christian Democrats (DC) and the Italian Liberal Party (PLI) on the centre-right of the political spectrum and, on the left, the Socialists (PSI) and the Communists (PCI).
Niistä neljä on jatkanut toimintaansa nykypäiviin asti: kristillisdemokraatit (Democrazia Cristiana, DC) ja liberaalit (Partito Liberale Italiano, PLI) poliittisen kentän oikealta lohkolta ja keskustasta sekä sosialistit (Partito Socialista Italiano, PSI) ja kommunistit (Partito Comunista Italiano, PCI) vasemmalta.
These parties were responsible for restoring democracy after the Second World War when the monarchy was abolished in a referendum and a new Constitution adopted in 1948 that turned Italy into a republic.
Nämä puolueet olivat vastuussa demokratian palauttamisesta toisen maailmansodan jälkeen, kun monarkiasta luovuttiin kansanäänestyksellä. Uusi perustuslaki hyväksyttiin vuonna 1948, jolloin Italiasta tuli tasavalta.
In constitutional terms Italy is a liberal democracy, like other western states, while economically it is one of the advanced industrial societies.
Valtiosääntöoikeudellisesti Italia on muiden länsimaiden tapaan liberaali demokratia, ja taloudeltaan se on edistynyt teollinen yhteiskunta.
However, the nature of Italy's political institutions and of its economic features is rather different from other western democracies and has a number of special characteristics.
Italian poliittiset instituutiot ja sen talous poikkeavat kuitenkin luonteeltaan merkittävästi muista länsieurooppalaisista demokratioista: Italian kohdalla voidaan havaita joukko erityispiirteitä.
1.2 Democracy at the Subnational Level: Regional and Local
Alue-ja paikallistason demokratia
Despite the creation of an Italian nation state that is now over one hundred years old, Italians remain more attached to, and identify more fully with, the local rather than the national level.
Vaikka Italian kansallisvaltio on jo yli satavuotias, italialaiset ovat edelleen kiintyneempiä ja samastuvat pikemminkin seutuun kuin maahan.
However, there is no specific tradition of democracy at the local level that is different from what occurs at the national.
Paikallis- ja valtiotason demokraattiset perinteet eivät kuitenkaan eroa merkittävästi toisistaan.
Both levels have tended to be dominated by the parties even if the provincial and regional party
Samat puolueet ovat olleet vallassa molemmilla tasoilla, vaikka alueellisilla ja paikallisilla puolueorganisaatioilla onkin ollut taipumusta toimia itsenäisesti.
2.1 The National Level
Valtakunnan taso
Italy is a parliamentary democracy that, until 1993-4, used a system of proportional representation for its elections.
Italia on parlamentaarinen demokratia, jossa vuoteen 1993-94 asti sovellettiin suhteellista vaalitapaa.
In comparison with other European states, the legislature is relatively powerful vis-à-vis the executive, thanks to the powerful role of parties in the system (Hine 1993).
Muihin Euroopan valtioihin verrattuna Italian kansanedustuslaitos on melko voimakas toimeenpanovaltaan nähden, mikä johtuu puolueiden merkittävästä roolista järjestelmässä (Hine 1993).
The parliament is based on bicameralism with the Senate and the Chamber of Deputies performing identical functions (ibid.).
Italiassa on kaKsikamarinen parlamentti, ja senaatilla ja edustajainhuoneella on täysin samat tehtävät (mt).
However, the parliament is constrained by the judiciary, the constitutional court, and the use of referendums by the electorate.
Parlamentin toimintaa rajoittavat kuitenkin oikeuslaitos, -valtiosääntötaomioistuin sekä kansalaiset kansanäänestysten avulla.
Referendums may be used to repeal both constitutional and ordinary legislation and have been used forty-five times since 1974 (Donovan 1998).
Kansanäänestyksessä voidaan kumota sekä perustuslain luonteisia että tavanomaisia lakeja. Vuodesta 1974 Italiassa on järjestetty 45 kansanäänestystä (Donovan 1998).
2.2 The Regional and Local Levels
Alue-ja paikallistasot
The position and powers of regional and local government (the provinces and the municipalities) are entrenched in the Constitution (Arts. 114-33) and not simply by legislation.
Alue- ja paikallishallinnon (maakunnat ja kunnat) asemasta ja toimivaltuuksista on säädetty perustuslailla (114-133 artikla), ei tavallisilla laeilla.
This means they cannot be abolished or altered except through constitutional change, which must follow strict rules.
Niitä ei siis voi kumota tai tarkistaa muutoin kuin perustuslakia muuttamalla, mistä on tarkat säännökset.
However, the constitutional description of regional and local powers does not exactly correspond with the realities, especially since the financial relations are not laid out in constitutional form.
Perustuslaissa säädetty alue- ja paikallistason toimivalta ei kuitenkaan kirjaimelleen vastaa todellisuutta, sillä etenkään rahoitussuhteista ei olé säädetty perustuslaissa.
Important reforms of local government were passed in 1990 and 1993 (see below).
Vuosina 1990 ja 1993 paikallishallintoa uudistettiin merkittävästi (ks. jäljempänä).
2.2.1 The Region
2.2.1 Alueet
The 1948 Constitution provided for the setting up of regions as 'autonomous territorial bodies with their own powers and functions' (Art. 115). The Constitution distinguished between the fifteen 'ordinary' regions and five regions with special statutes: Sicily, Sardinia, Trentino-Alto Adige (South Tyrol), Val d'Aosta, and Friuli-Venezia Giulia.
Vuoden 1948 perustuslain mukaan alueet ovat "autonomisia alueyksiköitä, joilla on omaa toimivaltaa ja omat tehtävät" (115 artikla).
Four of the special regions came into existence immediately in 1948, while Friuli-Venezia Giulia was set up only in 1964.
Neljä viidestä autonomisesta alueesta perustettiin heti 1948, mutta Friuli-Venezia Giulia vasta 1964.
The nature of the statute accorded to Trentino-Alto Adige changed over time because of agitation by the Germanspeaking minority who were supported by the
Mussolini yritti italialaistaa alueen syrjimällä saksankielistä väestöä. Ongelma ratkaistiin perustamalla saksan- ja italiankieliset maakunnat, joilla kummallakin on laajat toimivaltuudet.
Regions are organized along the same lines as central government.
Aluehallinto on organisoitu keskushallinnon tapaan.
Each region has an Assembly that, until 1995, was elected every five years by proportional representation (PR).
Jokaisella alueella on aluevaltausto, joka vuoteen 1995 asti valittiin joka viides vuosi suhteellisella vaalitavalla.
After 1995 a new electoral system based on a combination of PR and a 'bonus' system to encourage the formation of majorities was adopted.
Vuoden 1995 jälkeen otettiin käyttöön uusi vaalitapa, suhteellisen vaalitavan ja "bonusjärjestelmän" yhdistelmä; näin tuetaan enemmistöjen muodostamista.
The Assembly passes regional legislation and elects an giunta (executive) consisting of a president and assessori (ministers) to implement the legislation.
Aluevaltausto hyväksyy aluelait ja valitsee aluehallituksen (giunta), joka koostuu puheenjohtajasta ja aluehallituksen (ministeritasoisista) jäsenistä (assessori).
A number of committees cover different policy sectors3.
Joukko komiteoita vastaa politiikan eri aloista^5.
The province dates from the Piedmontese state and is the equivalent of the French département, performing a similar role as the basic unit of field administration.
Maakunnat juontavat juurensa Sardinian kuningaskunnan ajoilta ja vastaavat asemaltaan Ranskan läänejä (département) väliportaan hallinnon perusyksikköinä.
It has a giunta (council) elected (since 1993) by a system based on a combination of proportional representation and a 'bonus' system and a president elected by means of a double-ballot system.
Maakunnanvaltuusto (consiglio) valitaan (vuodesta 1993 lähtien) suhteellisen vaalitavan ja "bonusjärjestelmän" yhdistelmään perustavalla vaalitavalla. Maakunnanvaltauston puheenjohtaja valitaan kaksivaiheisilla vaaleilla.
The province has few functions and, in the 1980s, there was some talk of abolishing it.
Maakunnilla on vain vähän tehtäviä, ja 1980luvulla keskusteltiin jopa niiden poistamisesta.
However, there has been a tendency for regional governments to devolve some policy functions to the provinces (Hine 1993).
Toisaalta aluehallitukset ovat siirtäneet eräitä poliittisia tehtäviä maakunnille (Hine 1993).
The comune (municipality) has a directly elected council whose members vary between fifteen and eighty in number, and an giunta comunale (executive) whose members are known as assessori.
Kunnilla (comune) on suorilla vaaleilla valittu kunnanvaltuusto, jonka jäsenmäärä vaihtelee 15:stä 80:een, ja kunnanhallitus (giunta comunale).
Assessori head particular departments.
Kunnanhallituksen jäsenet (assessori) johtavat toimialayksikköjä.
The sindaco (mayor) heads both the council and the giunta.
Kunnanjohtaja (sindaco) on sekä kunnanvaltuuston että -hallituksen puheenjohtaja.
Mayors have two principal roles: (i) they are the political heads of the coalition running the municipality, and (ii) they are the administrative representatives of the government (Hine 1993).
Kunnanjohtajalla on kaksi pääasiallista tehtävää: a) hän on kuntaa johtavan koalition poliittinen pää sekä b) hallituksen hallinnollinen edustaja (Hine 1993).
Mayors of the big cities such as Milan and Rome are also important figures at the national level.
Suurten kaupunkien, kuten Milanon ja Rooman kaupunginjohtajat ovat tärkeitä hahmoja myös valtakunnallisesti.
Since the local government reforms of the 1990s, mayors are now directly elected and appoint the executive (see below).
1990-luvun paikallishallinto uudistusten tuloksena kunnanjohtajat valitaan suorilla vaaleilla ja he nimittävät kimnanhallituksen jäsenet (ks. jäljempänä).
Municipalities have been gaining strength in terms of power and influence at the expense of the regions, which have been badly affected by the anticorruption drive.
Kunnat ovat saaneet jatkuvasti lisää valtauksia ja vaikutusvaltaa voimistaen alueiden kustannuksella senmiinkin kun alueet ovat saaneet kolhuja korruption vastaisessa taistelussa.
2.3 The Role of Political Parties
Puolueiden rooli
The party domination that operates at the national level is also to be found at the subnational level.
Puolueiden suuri vaikutusvalta näkyy myös valtakunnallista alemmilla tasoilla.
The vast majority of councillors have traditionally belonged to a political party (Dente 1985: 98).
Valtuutetuista suurin osa on perinteisesti kuulunut johonkin poliittiseen puolueeseen (Dente 1985: 98).
This has led to a tendency towards centralization and nationalisation of local politics.
Tästä johtuu paikallispolitiikan taipumus keskittämiseen ja valtakunnallistamiseen.
Tarrow, comparing the role of French and Italian mayors in the 1970s, noted that the French mayor obtained resources for his/her commune through the state administrative institutions, while his/her Italian counterpart did so through party channels (quoted in Dente 1985).
Verratessaan Ranskan ja Italian kunnanjohtajia 1970-luvulla Tarrow havaitsi, että ranskalaiset kunnanjohtajat hankkivat varoja kunnalleen valtion hallintoelinten välityksellä, kun taas italialaiset puoluekanavien kautta (Tarrow 1977 - lainaus Dente 1985).
However, subsequent studies have somewhat modified this picture of central-party control over the local level.
Tuoreimmat tutkimukset ovat kuitenkin muuttaneet kuvaa valtakunnallisten
It is generally recognized that the setting up of the regions in 1970 has somewhat modified the traditional party system by allowing the parties of the left a role in the political system from which they had been excluded (Dente 1985; Putnam, Leonardi, and Nanetti 1993).
Alueilla on kuitenkin ollut keskushallinnon kanssa useita konflikteja kyseisten toimivaltuuksien käytöstä, sillä Italian yhteiskunta ja talouselämä ovat muuttuneet huomattavasti sen jälkeen kun perustuslaki tuli voimaan vuonna 1948 (Hine 1993:2671.
On the one hand these parties, for a long time excluded from national government, were able to pursue at the regional level distinct policies.
-159- puolueiden harjoittamasta valvonnasta paikallishallinnossa.
There are also a number of regionalist parties some of which also participate in national elections.
Ne viittaavat jossain määrin varsin monimutkaiseen keskus- ja paikallistason suhteiden järjestelmään, jossa puolueet ovat pikemminkin vaihtoehtoinen väylä varojen ohjaamiseksi keskustasolta paikallistasolle.
The most important of these are: Partito Sardo d'Azione (PSdA, Sardinian Action Party), the Südtiroler Volkspartei (South Tyrolean People's Party), and the Lista Valle d'Aosta (List Aosta Valley).
Näistä tärkeimpiä ovat Partito Sardo D'Azione (PSdA), Südtiroler Volkspartei ja Lista Valle d'Aosta.
We might also add the Lega Nord (North League), which, in some senses, may be regarded as a regionalist party.
Lisäksi on syytä mainita Pohjoisen liitto (Lega Nord), jota tietyssä mielessä voidaan pitää alueellisena puolueena.
These parties have gained seats at the national level.
Kyseiset puolueet ovat edustettuina parlamentissa.
3.1 The Role of Policy Networks and Pressure Groups in Local Government
Poliittisten verkostojen ja painostusryhmien asema paikallishallinnossa
The form that policy networks and pressure groups has tended to take in the Italian case is clientelism (Dente 1985: 105).
Poliittiset verkostot ja painostusryhmät ovat Italiassa usein saaneet suojattijärjestelmän muodon (Dente 1985: 105).
Clientelism is not unique to Italy and exists in different European countries, such as France, the United Kingdom, and Ireland.
Järjestelmää ei tavata vain Italiassa, vaan myös muissa Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa.
Nevertheless, what distinguishes clientelism in Italy is its widespread nature and the role of the party system in its perpetuation (Graziano. 1980).
Italiassa sille on kuitenkin tyypillistä laaja levinneisyys ja puoluejärjestelmän rooli sen ylläpitäjänä (Graziano 1980).
The Italian political parties gradually adopted a clientelistic approach between themselves and specific social groups as a method of exchange whereby they provided resources for these groups and in return received electoral support.
Useimmat Italian puolueet omaksuivat asteittain suojattijärjestelmän kanssakäymisen muodoksi tiettyihin sosiaaliryhmiin nähden: puolueet kanavoivat varoja kyseisille ryhmille ja saivat vastineeksi ääniä.
Some authors have claimed that this system was not 'corrupt' as such, but simply another way of democratic government—the
Vastaavanlainen järjestelmä vallitsi myös valtakunnallista alemmilla tasoilla, kunnes 1990-luvun alkuvuosina monet alueet jäivät vaille johtajaa, kun aluepoliitikkoja asetettiin syytteeseen korruptiosta (Dente 1997).
TABLE % A. Attitudes on the functioning of democracy in four European countries (percentages)
TAULUKK0 8.1 Suhtautuminen demokratian toimivuuteen neljässä Euroopan maassa (prosenttiosuuksina ilmaistuna)
Satisfied with functioning of democracy Interested in politics Close to a party
Tyytyväinen demokratian toimivuuteen Kiinnostunut politiikasta Puolueen kannattaja
Source: Biorcio (1993: 44).
Lähde: Biorcio 1993:44.
In the 1990s the Italian political system entered a state of crisis in which the old system of parties came under attack (led by certain magistrates who led the mani pulite investigations) both for its corruption and its inefficiency.
1990luvulla Italian pohittinen järjestelmä joutui kriisiin, jossa vahvojen poliittisten puolueiden pitkään vallinnut järjestelmä joutui hyökkäyksen kohteeksi sekä konuptoftuneisuutensa että tehottomuutensa vuoksi.
This crisis was engendered by changes both within Italian society that affected the support base of the parties and by the geopolitical changes that accompanied the collapse of the Soviet Union and the end of the cold war (Mannheimer 1991; Biorcio 1991). The internal changes were related to the rapid secularisation of
Kriisin aiheuttivat yhtäältä Italian yhteiskunnassa tapahtuneet muutokset, jotka -vaikuttivat puolueiden kannatasperustaan, ja toisaalta geopoliittiset muutokset, jotka seurasivat Neuvostoliiton romahtamista ja kylmän sodan päättymistä (Mannheimer 1991; Biorcio 1991).
Italian society that saw the old Catholic tradition diminish in importance.
Sisäiset muutokset liittyivät italialaisen yhteiskunnan nopeaan maallistumiseen, jolloin vanhan katolisen perinteen merkitys väheni.
The external changes brought about changes within the Communist tradition as a result of the ending of the cold war, although Italian Communism had already begun to distance itself from the Soviet Union even before this.
Ulkoiset muutokset aiheuttivat muutoksia kommunistisessa ajattelussa kylmän sodan päättymisen johdosta, vaikka italialainen kommunismi oh alkanut etääntyä Neuvostoliitosta jo tätä ennen.
Nevertheless, the events of 1989-90 completed this process, and the Communist tradition no longer had a reference point in the struggle against capitalism.
Joka tapauksessa vuosien 1989-90 tapahtumat veivät prosessin loppuun, eikä kommunistisella näkemysmaailmalla ollut enää perustaa kapitalismin vastaisessa taistelussa.
It also meant that the Christian Democrats and those within the Catholic tradition were deprived of the enemy, which had been a means of reinforcing their solidarity with each other (Mannheimer 1991).
Kyseiset tapahtumat aiheuttivat myös sen, ettei kristillisdemokraateilla ja muilla katoliseen perinteeseen lukeutuvilla ollut enää vihollista, joka oh vahvistanut niiden keskinäistä solidaarisuutta (Mannheimer 1991).
In the 1980s the old certitudes of Italian politics and the leftright divide had considerably weakened, and this allowed the development of either simple abstentionism or the emergence of new political forces such as ecologists, feminists, the new regionalists such as the northern autonomist leagues, and new anticorruption parties such as La Rete, founded by a former Christian Democratic mayor from the South.
1980luvulla Italian politiikan vanhat kaavat sekä jako vasemmistoon ja oikeistoon olivat oleellisesti heikentyneet, mikä ruokki sekä yksiviivaista äänestämästä pidättymistä että uusien poliittisten voimien esiintuloa. Tällaisia voimia olivat esimerkiksi luonnonsuojelijat, feministit, uudet regionalistit kuten pohjoisen autonomiaa kannattavat liitot, sekä uudet korruptionvastaiset puolueet.
A series of referendums on issues such as the public financing of political parties and on the electoral system, from the late 1970s onwards, gave the general public an opportunity to express their discontent with the Italian political system and to initiate the process of change (Pasquino 1993).
1970-luvun jälkipuoliskolta järjestetyt kansanäänestykset, jotka koskivat mm. poliittisten puolueiden nauttimaa julkista rahoitustukea ja vaalijärjestelmää, antoivat kansalaisille tilaisuuden ilmaista tyytymättömyytensä Italian poliittiseen järjestelmään ja käynnistivät muutosprosessin (Pasquino 1993).
In the 1992 general elections these forces came to fruition, and, as Pasquino remarks, they mark the end of the postwar political regime based on the political parties (ibid.).
Vuoden 1992 parlamenttivaaleissa uudet voimat pääsivät valtaan, ja kuten Pasquino huomauttaa, tämä merkitsi toisen maailmansodan jälkeisen, poliittisten puolueiden varaan rakentuneen valtajärjestelmän päättymistä (mt).
The 1994 elections confirmed these trends, and as some authors remarked, 'the Italian earthquake rumbled on' (Bull and Newell 1995).
Vuoden 1994 vaalit vahvistivat tämän suuntauksen, ja eräiden tutkijoiden mukaan "Italian maanjäristys jatkui" (Bull & Newell 1995). CdR 222/98 (fi)