natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, there is some evidence suggesting that the supply side also played a role in the collapse of credit aggregates.
On kuitenkin olemassa jonkin verran näyttöä siitä, että myös tarjonta vaikutti luottoaggregaattien romahtamiseen.
The Finnish overheating of the late 1980s and the subsequent recession in the early 1990s were accompanied by corresponding wide fluctuations in bank credit to house holds and enterprises.
Suomen talouden ylikuumenemiseen 1980luvun lopulla ja sitä seuranneeseen taantumaan 1990luvun alussa liittyi vastaava, laaja vaihtelu pankkien luotonannossa kotitalouksille ja yrityksille.
Boosted by financial deregulation, bank credit as a percentage of GDP expanded from 56 % in 1986 to about 77 % in 1989.
Rahoitusmarkkinoiden säätelyn poistaminen kasvatti jyrkästi pankkien luotonantoa -vuonna 1986 luotonanto oli 56 prosenttia suhteessa BKT:hen ja vuonna 1989 se oli noin 77 prosenttia.
From 1991, bank lending started to decline and stabilised only in 1997, at 47 % of GDP.
Vuodesta 1991 lähtien pankkien luotonanto alkoi supistua ja vakautui vasta vuonna 1997, jolloin se oli 47 prosenttia suhteessa BKT:hen.
The question arises about the direction of the cause and the effect. Did changes in credit supply cause output fluctuations, or did credit aggregates merely reflect fluctuations in the demand for credit?
Tässä yhteydessä herää kysymys syystä ja seurauksesta: aiheutuivatko tuotannon muutokset luoton tarjonnan muutoksista vai ilmensivätkö luottoaggregaatit ainoastaan luoton kysynnän vaihteluita?
And further, what was the role of monetary policy in determining credit supply (i.e. the 'credit channel' of monetary policy)?
Ja missä määrin rahapolitiikka vaikutti luoton tarjontaan (eli raha politiikan luottokanava toimi)?
First, it appears that collateral practices tightened at the beginning of the recession, as banks struggled to improve the quality of their credit base and reduce their exposure to risks in property values.
Ensinnäkin näyttää siltä, että vakuuskäytäntöä tiukennettiin taantuman alkuvaiheessa pankkien pyrkiessä parantamaan lainakantansa laatua ja vähentämään omaisuusarvoihin liittyviä riskejään.
Exact numbers are not available, but anecdotal evidence suggests that the valuation of dwellings as collateral in mortgage credit reached highly inflated levels in the late 1980s — approaching, in some cases, 100% of the market value — and was reduced to perhaps 60 to 70 % in the early 1990s.
Tarkkoja tietoja ei ole saatavilla, mutta satunnaiset tiedot viittaavat siihen, että asuntolainan vakuudeksi otetun asunnon vakuusarvo nousi erittäin korkeaksi 1980luvun lopulla -joissakin tapauksissa lähes 100 prosenttiin markkina-arvosta -ja se aleni ehkä 60-70 prosenttiin 1990luvun alussa.
Small and mediumsized enterprises, which typically suffered from a shortage of collateral, were also hard hit by tighter credit conditions.
Pk-yritykset, joilla ei usein ollut tarvittavia vakuuksia, kärsivät myös luottoehtojen kiristämisestä.
In 1991-94, business surveys identified poor credit availability as the main obstacle to business among SMEs.
Vuosina 1991-1994 yritystutkimuksissa todettiin, että huono luotonsaatavuus oli pk-yritysten liiketoimintaa eniten haittaava tekijä.
There is fairly convincing evidence suggesting that the credit expansion in the late 1980s was, to a considerable extent, supply driven and indeed exacerbated the overheating of the housing market and, consequently, the construction industry (Vihriälä V., 'Banks and the Finnish credit cycle 1986-1995', 1997).
On olemassa varsin vakuuttavia todisteita, että 1980luvun luottoekspansio oli suurelta osalta tarjontavetoinen ja että se pahensi asuntomarkkinoiden ja sittemmin rakennusteollisuuden ylikuumentumista (Vihriälä V., 1997, Banks and the Finnish Credit Cycle 1986-1995).
The rapid credit expansion would simply not have been possible without the improved availability of bank credit due to the liberalisation of the financial market.
Nopea luottoekspansio ei yksinkertaisesti olisi ollut mahdollinen, jos luotonsaatavuus ei olisi parantunut rahoitusmarkkinoiden vapautumisen ansiosta.
It has been well documented in a number of liability law suits against former bank managers that fierce competition between banks over market share led to aggressive marketing and imprudent lending practices such as unrealistic valuation of collateral.
Useissa entisiä pankinjohtajia vastaan nostetuissa oikeusjutuissa on selkeästi osoitettu, että pankkienvälinen ankara kilpailu markkinaosuuksista johti aggressiiviseen markkinointiin ja varomattomaan luo tonantoon, johon liittyi mm. vakuuksien epärealistinen arviointi.
The role of credit supply in the recession of the early 1990s is less straightforward to establish.
Luotontarjonnan osuutta 1990luvun alun taantumaan on vaikeampi määritellä.
The available evidence is almost entirely anecdotal, and more substantial evidence is extremely hard to obtain — partly due to confidentiality rules and partly because banks never collected aggregate information of collateral valuation, etc.
Siitä on olemassa lähinnä satunnaista näyttöä, ja perustellumpia todisteita on erittäin vai kea saada osittain luottamuksellisuutta koskevien mää
Finally, during the years of deepest recession, some financial indicators behaved in a manner consistent with tighter credit supply.
Toiseksi säästöpankkikriisin hoito on ehkä osaltaan vai kuttanut siihen, että eräiden yritysten luotot irtisanottiin silloinkin, kun luoton pidentäminen olisi ollut mahdollinen vaihtoehto.
In particular, the banks' interest margin showed a clear upward trend between 1990 and 1994, when credit aggregates contracted rapidly, indicating that
Suomen Säästöpankki myytiin sen kotimaisille kilpailijoille, ja kauppa mahdollisti järjestämättömien saa tavien siirron valtion omistamaan omaisuudenhoitoyhtiöön Arsenaliin ("roskapankki"), joka perustettiin tätä tarkoitusta varten noin kahdeksi vuodeksi kaupan jälkeen. Kilpailijapankit näyttävät hyödyntäneen tätä vaihtoehtoa
The economic and financial situation in Finland subsequent recession, the evidence is less clear-cut but there are indications that a tightening of credit supply contributed to deepening the recession.
Taloudellinen tilanne ja rahoitusmarkkinat
Similarly, during the same period, the number of outstanding corporate bonds held by non-banks increased while bond yields fell in relation to bank lending rates.
varsin estoitta: ne siirsivät Arsenaliin sellaistenkin yritysten lainoja, joilla oli pikemminkin maksuvalmius- kuin maksukykyongelmia, ja Arsenal, jolla ei ollut tarvittavia resursseja ja joka pyrki rajoittamaan tappioita pikemmin kuin sitoutumaan pitkäaikaiseen rahoitukseen, halusi usein mieluummin asettaa yrityksen nopeasti selvitystilaan kuin jatkaa sen luotottamista.
This suggests that diminished availability of bank credit drove up bank lending rates and encouraged firms to resort to alternative sources of finance (Saarenheimo, T., 'Credit crunch caused investment slump?', Bank of Finland Discussion Paper 6/95, 1995).
Kaiken kaikkiaan vaikuttaa ilmeiseltä, että rahoitusmark kinoiden sääntelyn purkamista seurannut luotontarjonnan kasvu vaikutti merkittävästi luotonannon kuplan kasvamiseen 1980luvun lopussa, vaikka sen tarkkaa vaikutusta on vaikea määritellä.
In short, it appears evident that in the credit bubble of the late 1980s, the surge in credit supply following the financial deregulation was an important contributor, although the precise effects are difficult to quantify.
Erityisesti mainittakoon, että pankkien korkomarginaali oli selvästi kasvussa vuosina 1990-1994, jolloin luottoaggregaatit supistuivat nopeasti, mikä osoittaa, että supistumisen aikana tarjonta heikkeni kysyntää nopeammin.
However, it is not obvious that these fluctuations in credit supply represented the working of the credit channel of monetary policy, i.e. that they can be traced back to changes in the monetary stance.
Ei ole kuitenkaan varmaa, että tämä luoton tarjonnan vaihtelu olisi ilmentänyt rahapolitiikan luottokanavan toimintaa eli sen taustalla olisi rahapolitiikan virityksen muutok set.
Rather, the fluctuations in credit supply seem to have been induced partly by changes in the regulatory framework and partly by autonomous changes in banking sector business practices.
Pikemminkin luoton tarjonnan vaihtelu näyttää johtuneen osittain sääntely-ympäristön muutoksista ja osittain pankkisektorin käytäntöjen itsenäisistä muutoksista.
The central bank's control over bank lending practices through monetary policy seems to have been quite limited.
Keskuspankin pankkien lainanannon käytännön valvonta rahapolitiikan avulla näyttää olleen varsin rajoitettua.
16 % by the end of 1989.
paineet kääntyivät lähes välittömästi devalvaatiopaineiksi.
As a result, the country entered the 1990s with a real shortterm interest rate of around 10 %, a remarkably fragile banking sector, and dismal competitiveness — the real exchange rate of the Finnish markka was nearly 20 % stronger than in the first half of the 1980s.
Niinpä 1990-luvulle siirryttäessä Suomen lyhyet reaalikorot olivat noin 10 prosenttia, pankkisektori oli varsin heikko ja maan kilpailu kyky onneton - Suomen markan reaalinen valuutta kurssi oli lähes 20 prosenttia vahvempi kuin 1980luvun alkupuolella.
At the peak of the boom in 1989, after several years of rapid economic expansion, the risks facing the Finnish economy were obvious.
Koska toivottua tulosta ei saavutettu tilanteeseen luontuvalla talouspoliittisella toimella eli finanssipolitiikkaa kiristämällä, Suomen Pankki, jonka toimintaa rajoitti valuuttakurssitavoite, oli hankalassa rahapoliittisessa valintatilanteessa.
Growth was based entirely on overheated domestic demand, whereas the export sec tor, strained by diminishing trade with the Soviet Union, had been stagnating for years.
Koronnostoa olisi ollut vaikea hallinnoida luopumatta valuuttakurssikiinnityksestä -Suomeen virtaavien pääomien sterilointi oli jo liian kallista.
Credit growth was out of control, inflation was running at close to 7 %, and the current account imbalance was still deteriorating by the month.
Toinen vaihtoehto oli antaa valuutan vahvistua, mutta se oli aivan yhtä epäsuotavaa kahdesta syystä: se olisi vaarantanut kiinteäkurssijärjestelmän uskottavuuden ja entisestään heikentänyt jo vakavaa ulkoista epätasapainoa.
In short, the Finnish economy showed all the symptoms of a looming exchange rate crisis.
Kesäkuussa 1989 ongelma yritettiin ratkaista revalvoimalla valuuttaa 4 prosenttia.
From 1990, the economic downturn was rapid.
Vuodesta 1990 alkaen talouskasvu taantui nopeasti.
A year after the 1989 revaluation, most growth indicators were pointing downwards.
Kun yksi vuosi oli kulunut vuoden 1989 revalvaation jälkeen, useimmat talouden indikaattorit osoittivat alaspäin.
Stock and dwelling prices had already been falling for a year, exports to the west were stalling and those to the east were collapsing, while domestic demand, having been the engine of growth throughout the boom, was rapidly weakening.
Osakkeiden ja asuntojen hinnat olivat laskeneet jo vuoden ajan, lännen vienti veti hitaasti ja idän vienti oli romahtanut, kun taas kasvun moottorina koko nousu kauden ajan toiminut kotimainen kysyntä heikentyi nopeasti.
In sum mer 1990, the economy began to contract, and the slide quickly turned into a free fall.
Kesällä 1990 talouskasvu alkoi supistua, ja kasvun supistuminen muuttui nopeasti vapaaksi putoamiseksi.
By the beginning of 1991, demands for devaluation were becoming increasingly frequent, the credibility of the exchange rate peg was being rapidly eroded, and interest rates were on the rise.
Vuoden 1991 alkuun mennessä devalvaatiovaatimuksia esitettiin yhä useammin, valuuttakurssikiinnityksen uskottavuus rapistui nopeasti ja korot oli vat nousussa.
An increase in interest rates would have been difficult to administer without abandoning the peg — capital inflows were already becoming prohibitively costly to sterilise.
Tämä vaatimaton revalvaatio riitti kääntämään pääoma virran rahoitusmarkkinoilla.
The modest revaluation was enough to turn the tide in the financial market; Finnish interest rates were now able to diverge from the European level.
Suomen korot saattoivat nyt lähteä kehittymään eri suuntaan kuin Euroopassa.
Unfortunately, the move came too late and its consequences were more dramatic than desired: almost immediately, revaluation pressures turned into devaluation pressures.
Valitettavasti se tapahtui liian myöhään ja sen seuraukset olivat toivottua dramaattisemmat, sillä revalvaatio-
Still committed to restoring the credibility of the monetary regime, the government and the Bank of Finland resisted pressures to devalue.
Hallitus ja Suomen Pankki olivat edelleen sitoutuneet palauttamaan rahapolitiikan regiimin uskottavuuden ja kestivät devalvaatiopaineet.
Instead, in June 1991, in an attempt to support the currency by strengthening ties to the European Monetary System, the composition of the basket to which the Finnish markka was pegged was changed to correspond to that of the official ecu, while maintaining the external value of the currency.
Sen sijaan kesäkuussa 1991, kun valuuttaa pyrittiin tukemaan vahvistamalla siteitä Euroopan valuuttajärjestelmään (EMS), muutet-
Index, December 1990 = 100
Indeksi, ioulukuu 1990 = 100
Stock prices Dwelling prices
Osakehinnat Asuntohinnat
I Annual credit losses (left axis) — Nonperforming loans (right axis) — Cumulative credit losses (right axis)
_BAR_ Vuosittaiset luottotappiot (vasen asteikko) — Järjestämättömät lainat (oikea asteikko) — Kumulatiiviset luottotappiot (oikea asteikko)
markka with the stable EMS the currency would gain credibility and stability.
Vaikka ecukiinnitys oli yksipuolinen, toivottiin, että yhteyden luominen Suomen markan ja vakaan EMSin välille vahvistaisi valuutan uskottavuutta ja vakautta.
interest rate at close to 12 % which, against the back ground of the contracting economy, was judged clearly unsustainable by the financial market.
kin väliaikaiseksi. Keväällä 1992 pääomien ulosvirtaus alkoi jälleen ja valuuttaa kohtaan kertyi paineita.
On 8 September 1992, after the Bank of Finland had once again exhausted its currency reserves, the Finnish markka was allowed to float.
Syyskuun 8. päivänä 1992, kun Suomen Pankki oli jälleen kerran tyhjentänyt valuuttavarantonsa, Suomen markka laskettiin kellumaan.
It soon became apparent that the change in the basket composition did little to improve credibility; the new peg turned out to be short-lived.
Pian kävi ilmeiseksi, että korin koostumuksen muuttamisella ei juurikaan onnistuttu parantamaan uskotta vuutta; uusi kiinnitys osoittautui lyhytaikaiseksi.
In autumn 1991, as the depth of the recession was beginning to be understood in the financial markets, the pressure on the markka became insurmountable.
Syksyllä 1991, kun rahoitusmarkkinoille alkoi selvitä taantuman syvyys, paineet markkaa kohtaan kävivät kestämättömiksi.
From the beginning of the year to November, the Bank of Finland lost 80 % of its for eign exchange reserves, and shortterm interest rates reached 15 %.
Vuoden 1991 alun ja marraskuun välisenä aikana Suomen Pankki menetti 80 prosenttia valuuttavarannostaan ja lyhyet korot nousivat 15 pro senttiin.
In November, after trade unions had rejected an emergency package containing a collective wage cut, the markka was devalued by 12.3 %.
Marraskuussa, kun ammattiliitot olivat hylänneet hätäpaketin, johon sisältyi yleinen palkkojen alennus, markka devalvoitiin 12,3 prosenttia.
After the exchange rate peg was abandoned, the Bank of Finland started to cut its policy rates in frequent incremental steps.
Kun valuuttakurssikiinnityksestä oli luovuttu, Suomen Pankki alkoi alentaa ohjauskorkojaan useassa vai heessa.
During the first six months of float ing, monetary conditions eased substantially: the threemonth rate came down by 8 percentage points to below 9 % while the markka lost more than 20 % of its external value.
Kellutuksen ensimmäisen puolen vuoden aikana rahatalouden olosuhteet kevenivät huomattavasti: 3 kuukauden korko laski 8 prosenttiyksikköä alle 9 pro senttiin samalla kun markka menetti yli 20 prosenttia ulkoisesta arvostaan.
Altogether, the Finnish currency depreciated by more than 30 % against the ecu basket from March 1991 to March 1993.
Suomen markka heikentyi yhteensä yli 30 prosenttia suhteessa ecukoriin maaliskuun 1991 ja maaliskuun 1993 välisenä aikana.
In early 1993, it was obvious that the markka had undershot its equilibrium value.
Vuoden 1993 alussa oli selvää, että markka oli alittanut tasapainokurssinsa.
It was likewise clear that, given the highly fragile situation of the Finnish economy, no attempt to reintroduce a fixed exchange rate would gain credibility in the financial markets.
Samoin oli selvää, että Suomen talouden erittäin heikon tilan vuoksi kiinteän kurssin palauttaminen ei olisi ollut uskottava rahoitusmarkkinoilla.
The devaluation enabled interest rates to be cut and, over the subsequent months, the Bank of Finland managed to restore part of its currency reserves.
Devalvaation ansiosta korkoja voitiin alentaa, ja seuraa vina kuukausina Suomen Pankki onnistui palauttamaan osan valuuttavarannostaan.
However, the relief proved to be temporary.
Helpotus osoittautui kuiten
Monetary and exchange rate developments
Raha-ja valuuttapoliittinen kehitys
As financial markets were exposing the fragility of the new-found monetary stability, tensions started to mount in the labour market.
Samalla kun rahoitusmarkkinat paljastivat juuri saavutetun rahoitusmarkkinoiden vakauden näennäiseksi, jännitteet alkoivat kasvaa työmarkkinoilla.
After a general wage freeze throughout 1992-93, labour market sentiment changed as the economy left the bottom of the recession behind and entered the initial stages of recovery.
Vuosien 1992-1993 yleistä palkkajäädytystä seurasi työmarkkinoiden perusvireen muutos, kun talous kääntyi nousuun taantuman pohjasta ja noususuhdanne alkoi.
Symptoms of 'adjustment fatigue' became apparent in 1994 and wage demands started to rise again despite an unemployment rate of close to 18 %.
Vuonna 1994 alkoi näkyä merkkejä "sopeutumisväsymyksestä" ja palkkavaatimukset alkoivat jälleen nousta, vaikka työttömyys oli lähes 18 prosenttia.
The wage round in the autumn of 1994 resulted in fairly high (4 to 5 %) contract increases.
Syksyn 1994 työehtosopimusneuvotteluissa sovittiin melko korkeista (4-5 %) sopimuspalkkojen korotuksista.
In order to provide the markka with a nominal anchor, and to ensure that the expected real exchange rate appreciation would take place through nominal appreciation rather than through higher inflation, the Bank of Finland followed Sweden and the UK by announcing, in February 1993, an inflation target of about 2 % (on average).
Suomen Pankki halusi antaa markalle nimellisen ankkurin ja varmistaa, että odotettu reaalisen valuuttakurssin vahvistuminen tapahtuisi nimellisen vahvistumisen pikemmin kuin kiihtyvän inflaation kautta.
The inflation target was defined in terms of underlying inflation, i.e. the CPI from which the effects of taxes, subsidies, and housing expenses had been excluded.
Sen vuoksi se seurasi Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan esimerkkiä ja otti helmikuussa 1993 rahapolitiikan tavoitteeksi noin 2 prosentin inflaation ("keskimäärinäTavoitteen saavuttamista mitataan pohjainflaation avulla, joka lasketaan kuluttajahintaindeksistä poistamalla siitä verojen, tukien ja asumiskustannusten vaikutus.
Allowing for the lags of monetary policy, it was decided that the target would be effective from 1995.
Rahapolitiikan välittymisen viiveiden vuoksi pää tettiin, että tavoite olisi voimassa vuodesta 1995.
The months after the 1994 wage round constituted the first real test of the Bank of Finland's inflation targeting regime.
Syksyn 1994 palkkakierrosta seuranneet kuukaudet muodostuivat Suomen Pankin inflaatiotavoitteeseen tähtäävän rahapolitiikan ensimmäiseksi varsinaiseksi koetinkiveksi.
Until 1994, the contracting economy and wage freeze had made disinflating relatively easy, and the bank had been able to cut interest rates repeatedly.
Vuoteen 1994 inflaation hidastaminen oli ollut suhteellisen helppoa supistuvan talouskasvun ja jäädytettyjen palkkojen vuoksi ja Suomen Pankki oli onnistunut laskemaan korkoja useaan otteeseen.
The outcome of the 1994 wage round, however, posed a clear risk to price stability.
Vuoden 1994 työmarkkinaratkaisu oli kuitenkin selkeä riski hintavakaudelle.
Although a once-and-for-all upward correction in wages was not seen by itself to endanger the inflation target, there was a concern about 'second round' effects on prices, and about a consequent return of the economy to a spiral of high nominal wage increases and high inflation.
Vaikka kertaluonteisen palkankorotuksen ei sinänsä katsottu vaarantavan inflaatiotavoitetta, pelättiin, että se vaikuttaisi epäsuorasti hintoihin ja että talous joutuisi siten uudelleen korkeiden nimellispalkkojen korotusten ja nopean inflaation kierteeseen.
Soon after the announcement of the inflation target, the Finnish markka began to recover, supported by an emerging export boom and a rapidly improving external balance.
Pian inflaatiotavoitteen ilmoittamisen jälkeen markka alkoi vahvistua vahvan viennin ja nopeasti kohentuvan ulkoisen tasapainon tukemana.
The markka was also boosted by the realisation that, against expectations, the depreciation was not feeding into domestic prices.
Markkaa vahvisti myös se, että heikentyminen ei - vastoin odotuksia - ollut siirtynyt kotimaisiin hintoihin.
A number of factors contributed to the unexpectedly moderate inflation pressures.
Useat tekijät vaikuttivat odottamattoman maltillisiin inflaatiopaineisiin.
First, the deep recession and the very high unemployment brought a general wage freeze until 1994, and caused actual reductions in nominal wages in many sec tors.
Ensinnäkin syvä taantuma ja erittäin korkea työttömyys jäädyttivät palkat yleisesti vuoteen 1994 saakka. Useilla aloilla nimellispalkat jopa laskivat.
Second, import prices never fully reflected the changes in the exchange rate — importers, having enjoyed high profit margins in the overheated markets of the late 1980s, had to aggressively cut their margins to maintain their market shares in the shrinking market.
Toiseksi valuutta kurssimuutokset eivät lopulta näkyneet täysimääräisinä tuontihinnoissa - tuontiyritysten, jotka tekivät suuria voittoja 1980luvun lopun ylikuumentuneilla markkinoilla, oli pienennettävä katteitaan voimakkaasti säilyttääkseen markkinaosuutensa kutistuvilla markkinoilla.
Adding to these was the direct effect of falling interest rates on the CPI.
Näiden lisäksi korkojen lasku vaikutti suoraan kuluttajahintaindeksiin.
As a result, CPI inflation stayed on a downward path throughout 1993 and, by early 1994, fell to practically zero.
Niinpä KHPllä mitattu inflaatio pysyi hidastuvana koko vuoden 1993 ja laski käytännössä nollaan vuoden 1994 alussa.
The underlying inflation, the Bank of Finland's target variable which does not include housing-related capital costs, followed with a lag, falling below the 2 % target value in early 1994 — well ahead of the schedule planned by the bank.
Pohjainflaatio, Suomen Pankin tavoitemuuttuja, johon ei sisälly asumiseen liittyviä pääomakustannuksia, seurasi viiveellä ja hidastui alle 2 prosentin viitearvon vuoden 1994 alussa -hyvissä ajoin ennen Suomen Pankin tavoittelemaa ajan kohtaa.
The Bank of Finland responded to re-emerging inflationary pressures by increasing its tender rate in three steps from around 5 % in December 1994 to 6 % in June 1995.
Suomen Pankki vastasi uudelleen ilmaantuneisiin inflaatiopaineisiin korottamalla huutokauppakorkoansa joulukuun 1994 ja heinäkuun 1995 välisenä aikana kolmessa vaiheessa noin 5 prosentista 6 prosenttiin.
The rate increases were widely criticised as premature, given the still fragile state of the recovery.
Koronnostot saivat laajaa arvostelua osakseen ja niitä pidettiin ennenaikaisina, koska talouden elpyminen oli vielä heiveröisessä vaiheessa.
However, the determined actions served to establish the central bank's anti-inflationary credibility, and paved the way for a wide endorsement of its inflation target throughout the Finnish economy.
Määrätietoisella toiminnallaan keskuspankki onnistui kuitenkin vahvistamaan politiikkansa uskottavuutta ja pohjustamaan inflaatiota voitteen laajaa hyväksymistä.