natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In Greece and Italy, the figure was around one in six, in the UK, one in eight as
Vuonna 1994 vain 5 prosenttia työssä käyvistä naisista luokiteltiin tähän ammattiryhmään, kun vastaava osuus mie
1994, 1472% of women with no qualifications beyond basic
Vähintään viimeisten 20 vuoden ajan naiset ovat yksinään vastanneet unionin työvoiman kasvusta, ja
Overall, therefore, proportionately more women than men are employed in jobs likely to require relatively high levels of skills and qualifications.
Sama pätee aktiivisiin työvoima toimiin, joilla on joissakin maissa taipumus kohdistua työttömiksi rekisteröityneisiin pikemminkin kuin niihin, jotka eivät ehkä ole rekisteröityneet työttömiksi mutta jotka silti haluaisivat hakea työtä.
At the same time, more detailed study suggests that a much smaller proportion of these women than men work in private business as opposed to the public sector — in education, for example — and that, in general, their level of authority and responsibility tends to be lower than that of men.
Useissa maissa koulutukseen ja työtaitojen kehittämisohjelmiin voidaan valita myös naisia, jotka palaavat työelämään, olivatpa he rekisteröi-
Summary and conclusions: trends and strategies
Yhteenveto ja johtopäätökset: suuntaukset ja strategia tyneitä työttömiksi tai eivät.
Nevertheless, the evidence suggests that both access to continuing train ing and its focus are closely related to educational attainment levels, so that the least qualified and those most vulnerable to changing skill needs are the least likely to receive it.
Tutkimustulokset viittaavat kuitenkin siihen, että sekä pääsy jat kuvaan koulutukseen että sen tavoitteet liittyvät läheisesti koulutustasoon siten, että vähiten koulutetut ja muuttuville tai tovaatimuksille alttiimmat työntekijät eivät yleensä saa jat kuvaa koulutusta.
devolution of delivery to the re gional and local level, together with the increased involvement of the business community both to advise on the content of courses and to play a more active part in training itself.
Jäsenvaltioissa on ollut yleinen pyrkimys saada koulutustarjonta paremmin vastaamaan paikallisia ja yksilöllisiä tarpeita. Tähän on liittynyt laaja toimintojen hajauttaminen alueelliselle ja paikalliselle tasolle sekä yri tysmaailman kasvanut panos kurssien sisällön neuvonnassa ja aktiivisemman roolin ottamisessa itse koulutuksessa.
At the same time, there is a growing emphasis in many Member States on individuals taking a greater responsibility themselves for identifying and meeting their own training needs.
Samalla mo nissa jäsenvaltioissa korostetaan yhä enemmän yksilöiden itsensä kasvavaa vastuuta koulutustarpeidensa tunnistamisessa ja tyydyttämisessä.
Moreover, advantage has been widely taken of new technologies and more flexible forms of learning (using, for example, a variety of different media) in order to reduce learning time and improve access.
Lisäksi uusia tekniikoita ja joustavampia oppimistapoja on käytetty laajalti hyväksi (esim. käyttämällä erilaisia opetusvälineitä), jotta voitaisiin lyhentää oppimiseen kuluvaa aikaa ja parantaa tietojen saatavuutta. vuutta.
Nevertheless, in almost all countries in the Union, participation rates of women of 15 to 24 in education and training are similar to those of men, though, in general, fewer study science, engineering and technology-related subjects.
1980luvun loppupuolella, jolloin uusien työpaikkojen nettomäärä lisääntyi nopeasti, työn tuottavuuden kasvu oli keskimäärin hieman alle kaksi prosenttia vuodessa koko unionissa.
Equality in the acquisition of initial educational qualifications has, therefore, either already been achieved or is in process of so being.
Tämä on vähemmän kuin aiempien nousukausien aikana, mutta se auttoi lisäämään työllisten määrää.
Equality for women in securing access to jobs commensurate with their skill levels remains.
Vuosina 1990-1994 työn tuottavuuden kasvuaste oli suurin piirtein sama.
Women who leave the labour market when they have children face particular problems when they return.
Työnantajat näyttävät toisin sanoen vähentäneen työvoimaansa suhteessa tuotannon kasvuasteen laskuun.
This seems also to be the case for those employed in small companies, which account for 70% of employ ment in the Union and which are the main source of new job creation, because of the relative lack of re sources, both human and financial, to provide adequate training.
Näin näyttää olevan myös pienyrityksissä työskentelevien kohdalla. Vaikka pienyritykset työllistävät unionin työntekijöistä 70 prosenttia ja niissä syntyy suurin osa uusista työpaikoista, pienyrityksiltä puuttuu sekä työvoimaa että rahoitusta riittävän koulutuksen tarjoamiseksi.
In a number of Member States, there fore, such workers are included in priority groups for publiclyfunded provision.
Monissa jäsenvaltioissa tällaiset työntekijät kuulu vat sen vuoksi erityisryhmiin, joiden koulutusta rahoitetaan julkisista varoista.
This illustrates the common tendency for lifelong learning to be a shared responsibility be tween government, business and employers' organisations, trade unions and individuals.
Tämä kuvaa yleistä suuntausta, jonka mukaan elinikäinen opiskelu toteutetaan hallituksen, työnantajajärjestöjen, ammattiyhdistysten ja yksilöiden yhteistoimin.
Accelerating changes in technology and the intensification of international competition have together increased the pace of structural change in the economy and the need for the work force to learn new skills.
Kiihtyvässä tahdissa tapahtuvat tekniset muutokset ja kansainvälisen kilpailun kiristyminen ovat yhdessä nopeuttaneet talouselämän rakenteellista muutosta ja työntekijöiden tarvetta oppia uusia taitoja.
As a result, there is increasing concern in Member States to ensure that the training provided is relevant to changing labour market requirements both through monitoring quality and through trying to forecast new demands.
Jäsenvaltiot kantavatkin yhä enemmän huolta siitä, että koulutustarjonta on suhteessa työmarkkinoiden muuttuviin vaatimuksiin, ja pyrkivät tämän vuoksi valvomaan koulutuksen laatua ja ennustamaan tulevia tarpeita.
Point 2: Increasing the employmentintensity of growth
Kohta 2: Talouskasvun työllisyysvaikutusten lisääminen
Output and employment growth in the Union
Tavoitteena elinikäinen opiskelu
Towards lifelong learning
Tuotannon ja työllisyyden kasvu unionissa
Much, however, remains to be done.
Tilanne on ollut päinvastainen Yhdysvalloissa ja Japanissa.
These same concerns have led to growing emphasis not only on the education and initial training of young people but also on the need for continuing training throughout an individual's working career.
Yhdysvalloissa työn tuottavuuden kasvu on ollut jatkuvasti unionin tason alapuolella viimeisten 20 vuoden ajan eli keskimäärin vain hieman yli 0,5 prosenttia vuodessa.
This is encouraged in some Member States through statutory entitlement to training or study leave (in Belgium and Denmark, for example), in most through collective agreements between the social partners.
Japanissa, jossa työn tuottavuus 1980luvulla kasvoi jatkuvasti enemmän kuin unionissa eli keskimäärin kolme prosenttia vuodessa, työn tuottavuus laski taantumavuosina 19921994.
In addition, financial in centives in the form of tax relief on expenditure are widely available, funded in part by levies on firms.
Vaikka BKT pysyi käytännöllisesti katsoen vakiona, työllisten määrä kasvoi hieman ja työttömyys säilyi alhaisena.
A rise in GDP growth has usually been followed by an increase in employment some time later, the full effect taking a number of years to come through fully.
Nämä samat huolenaiheet ovat johtaneet siihen, että yhä enemmän painotetaan nuorten koulutuksen lisäksi myös jatkuvaa koulutusta läpi koko työelämän.
A common tendency in Member States has been to try to make train ing provision more responsive to local and individual needs.
Työllisyyden kasvu unionissa on pitkään läheisesti seurannut BKT:n kasvua. BKT:n kasvu on
Summary and conclusions : trends and strategies and 1994.
Yhteenveto ja johtopäätökset: suuntaukset ja strategia
employment growth by around 2%, reflecting the underlying increase in labour productivity (or more precisely, output per person employed) (Graph 3, in which GDP growth is lagged 6 months to allow in some degree for the delayed response of employment to a change in output).
Työllisyysvaikutusten tehostaminen ovat siksi olleet huomattavasti suuremmat Yhdysvalloissa kuin Euroopan unionissa. Japanissa tuottavuuden kasvu on taantuman alettua laskenut nollaan tai sen alapuolelle, mikä on säilyttänyt työllisyyden ennallaan.
In the latter part of the 1980s, during the period of high net job creation, labour productivity growth averaged slightly under 2% a year across the Union as a whole, lower than during earlier periods of economy recovery and helping to increase the numbers in work.
Kaikissa unionin maissa on ollut sama ongelma: talouskasvun työllisyysvaikutusten lisääminen on ristiriidassa korkean tuottavuuden kasvun kanssa.
In the four years between 1990 and 1994, the rate of labour productivity growth was much the same.
Tuottavuuden kasvun on oltava aivan yhtä tärkeällä sijalla, jotta voitaisiin ylläpitää ja parantaa kilpailukykyä, mikä puolestaan nopeuttaa tuotannon kasvua ja työpaikkojen syntymistä.
Employers, in other words, appear to have adjusted their work forces downwards in line with the depressed rate of output growth.
Mahdollinen ratkaisu tähän ongelmaan on parantaa työllisyyttä niillä talouden sektoreilla, jotka ovat perinteisesti olleet työvoimavaltaisia.
The difference in experience be tween Europe and these two countries was particularly marked for nonmanufacturing sectors where most of the job growth occurred.
Erot tilanteissa Euroopan ja näiden kahden maan välillä olivat erityisen selviä muilla kuin teollisuussektorilla, jolla useimmat työpaikat syntyivät.
In the US, especially, labour productivity growth in manufacturing — where a relatively high proportion of output is traded internationally and where accordingly the maintenance of competitiveness is of particular importance — was similar during the 1980s, at around 3% a year, to the average in the European Union and fell only slightly in the recent recession.
Erityisesti Yhdysvalloissa työn tuottavuuden kasvu teollisuudessa, jossa suhteellisen suuri osuus tuotannosta suuntautuu vientiin ja jossa sen vuoksi kilpailukyvyn ylläpito on erityisen tärkeää, oli 1980luvulla noin kolme prosenttia vuodessa eli lähellä Euroopan unionin keskiarvoa; työn tuottavuus laski vain hieman viime taantuman aikana.
Growth of labour productivity in the Union in manufacturing during the recession was much the same as during the preceding period of upturn.
Työn tuottavuuden kasvu unionin teollisuudessa taantuman aikana oli paljolti samansuuruinen kuin edellisen nousukauden aikana.
In Japan, on the other hand, where labour productivity in manufacturing increased by more than 6% a year between 1987 and 1990, it fell
Toisaalta Japanissa, jossa työn tuottavuus teollisuudessa kasvoi yli 6 prosenttia vuodessa vuosina 19871990, se laski merkittävästi taantuman aikana, jolloin se oli vain noin 1,5 prosenttia vuodessa.
This contrasts with the experience in the US and Japan.
Viimeisten 15 vuoden kokemus ten perusteella voidaan sanoa, että suuri BKT:n kasvu ei riitä ylläpitämään korkeaa työllisyysastetta.
In the US, the growth of labour productivity has been consistently below the rate in the Union over the past 20 years, averaging only just over 7
Toisaalta mikään unionin maa ei ole onnistunut korkean työllisyysasteen ylläpitämisessä tänä ajanjaksona ilman tiettyä taloudellisen kasvun vä himmäistasoa.
2 substantially to only around 172% a year during the recession.
1990-luvul-la vain harvat jäsenmaat ovat lainkaan onnistuneet kasvattamaan työllisyyttä.
In Japan, where labour productivity in the 1980s grew by consistently more than in the Union at an average of over 3% a year, it declined in the years of recession between 1992
Kuten edeltäneinä viitenä vuotena, kaikissa kolmessa uudessa jäsenmaassa työn tuottavuuden kasvu teollisuudessa vuosina 1990-1994 oli paljon suurempi kuin muilla sektoreilla.
By contrast, in non-manufacturing, labour productivity growth in the US has averaged under 7,% a year since 1980, well below the annual average
Tämä oli tilanne myös Luxemburgissa ja Alankomaissa, joissa työn kokonaistaloudellinen tuottavuus ei kasvanut lainkaan 1990-luvulla, kun taas teollisuudessa saavutettiin noin kahden prosentin vuotuinen kasvu.
According to the data used here, during the years of recession be tween 1990 and 1994, in Ireland, GDP growth of 4% a year was re quired to achieve any increase at all in employment, in Denmark, Spain, Italy and Sweden, 27,%, in Belgium, Germany, Finland and the UK, around 2%, while in Luxembourg and the Netherlands, employment rose at much the same rate as GDP.
Vertailun vuoksi voidaan mainita, että muualla kuin teollisuudessa tuottavuuden kasvu Yhdysvalloissa on ollut keskimäärin alle 0,5 prosenttia vuodessa vuodesta 1980 lähtien eli selvästi alle Euroopan unionin vuosittaisen keskiarvon, joka on 1,5 prosenttia.
This picture of marked differences in productive growth in the 1990s is little altered if a different measure of employment — and productivity — is used instead.
Kasvun työllisyysvaikutukset näillä sektoreilla, joilla suurinta osaa tuotannosta ei myydä ulkomaille,
Changes in GDP and employment, 1980-94
BKT:nja työllisyyden muutokset, 1980-94
Annual change(%)
Vuotuinen muutos (%)
All countries in the Union have confronted the dilemma that attempting to raise the employmentintensity of growth may conflict with the equally important aim of trying to achieve high rates of productivity increase in order to maintain and improve competitiveness and thereby boost output growth and the rate of job creation.
Samalla eri maiden välillä on ollut merkittäviä eroja toteutuneen taloudellisen kasvun työllisyysvaikutuksessa eli toisin sanoen työn tuottavuuden nousuasteessa. Käytettävissä olevien tietojen perusteella taantumavuosina 1990-1994 Irlannissa tarvittiin neljän prosentin vuosittainen BKT:n kasvu, jotta työllisyydessä tapahtui minkäänlaista paranemista.
Summary and conclusions : trends and strategies to raise employment on sectors of the economy with traditionally high la bour intensity.
Yhteenveto ja johtopäätökset: suuntaukset ja strategia missa muissa unionin osissa (Ruotsissa BKT laski 3,5 prosenttia vuosina 1990-1994 ja Suomessa yli 10 prosenttia).
may, either directly or indirectly, supply the sectors which are in volved.
Lisäksi nekin sektorit, jotka eivät ole suoraan mukana kansainvälisessä kaupassa, saattavat joko suoraan tai epäsuorasti toimittaa hyödykkeitä niille sektoreille, jotka ovat siinä mukana.
Equally, a growing number of service activities are becoming internationally traded which further narrows the scope for action, though in many of these sectors low costs per se tend not to be the main determinant of competitiveness.
Samoin yhä useammat palvelut siirtyvät kansainvälisen kaupan piiriin, mikä edelleen kaventaa toimintamahdollisuuksia, vaikka monilla näistä sektoreista alhaiset hinnat sinänsä eivät liene tärkein kilpailukykyä määräävä tekijä.
prevailing tendency — and, there fore, to compensate for a reduction in labour productivity by a rise in capital productivity.
tuotantotasolla käytetyn suuremman henkilömäärän aiheuttama vaikutus tuotantokustannuksiin.
The difficulty here is that in many sectors there may be only limited scope for substituting labour for capital without reducing overall productivity and raising production costs, though in the present state of knowledge, and the lack of any reliable way of measuring capital productivity, it is impossible to identify what that scope is.
Ongelmana tässä on se, että monilla sektoreilla saattaa olla vain niukasti mahdollisuuksia korvata pääoma työvoimalla laskematta kokonaistuottavuutta ja nostamatta tuotantokustannuksia, vaikkakin nykyisen tiedon va lossa ja luotettavan pääoman tuottavuuden mittaustavan puuttuessa on mahdotonta määrittää, mitkä nämä mahdollisuudet olisi vat.
At the same time, the effect on production costs in the traded-output sectors of higher than minimum costs in other parts of the economy will in many cases be very small.
Hallitukset kuitenkin tiedostavat yleisestä työajan lyhentämisestä mahdollisesti seuraavat kustannus- ja tehokkuusvaikutukset tie tyillä sektoreilla.
Moreover, the possible alternative of having large numbers of people out of work will also affect an economy's competitiveness, not only because of the costs of supporting them but also because of the social unrest and tension which is likely to be caused.
Toisin sanoen yleisesti tunnustetaan, että työajan lyhentämisen mahdollisuudet vaihtelevat sektoreittain samoin kuin siitä mahdollisesti aiheutuvat kustannukset tai edut.
In all three new Member States, labour productivity growth in manufacturing was much higher than in nonmanufacturing during the period 1990 to 1994, as over the preceding five years.
Avain jatkuvaan työllisyyden kasvuun pitkällä aikavälillä onkin sellaisten erittäin tuottavien ja kilpailukykyisten sektorien laajentaminen, joilla työpaikkoja syntyy suoraan ja jotka ennen kaikkea tukevat työllisyyden kehitystä muilla talouden sektoreilla.
All three, therefore, succeeded in combining relatively high employmentintensity of growth in the nonmanufacturing sector with relatively high productivity growth in manufacturing.
Samalla vaikutukset tuotantokustannuksiin sektoreilla, joilla tuo tanto suuntautuu vientiin ja joilla kustannukset ovat korkeammat kuin vähimmäiskustannukset muilla talouden alueilla, ovat monissa tapauksissa hyvin pienet.
This was also the case in Luxembourg and the Netherlands, where despite labour productivity in the economy as a whole not increasing at all in the 1990s, in manufacturing, growth of around 2% a year has been achieved.
Lisäksi se vaihtoehto, että suuret ihmisjoukot olisivat työttöminä, vaikuttaa myös kansantalouden kilpailukykyyn.
Nevertheless, the key to sustained employment growth in the longterm is the expansion of highly productive, competitive sectors, which create jobs directly but even more importantly underpin em ployment creation in other sectors of the economy through the income they generate.
Tämä ei johdu vain työttömien ylläpitokustannuksista vaan myös työttömyyden mahdollisesti aiheuttamasta yhteiskunnallisesta levottomuudesta ja jännityksestä.
Reduced working time as a means of increasing employment
Työllisyyden parantaminen työaikaa lyhentämällä
A further approach, which is complementary rather than an alternative, is to seek to increase the number of people employed for a given level of labour input — in other words, to share the available work between more people by re ducing the average time that each person works.
Vaikka työllisyysvaikutusta on vaikea arvioida, pitkällä aikavälillä keskimääräinen työaika on yleensä lyhentynyt unionin jäsen maissa, mikä on myötävaikuttanut työllisten kokonaismäärän lisääntymiseen tai ennallaan pysymiseen.
As noted below, a number of Member States have pursued such a policy, if in some cases to a limited extent, though, as also noted, there are potential problems in trying to enforce working hours centrally.
Nopean työllisyyskasvun vuosina 19851990 keski määräinen työviikko lyheni hieman alle 40 tunnista 39 tuntiin. Lyhennys toteutui lähes kokonaan muualla kuin teollisuudessa.
How far the differential rate of growth of productivity has been the result of a conscious employ ment policy in these Member States is hard to judge, but in these countries relatively high priority has been attached to maintaining high levels of employment and, as noted below, a number of measures have been taken to encourage more people to be employed at a given level of output.
Toinen lähestymistapa, joka on täydentävä pikemminkin kuin vaihtoehto, on pyrkiä lisäämään työssä käyvien määrää tietyllä työmäärän tasolla eli toisin sanoen jakaa olemassa olevaa työtä ihmisten kesken lyhentämällä työntekijöiden keskimääräistä työaikaa.
Though in Finland and Sweden, employment has fallen in the 1990s and unemployment has risen substantially, this has been in the context of a much deeper recession than in most other parts of the Union (GDP declined by 37,% in Sweden between 1990 and 1994, by over 10% in Finland).
Monet jäsenvaltiot ovatkin harjoittaneet tällaista politiikkaa (joskin rajoitetussa määrin joissakin ta pauksissa), vaikka työajan lyhentäminen yleisillä sopimuksilla voikin olla vaikeaa.
A widespread, though very gradual, trend is evident across the Union towards greater flexibility in work ing time arrangements.
Koko unionissa vallitsee laaja, joskin vähittäinen, suuntaus suurempaan joustavuuteen työaika järjestelyissä.
Though increased flexibility does not inevitably lead to a reduction in average working-time and, therefore, to more people being employed for any given level of output, the trend has been accompanied by a growth of parttime working, a reduction in the standard fulltime week and the introduction in a number of countries of career break options.
Vaikka jouston lisääntyminen ei välttämättä lyhennä työaikaa ja näin lisää työllisten määrää tietyllä tuotannon tasolla, tähän suuntaukseen on liittynyt osaaikatyön lisääntyminen, normaalin työviikon lyheneminen ja sapattivapaiden käyttöönotto monissa maissa.
Although in many Member States, working time is a matter for negotiation between the social partners, there are a number of ways in which governments can influence develop ments, in particular by removing legislative or regulatory obstacles to a reduction in average hours worked (including, for example,
Vaikka monissa jäsenmaissa työaika on työmarkkinaosapuol
Moreover, even if the sectors concerned are not directly engaged in international trade they
Tärkeä tekijä tällaisessa lähestymistavassa on minimoida tietyllä
A key aspect of such an approach is to minimise the effect on production costs of more people being employed for a given level of output.
Vaikka keskimääräinen työviikko lyheni edelleen seuranneina taantumavuosina 1990-1994,
Though the impact may have been limited across the Union as a whole, especially since 1990, efforts have been made in a number of Member States to reduce working-time as a means of expanding the numbers employed.
Vaikka työllisyysvaikutus on saattanut erityisesti vuoden 1990 jälkeen olla rajallinen unionissa kokonaisuutena, monet jäsenvaltiot ovat yrittäneet lyhentää työaikaa työllisten määrän lisää miseksi.
In most cases, in the past these have been directed at in fluencing the outcome of collective agreements and in many countries, such as Denmark, Germany, France and Belgium, reductions in the normal working week were made in a number of sectors during the 1980s.
Useimmissa tapauksissa näillä toimilla on yritetty vaikuttaa työehtosopimusten sisältöön ja monissa maissa, kuten Tanskassa, Saksassa, Ranskassa ja Belgiassa, normaalia työviikkoa on lyhennetty monilla sektoreilla 1980luvulla.
turing, they remained virtually un changed.
asiasta keskustellaan parhaillaan aktiivisesti.
In genera], however, there is little evidence that reductions in working time were a major factor in preserving jobs over this period or that the use of temporary short-time working to keep people in jobs was widespread.
Vaikka useimmissa tapauksissa perustyöehdot eivät ole merkittävästi heikommat kuin kokopäiväisten työntekijöiden, osa-aikaisia työn tekijöitä saatetaan kuitenkin ran gaista monin tavoin, mitä tulee esimerkiksi urakehitykseen ja ammattiyhdistysoikeuksien käyttämiseen.
While in a number of Member States, legislation has also been in troduced in this area, this has tended to take the form of trying to limit the maximum number of hours worked per day or per week primarily for health and safety reasons rather than specifically to increase the number of people in work.
lyheneminen tapahtui hitaammin kuin edeltävänä ajanjaksona. Teollisuudessa työviikko pysyi käytännöllisesti katsoen muuttumattomana.