natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In all the other Member States, the proportion of longterm unemployment in the total increases with age
Kaikissa muissa jäsen­maissa pitkäaikaistyöttömien osuus kaikista työttömistä lisään­tyi iän myötä (kaavio 83).
Looking at the year-to-year changes in more detail, it is evident that as overall unemployment has fallen in
Vuoteen 1994 mennessä pitkäaikaistyöttömien osuus ko­konaistyöttömyydestä oli samalla tasolla kuin vuonna 1990. Aiempi­
Incidence of longterm unemployment by age group in the Union, 1994
Pitkäaikaistyöttömät ikäryhmittäin unionissa, 1994
% total unemployed
% kaikista työttömistä
D > 1 year ■ > 2 years ■ > 4 years 50
□ > 1 vuosi ■ > 2 vuotta ■ > 4 vuotta 50
The regional incidence of unemployment
Näitä kahta onkin tarkasteltava yhdes­sä, kun arvioidaan uhkaa yhden­mukaisuudelle ja työpaikkojen tarvetta.
Incidence of longterm unemployment by age group in Member States, 1994
Pitkäaikaistyöttömät ikäryhmittäin jäsenvaltioissa, 1994
% total unemployed
4 kaikista t\ röttömstä stä
Ü > 1 year ■ > 2 years 70
D > 1 vuosi ■ > 2 vuotta '
By contrast, the 20 regions with the lowest unemployment rates were
Vuon­na 1993 alhaisin prosenttiluku oli
% labour force wÅ J
% työvoimasta
Participation rates, 1993
M2 Työvoimaan osallistumisaste, 1993
The rate of participation (defined as active population in relation to popu­lation aged 15 to 64) varies just as much between regions as unemploy­ment, largely reflecting differences in the proportion of women in the work force.
20:sta vaikeimmasta työttömyysalueesta 15:n työvoimaan kuulumisen aste oli jakauman alimmassa neljänneksessä.
Moreover, the regions where it is low also tend to be those where unemployment is high. In 1993, the lowest rate was 51% in Ceuta y Melilla (Spanish province in North Africa), the highest 867,% in Berlin.
Viiden muun osallistumisaste oli vain hieman tätä korkeampi lukuun ottamatta kahta Saksan uutta itäistä osavaltiota, joissa osallistumisaste oli yli 80 prosenttia.
There were 17 regions in 1993 with participation rates above 75%, of these 7 were in the UK 8 in Germany (including all the new Länder and Berlin), Denmark (counted as one region here) and Basse­Normandie (North­West France) (Map M2).
Näillä alueilla (Espanjassa ja Etelä-Italiassa) laajaan työttömyyteen liittyykin pieni osallistu misaste ja mahdollisuus työvoiman suureen kasvuun.
Of the 20 regions with the lowest participation rates, 9 were in Spain (7 of these also being among the 20 regions where unem­ployment was highest) 8 in Italy (of which 4 were among the top 20 un­employment regions), two in Greece and one in Belgium (Hainaut).
Näillä alueilla työpaikkojen lisääntyminen on toi sin sanoen kahdestakin syystä tärkeää. keää.
% working-age population (15-64) fj < 60 ]
% työikäisestä väestöstä (15-64)
A, SF, S - no regional data available
A, SF, S - ei alueellisia tietoja saatavilla d^­**
Of the 20 regions with the highest unemployment rates, therefore, 15 also had rates of participation in the bottom quarter of the distribution.
20 parhaimmasta työllisyysalueesta 16:n osallistumisaste oli unionin keskiarvoa korkeampi; seitsemän näistä on jakauman ylimmässä neljänneksessä.
The other five had participation rates which were only just above this, apart from the two new German Länder, where the partici­pation rates were over 80%.
Enemmistöllä alueista, joiden työttömyysaste on alhainen, on myös korkea osallistumisaste ja siten suhteellisen alhainen mahdollisuus työvoi man kasvuun ja muita alueita alhaisempi tarve korkeisiin työllisyyden kasvulukuihin.
In these regions (in Spain and Southern Italy), therefore, high unemploy­ment is combined with low participation and the potential for a large rise in the labour force.
Yleensä ottaen osallistumisasteessa ilmenevien erojen ottaminen huomioon näyttää korostavan työllisyyden epätasapainoa unionissa. nissa.
Of the 20 regions with the lowest unemployment rates, 16 had par ticipation rates above the Union average, 7 of these in the upper quarter of the distribution.
Muutokset työttömyyden alueellisessa vaihtelussa unionissa noussut perinteisesti alhaisen työttömyyden alueilla.
The majority of regions with low unemployment rates, therefore, also have a high rate of participation, and accordingly a comparatively low potential for labour force growth and a lower need than elsewhere for a high rate of employment growth.
Saksassa uusien itäisten osavaltioiden li säys suurensi eroa huomattavasti seitsemästä prosenttiyksiköstä 15:een.
In general, therefore, taking account of disparities in participation serves to increase the apparent scale of the problem of employment imbalances across the Union.
Entisessä Länsi-Saksassa ero suurimman ja pienimmän työt tömyysasteen välillä kapeni joskin vähemmän kuin Isossa-Britanniassa (1,5 prosenttiyksikköä vuosi na 1987-1994).
Changes in unemployment disparities in the Union
(kaavio 84 — kolmen uuden jäsen maan osalta ei ole tietoja).
During this period of recovery, therefore, there was some convergence in unemployment rates between Member States — those with the highest rates experienced on average a larger decline than those with the lowest rates.
Tällä nousukaudella tapahtui jonkin verran lähenemistä eri jäsenmaiden työttömyysluvuissa — korkeamman työttömyysasteen maissa työttömyys laski keskimäärin enemmän kuin alhaisimman työt tömyysasteen maissa.
For example, unemployment in Spain fell by 6 percentage points, from 22% to 16%, in Luxembourg,
Esimerkiksi Espanjassa työttömyys laski kuusi prosenttiyksikköä 22 prosentista 16 prosenttiin ja Luxemburgissa 1,5 prosenttiyksikköä kolmesta prosentista 1,5 prosenttiin.
In Germany, where the addition of the new Länder widened disparities considerably (from 7 percentage points to 15), in the for mer West Germany, the difference between the highest and lowest rates also narrowed, if by less than by l'/2 percentage points, from 3% to 1V2%.
Vaikka Ranskassa ei suurimman ja alhaisimman alueellisen työttömyysasteen välinen ero muuttunut tänä aikana ja ero pysyi noin kahdeksassa prosenttiyksikössä, tähän liittyi työttömyyden nousu kansallisella tasolla 10,5 prosentista 12,5 prosenttiin.
There are clear signs that disparities in regional unemployment rates across the Union as a whole tend to narrow during periods of economic growth and high rates of net job creation as occurred in the second half of the 1980s.
On selviä merkkejä siitä, että alueelliset erot koko unionin työttömyysluvuissa näyttävät pienentyvän nousukausina ja uusien työpaikkojen nettomäärän kasva essa kuten tapahtui 1980luvun jälkipuoliskolla.
There are equally clear signs that they tend to widen during periods of recession.
On myös aivan yhtä selviä merkkejä siitä, että alueelliset erot näyttävät suuren tuvan laskukausina.
Between 1990 and 1994, therefore, problem regions with the highest rates of unemployment suffered the largest increases in joblessness, so reversing the improvement in their relative position experienced over the preceding five years.
Vuosina 1990-1994 ongelma-alueilla, joilla työttömyysaste oli korkein, työttömien määrä kasvoikin eniten, mikä teki tyhjäksi niiden suhteellisessa asemassa edeltäneiden viiden vuoden aikana tapahtuneen parannuksen.
However, by 1994, after three years of recession, the disparity between Member States was larger than it had been in 1985 (4.6 compared to 4.1).
Vuonna 1994 tämä ero jäsenmaiden välillä oli kolmen taantumavuoden jälkeen suurempi kuin mitä se oli ollut vuonna 1985 (4,6 ja aiemmin 4,1).
The difference between the un employment rates in Spain and
Työttömyysasteiden ero Espanjan ja Luxemburgin välillä oli noussut 14,5 prosenttiyksiköstä 20:een.
Although in France there was no change in the gap between the highest and lowest regional unemployment rates over this period, the difference remaining at around 8 percentage points, this was in the context of a rise in national unemployment from 10V2% to 1272%.
Huolimatta tästä yleisestä erojen kaventumisesta suurimman ja pienimmän työttömyysasteen alueet eivät ole muuttuneet paljon.
Of the larger countries, only Italy experienced a widening of disparities between 1987 and 1994, the difference between the highest and lowest rates increasing from 16V2 percentage points to rates to nearly
Ne olivat monessa tapauksessa samat vuonna 1994 kuin vuonna 1987, ja silloin kun alue on muuttunut, uusi alue on yleensä sijainnut hyvin lähellä vanhaa aluetta (yleensä samalla NUTS 1 -alueella — kaavion 85 selitys kertoo, millä alueilla työttömyysaste on korkein ja alhaisin).
However, these aggregate tendencies for the Union as a whole conceal divergent trends within Member States.
Nämä koko unionia koskevat suuntaukset peittävät kuitenkin alleen vastakkaisia kehityssuuntauksia eri jäsenmaissa.
In particular, over recent years, there are equally clear signs that differences in rates of unemployment between regions in the larger countries of the Union at least have tended to narrow rather than widen.
Erityi sesti viime vuosina on ollut yhtä selviä merkkejä siitä, että eri alueiden väliset työttömyyserot ovat ainakin unionin suuremmissa maissa tuntuneet pikemminkin kaventuvan kuin suurentuvan.
The resolution of this apparent inconsistency — widening disparities in unemployment across disparity between rates of unemployment in (NUTS 2) regions, which is, of course higher than between Member States, rose from 4.2 in 1983 to 5.1 in 1985 as unemployment increased, declined only slightly to 4.9 in 1990 and then rose during the recession, but by less than the disparity between Member States.
Selitys tähän ilmeiseen epäjohdonmukaisuuteen — työttömyyserojen kasvamiseen unionin eri alueilla ja supistumiseen yksittäisten maiden sisällä — on siinä, että erot keskimääräisissä työttömyysluvuissa eri jäsenmaiden välillä ovat kasvaneet merkittävästi viime vuosina ja erityisesti viime taantuman aika na.
Trends in unemployment rates in the Union, 1983-94
Työttömyysasteen kehitys unionissa, 1983 ­ 94
Unemployment rate Disparity by country Disparity by region
Työttömyysaste Maakohtaiset erot Aluekohtaiset erot
Despite this general narrowing of disparities, the areas affected by high unemployment and those enjo­ying low rates have not changed much.
- 6 solia näkyvä kehityssuuntaus, jon­ka mukaan ero kapenee laskevan työllisyyden aikana ja kasvaa li­sääntyvän työllisyyden aikana, ei enää näytä pitävän paikkaansa jä­senmaiden sisällä.
The identity of the regions with the highest and lowest rates was in many cases the same in 1994 as in 1987 and where it changed, the new region is usually located very close to the old one (typically in the same NUTS 1 area — the key in Graph 85 lists the regions with the highest and lowest unemployment rates).
Yhdestä näkö­kulmasta tämä on rohkaisevaa, koska se merkitsee sitä, että kasvavan työttömyyden kausiin ei välttämättä liity työtilaisuuksien epäsuhdan laajeneminen. Toisesta näkökulmasta se nostaa esiin sen tärkeän kysymyksen, miksi unio­nin tasolla ilmenevät jäsenmaiden väliset erot ovat suurentuneet vii­me taantuman aikana.
1994 disparities include 1993 data for Greece
Kreikan osalta on käytetty vuoden 1993 tietoja vuoden 1994 eroa
Variations in unemployment rates by Member State, 1987, 1990 and 1994
Työttömyysasteen vaihtelu jäsenvaltioittain, 1987, 1990 ja 1994
Regions with minimum and maximum unemployment rales for each country
Pienimmän ja suurimman työttömyysasteen alueet eri maissa:
Left bar 1987. middle bar 1990, right bar 1994; no regional data for GR, IRL
Vasen pylväs 1987, keskimmäinen pylväs 1990, oikea pylväs 1994; GR, IRL - ei aluetietoja
Section 5 Developments in key features of the labour market
Jakso 5 Työmarkkinoiden keskeisten muuttujien kehitys
Changes in labour costs relative to productivity exceeded the rise in average real labour costs over this period.
Työvoimakustannusten kehitys suhteessa tuottavuuteen keskipalkkojen nousu jossakin määrin supisti voittoja.
This, moreover, was also the case in the US, where real labour costs also rose by more than labour productivity. ity.
Näin ta pahtui myös Yhdysvalloissa, jossa reaalityövoimakustannukset myös nousivat enemmän kuin työn tuottavuus.
In the recession period from 1990 to 1994, the growth of real wages in the Union fell to only 1% a year.
suhteessa keskimääräiseen tuo tantohintaan eikä kuluttajahintaan, mikä on tavallinen mittari.
What matters to a producer, in other words, is how labour costs are rising relative to the price which is obtained for the product sold, since this will determine the profit margin, and not whether the wages paid to employees give them more or less purchasing power.
Tuottajalle on toisin sanoen merki tystä sillä, miten työvoimakustannukset nousevat suhteessa myydystä tuotteesta saatavaan hintaan, koska tämä määrittää myyntikatteen eikä se, saavatko työntekijät palkoista enemmän tai vähemmän ostovoimaa.
This measure, normally termed the real product wage — though since it needs to be defined to include all labour costs, direct as well as indirect, it is termed average real labour costs here — can behave very differently from the real wage as usually measured.
Tätä käsitettä kutsutaan yleensä reaalituotepalkaksi — vaikka tässä yhteydessä siitä käytetään nimitystä keskimääräiset reaalityövoimakustannukset, koska sen on sisällettävä sekä suorat että välilliset työvoimakustannukset; reaalituotepalkka voi toisinaan käyttäytyä hyvin eri tavalla kuin reaalipalkka.
This, therefore, left much the same scope for expanding the numbers in employment as in the earlier period, though this time, a rise in profit margins was not accompanied by any growth in employment.
Tämän ansiosta työllisyyden kasvuun jäi suurin piirtein samanlainen vara kuin aiempana ajanjaksona, vaikka tällä kertaa voittomarginaalin suurenemiseen ei liittynyt työllisyyden kasvua.
Indeed, the numbers in work fell.
Itse asiassa työllisten määrä laski.
The rate of growth of wages in any economy is important from a number of perspectives, not least from that of job creation.
Palkkojen nousuvauhti on tärkeä kysymys kaikissa maissa. Tämä johtuu monista eri tekijöistä eikä vähiten työpaikkojen luontitarpeesta.
If average wages rise faster than the growth of value-added per person employed — or labour productivity — then this will tend to squeeze profits and the finance for investment as well as putting upward pressure on the rate of inflation.
Jos keskipalkka nousee nopeammin kuin lisäarvo työntekijää kohti (eli työn tuottavuus), voitto pienenee, investointivara laskee ja inflaatiopaine kasvaa.
This will threaten employment both directly and indirectly through the potential effect on cost competitiveness and trade performance.
Tämä on uhka työllisyydelle sekä suoraan että epäsuorasti, sillä vaarassa on hintojen kilpailukyky ja menestyminen yrityksen edustamalla alalla.
If alternatively, wages increase by less than productivity, then this will provide scope for the generation of more jobs whether in the short-term because firms can employ more people for a given sum or in the longer-term if the additional profits produced by higher productivity are invested in business expansion or are used to increase market share.
Jos taas palkat laskevat tuottavuutta vähemmän, tämä luo pohjaa lisätyöpaikkojen synnylle joko lyhyellä aikavälillä, koska yri tykset voivat työllistää enemmän henkilöitä tietyllä rahamäärällä, tai pitkällä aikavälillä, jos korkeamman tuottavuuden mukanaan tuomat lisävoitot investoidaan lii ketoiminnan laajentamiseen tai käytetään markkinaosuuden kasvattamiseen.
Over the Union as a whole during the period of high employment growth between 1985 and 1990, labour productivity grew by just under 2% a year as already noted.
Työn tuottavuus kasvoi koko unionissa nopean työllisyyden kasvun vuosina 19851990 hieman alle kaksi prosenttia vuodessa, kuten on jo aiemmin mainittu.
This was the same rate of increase as average real wages as conventionally measured but because output prices rose faster than consumer prices, it was significantly higher than the rise in average real labour costs (under 1V
Nousu oli yhtä suuri kuin keskimääräisten reaalipalkkojen nousu perinteisellä tavalla mitattuna, mutta koska tuotantohinnat nousivat nopeammin kuin kuluttajahinnat, nousu oli selvästi suurempi kuin keski määräiset reaalityövoimakustannukset (alle 1,5 prosenttia vuodessa) (kaavio 86).
Two points to note in this regard are, first, that wages are only one element of costs — other elements, such as raw materials or intermediate goods imported from abroad can equally affect profits and the scope for job creation, as can the behaviour of exchange rates which has been particularly volatile in recent years.
Tänä ajanjaksona keskimääräiset reaalityövoimakustannukset kuitenkin nousivat työn tuottavuutta enemmän kuudessa jäsenmaassa. Nämä maat olivat Luxemburg, Belgia, Tanska, Alankomaat, Itävalta ja Portugali (joskin viimeksi mainitussa tapauksessa tilastointiongelmat tuovat epävarmuutta johtopäätöksiin).
In this period, however, six Member States experienced higher growth in average real labour costs wage than in labour productivity — Luxembourg once more, Belgium, Denmark, the Netherlands, Austria and Portugal (though in the latter case, data problems make it hard to be sure).
Kahdessatoista 15 jäsenmaasta työn tuottavuuden kasvu oli myös suurempi kuin keskimääräisten reaalityövoimakustannusten nousu tänä ajanjaksona.
Real wages also went up by more than labour productivity in the US and Japan over this period despite the more employmentintensive pattern of growth that
Kolme pr.'kkeusta olivat Luxemburg, Ruotsi ja Iso-Britannia, joissa
In 12 of the 15 Member States, labour productivity growth also
Tässä yhteydessä on huomioitava kaksi seikkaa.
Section 5 Developments in key features of the labour market
Jakso 5 Työmarkkinoiden keskeisten muuttujien kehitys analyysi teollisuuden ja muiden sektorien muutoksista).
Growth in labour productivity and real labour costs in Member States, US and Japan, 1985-90
Työn tuottavuuden ja työvoiman reaalikustannusten kasvu jäsenvaltioissa, Yhdysvalloissa ja Japanissa, 1985 ­ 90
Changes in the pattern of working time
Työajan muutokset
D excludes new Länder
E15 Β DK D GR E F IRL D ei sisällä uusia itäisiä osavaltioita
Growth in labour productivity and real labour costs in Member States, US and Japan, 199094
Työn tuottavuuden ja työvoiman reaalikustannusten kasvu jäsenvaltioissa, Yhdysvalloissa ja Japanissa, 1990 - 94
It occurred predominantly in Denmark (from 39 hours in 1987 to
DTyön tuottavuus ■ Todelliset työvoimakustannukset
38 hours in 1990 and 37 hours in 1994), Germany (from 40 hours in 1987 to 38 hours in 1990) and Ireland (from 40 hours in 1990 to
Se tapahtui ennen kaikkea Tanskassa (39 tun­tia vuonna 1987, 38 tuntia vuonna 1990 ja 37 tuntia vuonna 1994), Saksassa (40 tuntia vuonna 1987 ja 38 tuntia vuonna 1990) ja Irlan­nissa (40 tuntia vuonna 1990 ja 39 tuntia vuonna 1994).
D excludes new Lander
D ei sisällä uusia itäisiä osavaltioita
Distribution of male employees in industry and services by hours usually worked in the Union, 1987,1990 and 1994
Unionin miestyöntekijöiden jakauma teollisuuden ja palvelualojen viikkotyötuntien mukaan, 1987, 1990 ja 1994
(The analysis here relates to those employed in industry and services taken together and excludes agriculture where there are problems measuring hours of work on a comparable basis — see Annex for a more detailed analysis of changes over this period.)
50 sekä teollisuudessa että palveluelinkeinoissa mutta ei maataloudessa työskenteleviä, koska maataloudessa tehtävien työtuntien määrän mittaaminen vertailu kelpoisella tavalla on vaikeaa — ks. liitettä, jossa on tarkempi analyysi tänä ajanjaksona tapahtuneista muutoksista).
The second feature was a general expansion of the relative numbers of women in particular working parttime hours of between 10 and 29 a week.
Toiseksi kehitys näkyi yleisesti 10-29 tuntia viikossa työskentelevien osaaikaisten naisten suhteellisen määrän kasvuna.
Over the Union as a whole, the proportion of women working these hours increased from 24% in 1987 to just over 26% in 1994 (Graph 90).
Unionissa kokonaisuutena tällaista työaikaa tekevien naisten osuus kasvoi vuoden 1987 24 prosentista vuoden 1994 hieman yli 26 prosenttiin (kaavio 90).
This is in line with the growth in parttime employment noted above, though the scale of the change is somewhat less, reflecting the rising numbers work ing 30 hours a week and over who regard themselves as parttime rather than fulltime employees, especially in the Netherlands.
Tämä kehitys on yhdenmukainen edellä mainitun osaaikatyön kasvun kanssa, vaikka suuruusluokka on hieman pienempi, mikä kuvastaa niiden 30 tuntia ja enemmän viikossa työskentelevien määrää, jotka pitävät itseään osa-aikaisina työn tekijöinä (erityisesti Alankomaissa).
The only Member State where such a growth did not occur between 1990 and 1994 was Denmark, which stands out as the one country to experience not just a decline in the proportion of women working parttime hours, but a substantial one
Ainoa jäsenmaa, jossa tällaista kasvua ei ilmennyt vuosi na 1990-1994 oli Tanska, jossa ainoana maana osaaikatyötä tekevien naisten osuus väheni huomattavasti (27,5 prosenttia vuonna 1987 ja 21,5 prosenttia vuonna 1994).
(from 27'/,% in 1987 to 21V2% in 1994).
Unionin naistyöntekijöiden jakauma teollisuuden ja palvelualojen viikkotyötuntien mukaan, 1987, 1990 ja 1994
(where the proportion fell from 7V
Työviikon pituus tunteina
1994 (which may not seem large but amounts to an increase in numbers of 14% or around 700 thousand).
Jakso 5 Työmarkkinoiden keskeisten muuttujien kehitys keskimäärin yli 9,5 prosenttiin vuonna 1994 (tämä ei ehkä näytä suurelta, mutta määrällisesti se tarkoittaa 14 prosentin kasvua eli noin 700 000 työntekijää).
Again the rise was widespread, with only the Netherlands showing any fall in relative numbers over this period.
Myös tämä kasvu oli yleinen ja vain Alankomaissa tämän ryhmän suhteellinen osuus laski tänä ajan­jaksona.
For women, there was rela­tively little change in most Member
Naisten kohdalla tilanne muuttui suhteellisen vähän useimmissa jäsenmaissa: ainoat maat, joissa 50 tuntia tai enem­män viikossa normaalisti tekevien työtekijöiden määrä nousi merkit­tävästi, olivat Kreikka, Portugali ja Iso­Britannia eli maat, joissa heidän määränsä oli jo ennestään korkea.
Although the changes in working time have in most cases been com­paratively small, the overall picture is one of a gradually declining uni­formity and a very slow movement towards a smoother frequency distribution curve with the propor­tion of men and women working a standard full­time number of hours a week tending to fall, the propor­tion working part­time hours tending to rise and, in the case of men, the proportion usually work­ing long hours also tending to go up.
Vaikka muutokset työajassa ovat useimmiten olleet verrattain pie­niä, yleisesti voidaan sanoa, että yhdenmukaisuus vähitellen laskee ja frekvenssijakauma tasaantuu, kun normaalia kokopäivätyön tun­timäärää tekevien miesten ja nais­ten osuus laskee, osa­aikatyötä tekevien määrä nousee ja miesten keskuudessa pitkää päivää tekevi­en osuus myös kasvaa.
Share of women working parttime and parttime hours in Member States, 1987 and 1994
Osa-aikatyöntekijöiden ja 10-29 viikossa työskentelevien naisten osuus jäsenmaiden työllisyydestä, 1987 ja 1994
Parttime hours (10-29)
Vaiaata tvöviikkoa M 0 - 29 tuntia) tekevät
Section 6 Short-term prospects for growth and employment
Jakso 6 Lyhyen aikavälin kasvu­ ja työllisyysnäkymät
In the Union as a whole, monetary conditions remain supportive of economic growth continuing at its pres ent rate;
­ pitkät korot laskivat merkittä­västi vuonna 1995 koko unio­nissa ja näin mitätöivät suuren osan vuonna 1994 tapahtunees­ta korkojen noususta.
• business and consumer confidence in the EU weakened somewhat in early 1995, but is expected to remain consistent with healthy GDP growth;
yritysmaailman ja kuluttajien luottamus EU:hun heikkeni jonkin verran vuoden 1995 al­kupuoliskolla, mutta sen odote­taan paranevan BKT:n terveen kehityksen myötä;
The recovery of the Union economy became firmly established in 1994, output recovering by just under 3%.
Unionin talouden elpyminen vahvistui vuonna 1994, jolloin tuotanto kasvoi vajaat kolme pro­senttia.