natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The United Kingdom
YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA
The United Kingdom (UK) is a liberal-democratic state where democracy is exercised under the doctrine of the sovereignty of Parliament.
Yhdistynyt kuningaskunta on liberabstis-demolaaattinen valtio, jossa demokratia toteutuu parlamentin suvereniteetin puitteissa.
Neither the democratic features of the UK nor even the doctrine of Parliamentary sovereignty are codified in a written Constitution, but are rather the accumulation of unwritten 'conventions' as well as written rules—laws passed by Parliament and case-law made by judges—that have developed over long periods of time.
Kuningaskunnan demokraattisia ominaispiirteitä eikä edes parlamentin suvereniteettia ole koonnettu kirjoitettuun penistaslaltiin, vaan niiden perustana ovat pikemminkin kirjoittamattomat "sovitut käytänteet" sekä kirjoitetut säännöt - parlamentin säätämät lait ja taontioistainten oikeuskäytäntö - jotka ovat kehittyneet pitkän ajan kuluessa.
The concept of democracy in the UK has similarly developed over time and in a piecemeal manner.
Samoin demokratian käsite on kehittynyt kuningaskunnassa vähitellen ajan mittaan.
Parliament exercised absolute sovereignty in the sense that it was above every other institution in the land, including public administration and local government.
Parlamentti käytti ylintä vahaa siinä mielessä, että se oh maan kaikkien muiden instituutioiden yläpuolella keskus- ja paikallishallinto mukaan luettuina.
The party system developed only gradually during the nineteenth century during the Industrial Revolution, which led to the replacement of the landed aristocracy by the industrial bourgeoisie as the ruling elites of Britain.
Puoluejärjestelmä kehittyi asteittain vasta 1800-luvulla teollisen vallankumouksen aikana, rninkä tuloksena Britannian valtaapitäväksi eliitiksi nousi teolhsuudenharjoittajana menestyvä keskiluokka maataomistavan aristokratian tilalle.
Toward the end of the nineteenth century, the lower classes, mainly industrial workers, developed trade unions and their own political parties, first supporting the Liberal Party, then, at the beginning of the twentieth century, the Labour Party.
Vuosisadan loppupuolella alemmat yhteiskuntaluokat, pääasiassa teollisuustyöntekijät, perustivat ammattiliittoja ja omia poliittisia puolueitaan ja kannattivat aluksi liberaalipuoluetta ja sitten 1900-luvun alusta työväenpuoluetta.
With the advent of adult male suffrage, the working classes found representation in Parliament, but would not exercise power in government until the 1920s.
Kun täysiikäiset miehet saivat äänioikeuden, työväenluokka sai edustajia parlamenttiin mutta ei päässyt halhtusvaftaan ennen 1920lukua.
Britain might thus be said to have developed its own concept of democracy during a period of about two hundred years.
Voidaan siis sanoa, että Britanniassa vallitseva demokratiakäsite on kehittynyt noin kahden vuosisadan aikana.
It is based on the primacy of the individual, conceived as someone in possession of a bundle of 'rights' that could be exercised provided that they did not interfere with the rights of others.
Käsitteen perustana on ajatus, että yksilö on etusijalla, että hänellä on joukko "oikeuksia", joita hän voi käyttää, mikäli niillä ei vahingoiteta muiden yksilöiden oikeuksia.
At first, it was restricted to gentlemen of means and property, thus excluding the lower classes and women.
Aluksi käsite rajoitettiin tarkoittamaan vain varakkaita säätyläisluokan miehiä, ja alemmat yhteiskuntaluokat ja naiset jäivät sen ulkopuolelle.
This 'economic' right was also the basis of other rights: the right to freedom of speech, the right to a free press; the right to vote and stand in elections, the right to representation in Parliament.
Tämä "talousnäkökohtaan perustuva" oikeus oli myös muiden oikeuksien perusta: sananvapaus, lehdistön vapaus, äänioikeus ja vaalikelpoisuus sekä oikeus edustukseen parlamentissa.
In the British tradition, there is no 'state' that is the equivalent of the French état or the German Staat, understood as an overarching entity conceived as a moral person in its own right.
Brittiläisen permteen mukainen valtio (State) ei vastaa ranskalaista käsitettä Etat eikä saksalaista käsitettä Staat, joilla ymmärretään kaiken kattavaa kokonaisuutta, jota pidetään oikeushenkilönä sinällään.
Indeed, in the democratic tradition peculiar to Britain and countries that it influenced such as the United States and Canada, it was felt that 'government' ought to be restricted to very general functions that would ensure the unhindered activity of commerce: protecting the security of the
Britannialle ja sen vaikutusvallan alaisina olleille maille kuten Yhdysvalloille ja Kanadalle tyypillisen demokratiaperinteen mukaan "valtiovallan" talisi todellakin rajoittua hyvin yleisiin toimiin, joilla varmistetaan esteetön kaupankäynti: valtakunnan turvallisuuden takaamiseen ja sisäisen järjestyksen ylläpitämiseen.
1.2 Democracy at the Subnational Level: Regional and Local
Demokratia valtakunnan tasoa alempana: alue-ja paikallishallinto
The United Kingdom has been described as a 'union' state rather than a 'unitary' state. This refers to the way it has developed historically.
Yhdistynyttä kuningaskuntaa on luonnehdittu pikemrninkin valtioliitoksi kuin yhtenäisvaltioksi, millä viitataan valtakunnan historialliseen kehitykseen.
First, England became a unified monarchy.
Aluksi Englannista muodostui yhtenäinen monarkia.
Then, from the thirteenth century to the Acts of Union of the sixteenth century, it absorbed Wales (then a disunited collection of chiefdoms that was united only briefly) into its political and administrative system, while tolerating the survival of a distinct Welsh language and culture.
Sen jälkeen jaksolla, joka ulottui 1200-luvulta 1500-luvun unionipäätöksiin, se liitti poliittiseen ja hallinnolliseen järjestelmäänsä Walesin (joka koostui tuohon aikaan heimopäälliköiden hallitsemista epäyhdenmukaisista alueista, jotka olivat vain lyhyen aikaa kokonaisuudeksi yhdistyneinä) sällien kuitenkin omapohjaisen kymrin kielen ja walesilaisen kulttuurin eloonjäämisen.
It was not until the 1960s that Wales gained some administrative devolution with the setting up of the Welsh Office and the appointment of a Secretary of State for Wales with a seat in the Cabinet.
Hallinnollista valtaa siirrettiin Walesille vasta 1960-luvulla, jolloin perustettiin Walesin asiain ministeriö (Welsh Office) ja nimitettiin Walesin asiain ministen (Secretary of State for Wales), jolle taattiin hallituspaikka.
Scotland was a separate state until the Act of Union of 1707. In effect, the Act of Union abolished both the English and Scottish Parliaments and created a new Parliament of Great Britain.
Skotlanti oli erillinen kansakunta vuoden 1707 reaaliunioniin saakka, jolloin Skotlannin parlamentti käytännössä lakkautettiin ja perustettiin uusi Ison-Britannian parlamentti.
Already in 1603 the two monarchies were held by the same person.
Molemmissa monarkioissa käytti hallitsijanvaltaa kuitenkin sama henkilö jo vuonna 1603.
However, Scotland was allowed to retain some of the features of its previous system, such as its own legal and educational systems and its own established church (which is Calvinist rather than Anglican).
Skotlanti sai tosin säilyttää tietyt piirteet aikaisemmasta järjestelmästään, kuten oman lainsäädäntö- ja koulutasjäijestelmänsä sekä oman valtionkirkon (joka on pikemminkin kalvinistinen kuin anglikaaninen).
At the end of the nineteenth century, in 1885, the Scottish Office was set up, headed by a Secretary for Scotland with a seat in the British Cabinet.
1800luvun lopulla (1885) perustettiin Skotlannin asiain ministeriö (Scottish Office).
In 1926 this person became the Secretary of State for Scotland.
Sen johtohenkilöllä oli vuodesta 1926 Skotlannin asiain ministerin (Secretary of State for Scotland) virka, ja hänelle kuuluu paikka Britannian hallituksessa.
The Scottish and Welsh Offices have had responsibility for a wide range of services within Scotland and Wales (although not the same services in each country) and represented a form of administrative devolution.
Skotlannin ja Walesin asiain ministeriöt ovat vastuussa monista palveluista Skotlannissa ja Walesissa (vaikkakaan eivät täsmälleen samoista), ja niitä voidaan pitää esimerkkinä hallinnollisen vastuun siirtämisestä.
However, one of the problems that arose in recent years was that the Secretaries of State for Scotland and Wales have been Conservative ministers while the majority of people in these countries were opposed to the Conservative Party and its policies.
Viime vuosina ongelmia on aiheuttanut kintenkin mm. se, että Skotlannin ja Walesin asioista vastaavat ministerit edustivat konservatiivipuoluetta, kun taas enemmistö näiden "maiden" asukkaista vastusti kyseistä puoluetta ja sen politiikkaa.
Furthermore, especially in Wales, many services were delivered by non-elected bodies known popularly as 'quangos' (quasi non-elected government organizations), which were heavily criticised.
Lisäksi erityisesti Walesissa monista palveluista huolehtivat elimet, joita ei ollut valittu vaaleilla ja jotka tunnetaan yleisesti nimellä quango (= quasi non-elected government organisation, itsenäisesti toimivat, ministeriöiden nimittämät välillisen julkisen hallinnon elimet). Niitä kritisoitiin rajusti.
It might be said that there was a kind of devolved government in both Scotland and Wales, but one that was not directly accountable to the people in these countries.
Voitaneen sanoa, että sekä Skotlannissa että Walesissa valta oli tavallaan siirretty alemmalle tasolle, mutta kyseinen hallinto ei ollut suoraan vastuussa mainittujen alueiden asukkaille.
Many Scottish and Welsh people felt that there was an important democratic deficit in their countries.
Monien skotlantilaisten ja walesilaisten mielestä heidän kotialueellaan vallitsi vakava demokratiavaje.
This was one of the reasons behind the demands for political devolution that were put forward by the Labour Party in opposition.
Tämä oli yksi syy työväenpuolueen oppositioasemassa esittämiin vaatimuksiin poliittisen vallan hajauttamisesta.
Ireland's links to the United Kingdom are different again.
Irlannin suhde Yhdistyneeseen kuningaskuntaan on erilainen.
An Irish Parliament (but with members drawn exclusively from the Protestant minority on the island)
Rauhan aikaa maassa ei kuitenkaan koetta, ja koko 1800luvun ajan perustettiin sekä kansallismielisiä että Britannian ja Irlannin valtioliittoa kannattavia liikkeitä, jotka harjoittivat usein poliittista väkivaltaa.
sat in Dublin until 1800 when it was abolished following the 1798 rebellion.
-278- parlamentissa.
The Parliament and government at Westminster left the Northern Ireland Parliament to its own devices, and a convention arose that Northern Irish affairs could not be discussed in the UK Parliament.
Ulsterin protestanttinen unionistipuolue hallitsi Pohjois-Irlannin parlamenttia, joka katsoi 1920-luvulla alkanutta ja 1970-luvulle asti jatkunutta katolisen vähemmistön laajaa syrjintää läpi sormien.
The Northern Ireland Parliament was dominated by the Protestant Ulster Unionist Party and condoned widespread discrimination against the Catholic minority between 1920 and the 1970s. This led to protests by the Catholics, and the Northern Ireland Parliament was prorogued (in effect suspended permanently) in 1972 although the NICS remained.
Tämä johti katolilaisten protesteihin, ja Pohjois-Irlannin parlamentin istuntokausi keskeytettiin (oikeastaan keskeytettiin pysyvästi) vuonna 1972, vaikka Pohjois-Irlannin hallintokoneisto NICS jatkoi toimintaansa.
At present it too is headed by a Secretary of State who, like her Scottish and Welsh counterparts, sits in the Cabinet.
Nykyisin myös sitä johtaa ministeri, joka skotlantilaisen ja walesilaisen virkaveljensä tavoin on hallituksen jäsen.
Democracy, as it is practised in Great Britain, never really functioned in Northern Ireland except in a purely formal sense.
Yhdistyneen kuningaskunnan mallin mukainen demokratia ei oikeastaan koskaan ole toiminut Pohjois-Irlannissa kuin vain muodollisesti.
In Northern Ireland the basic cleavages concern the 'constitutional question', that is whether Northern Ireland should remain within the UK or be joined to the Republic of Ireland.
Pohjois-Irlannin hajaannuksen perussyy liittyy "perustuslailliseen kysymykseen" eh siihen, tulisiko Pohjois-Irlannin pysyä osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa vai liittyä Irlannin tasavaltaan.
Furthermore, the Constitution of the Irish Republic (Arts. 2 and 3) claimed dejure jurisdiction over the six Northern counties.
Lisäksi Irlannin tasavallan perustuslaissa (2 ja 3 artiklassa) todetaan, että tasavallalla on kuutta pohjoista kreivikuntaa koskeva dejure (lain mukainen) -toimivalta.
These conflicting claims and aspirations have generated the bloody conflict of which the latest round has lasted for over twentyfive years.
Nämä ristiriitaiset vaatimukset ja pyrkimykset ovat synnyttäneet verisen konfliktin, jonka viimeisin kierros on kestänyt yli 25 vuotta.
Today the governments of the UK and the Irish Republic have accepted that Northern Ireland is different and, in conjunction with most of the main protagonists to the conflict, have devised a solution. The Good Friday Agreement recognizes this difference and attempts to accommodate the two communities that live there, and also to change the relationships between the North and South of Ireland as well as between the island of Ireland and the island of Great Britain (see below).
Nykyään Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin tasavallan hallitukset hyväksyvät, että Pohjoù-Mannin tilanne on erilainen, ja yhdessä konfliktin useimpien päähenkilöiden kanssa ne ovat muotoilleet ratkaisun, Belfastin sopimuksen, jossa tämä asiaintila tunnustetaan ja jonka avulla pyritään ottamaan huomioon alueella asuvat kaksi yhteisöä sekä muuttamaan pohjoisen ja eteläisen Irlannin välistä suhdetta samoin kuin Mannin saaren sekä Ison-Britannian saaren välistä suhdetta (ks. jäljempänä).
However, clearly the democratic system operating in Great Britain cannot be applied to the Northern Ireland case.
On kuitenkin selvää, että Isossa-Britanniassa toimivaa demokraattista järjestelmää ei voi soveltaa Pohjois-Irlannin tapaukseen.
There are thus in British constitutional development a variety of situations, in each of which politics has taken on a special complexion even if England has dominated the system and the Westminster Parliament remains supremely sovereign.
Brittiläisen valtiomuodon kehityksen aikana on siis ollut erilaisia tilanteita - kulloinkin erilaisia poliittisia asetelmia - vaikka Englanti on hallinnut järjestelmää ja Westminsterin parlamentilla on edelleen ylin toimivalta.
This is a recognition of the fact that the two peripheral nations, Scotland and Wales, as well as Northern Ireland, differ in important ways from England.
Tämä todistaa, että kaksi reuna-alueilla elävää kansakuntaa, Skotlanti ja Wales, samoin kuin Pohjois-Irlanti eroavat monessa mielessä merkittävästi Englannista.
Mention should also be made of the islands around Britain that, although officially outside the UK and retaining their autonomous systems of government, have a special relationship to it: the Isle of Man and the Channel Islands.
Erikseen kannattaa mainita myös Britannian ympärillä sijaitsevat saaret: Man-saari ja Kanaalisaaret, joilla on erityissuhde Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, vaikka virallisesti ne sijaitsevat sen ulkopuolella ja niillä molemmilla on oma autonominen hallmtojärjestelmänsä.
Finally, despite these differences, local government has followed a similar pattern throughout the United Kingdom (although Scotland still retained some
Paikallishallinto demokraattisena instituutiona oh vaikutusvaltaisimmillaan 1800luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. 1930-luvulta lähtien sen valta on vähentynyt.
The United Kingdom, as has been remarked above, is a representative parliamentary democracy in which parliament is supremely sovereign.
Kuten edellä on esitetty, Yhdistynyt kuningaskunta on edustuksellinen parlamentaarinen demokratia, jossa ylin toimivalta on parlamentilla.
Parliament consists of the Crown, the House of Commons, and the House of Lords.
Parlamentin muodostaa kruunu, parlamentin alahuone sekä ylähuone.
However, only the House of Commons is truly democratic with its 635 MPs.
Näistä kuitenkin vain 635-jäseninen alahuone on varsinaisesti demokraattinen elin.
The Crown is a hereditary monarchy, while the House of Lords consists of unelected hereditary and 'life' peers (although reform of the House of Lords is currently being considered by the government)1.
Kruunu eli hallitsijan valta-asema kulkee monarkialle ominaisesti perintönä, ja ylähuone puolestaan koostuu vaaleilla valitsemattomista henkilöistä, joilla on hallussaan periytyvä päärinarvo tai joiden päärinarvo raukeaa heidän kuoltuaan. (Hallitus tosin pohtii ylähuoneen uudistamista. )
MPs are elected on a constituency basis using the first-past-the-post (FPTP) or 'plurality' system.
Parlamentin jäsenet valitaan vaalipiireittäin enemmistövaaleissa (FPTP = first-past-the-post úi plurality system).
This means that the candidate in each constituency who receives a simple majority of the votes is elected to represent that constituency.
Tämä tarkoittaa, että kustakin vaalipiiristä valitaan suurimman äänimäärän saanut ehdokas edustamaan kyseistä vaalipiiriä.
The government is formed by the party that has the most MPs, whose leader becomes the prime minister.
Hallituksen muodostaa puolue, johon lukeutuu eniten parlamentin jäseniä. Puoluejohtajasta tulee pääministeri.
The prime minister then chooses the cabinet, which oversees the operation of the civil service.
Pääministeri vuorostaan valitsee kabinetin, joka johtaa valtionhallinnon toimintaa.
Advocates of the plurality system of voting argue that it tends to eliminate the smaller parties and the political extremes and thus leads to relatively stable government, with two large parties alternating in power.
Enemmistövaalin kannattajat perustelevat näkemystään sillä, että järjestelmä eliminoi yleensä pienet puolueet ja poliittiset ääriryhmät ja johtaa täten suhteellisen vakaaseen hallitusvaltaan, kun kaksi suurta puoluetta vuorottelee vallassa.
However, its critics point out that the percentage of votes cast for the political parties does not translate into the election of an equivalent number of MPs for those parties.
Sen vastustajat huomauttavat kuitenkin, että poliittisten puolueiden saama ääniosuus ei tarkoita, että kyseisistä puolueista valitaan prosenttiosuutta vastaava määrä parlamentin jäseniä.
Smaller parties such as the Liberal Democratic Party are seriously disadvantaged under this system, and there have been demands to introduce some form of proportional representation2.
Pienet puolueet kuten liberaalidemokraatit (Liberal Democratic Party) ovat tätä järjestelmää käytettäessä selvästi huonommassa asemassa, ja on esitetty vaatimuksia suhteellisen vaalitavan käyttöönotosta jossakin muodossa.
Local government in the UK is regarded as a form of government and not simply a level of local administration although it has tended to become the latter in recent years.
Paikallishallintoa pidetään Yhdistyneessä kuningaskunnassa hallitsemisen muotona eikä pelkästään paikallisen hallinnoinnin tasona, vaikka se on viime vuosina muuttunut jalkftnmäiseen suuntaan.
Councillors are democratically elected to represent the interests of their constituents.
Valtuuston jäsenet valitaan demokraattisesti edustamaan äänestäjiensä etuja.
However, the functions and responsibilities of local government are determined by the principle of ultra vires, which means that, unlike countries such as Sweden, it has no general competencies but exists by virtue of Parliament,
Paikallishallinnon tehtävistä ja velvollisuuksista päätetään kuitenkin ultra vires -periaatteella ('laillisten valtuuksien ulkopuolella), mikä tarkoittaa, että (toisin kuin esimerkiksi Ruotsissa) paikallishallinnolla ei ole mitään yleisiä toimivaltuuksia vaan se on olemassa parlamentin vallan nojalla, sillä parlamentti asettaa paikallishallinnon toiminnan rajat.
Local authorities in the UK levy a local tax, but receive the bulk of their funding as block grants from central government.
-280- saavat suurimman osan rahoituksestaan yleisinä valtionosuuksina.
Nevertheless, despite these limitations, they remain an important expression of democracy at the local level.
Tiukoista puitteistaan huolimatta ne ovat tärkeä paikallisdemokratian ilmentymä.
An important feature of the localgovernment system in Britain is the committee system.
Britannian paikallishallintojärjestelmän merkittävä piirre on lautakuntajärjestelmä.
Basically, policies are overseen by elected councillors who sit in committees dealing with a specific policy area.
Periaatteessa toimintalinjoja valvovat vaaleilla valitut valtuutetut, jotka ovat tietyn politiikanalan asioita käsittelevän lautakunnan jäseniä.
One of the criticisms of the Widdicombe Report (Widdicombe 1986) was that councillors spent more time in committee meetings than in meeting their constituents.
Widdicombe-raportissa (Widdicombe 1986) esitettiin kritiikkiä mm. siitä, että valtuutetut käyttivät enemmän aikaa lautakuntakokouksiin kuin äänestäjiensä tapaamiseen.
Localgovernment and European elections in Great Britain use the same plurality system of voting as is used in Westminster elections.
Isossa-Britanniassa käytetään paikallisvaaleissa ja Euroopan parlamentin vaaleissa samaa enemmistövaalitapaa kuin parlamenttivaaleissa.
Northern Ireland, because of its deeply fragmented character mentioned above, uses the proportional representation (PR) system, with the Single Transferable Vote (STV), for its local and European elections.
Edellä jo mainittiin Pohjois-Irlannin vastakkainasetteluista; siellä käytetäänkin paikallis- ja Euroopan vaaleissa suhteellista vaalijärjestelmää, joka tunnetaan nimellä STV (Single Transferable Vote).
In recent years a number of important institutional changes have occurred that reduce significantly the powers and functions of UK local government.
Viime vuosina on tapahtunut useita merkittäviä institutionaalisia muutoksia, jotka vähentävät huomattavasti paikallishallinnon valtaa ja tehtäviä Yhdistyneessä kuriingaskunnassa.
The welfare state meant a greater degree of centralization in policymaking with local government sometimes being reduced to the role of administering centrally decided policies.
Hyvinvointivaltio edellytti politiikanteon voimakasta keskittämistä, jolloin paikallishallinnon tehtäväksi jäi vain valtakunnallisesti päätettyjen toiinmtalinjojen hallinnointi.
However, centralization accelerated following the Conservative victory in 1979 when Mrs Margaret Thatcher became prime minister.
Keskittäminen sai kuitenkin lisävauhtia vuonna 1979 konservatiivien vaalivoiton jälkeen, kun Margaret Thatcherista tuli pääministeri.
There was a great deal of antagonism toward local government on the part of the Conservatives, who regarded it as wasteful and inefficient; although something of the same attitude has since been adopted by the new Labour Government, which has warned local government that it must become more efficient, although the approach is now less antagonistic.
Konservatiivit suhtautuivat jokseenkin vihamielisesti paikalhshallintoon, koska heidän mielestään se oh tuhlaileva ja tehoton. Työväenpuolueen muodostama uusi hallitus on sittemmin omaksunut samankaltaisen, vaikkakin vähemmän jyrkän, asenteen ja varoittanut paikallishallintoa, että sen tulee tehostaa toimintaansa.
The result was that a series of reforms were introduced to improve services (Committee of the Regions 1996, p. 218).
Tämän tuloksena esitettiin useita uudistuksia palvelujen parantamiseksi (Committee of the Regions [alueiden komitea] 1996:218):