natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In exercising their powers, the municipal authorities are subject to higher-level legislation (for example the language laws).
Toimivaltaansa käyttäessään kuntien on noudatettava niiden toimivallan yläpuolella olevia säädöksiä (esimerkiksi kielilainsäädäntöä).
As well as running their local government area, municipalities can also be called upon by higher tiers of government to undertake joint ventures with them.
Sen lisäksi että kunnat tekevät omia aloitteitaan, niiden yläpuolella olevat viranomaiset voivat pyytää niitä osallistumaan yhteishallintaan.
Examples include maintaining population registers, national service lists, organizing censuses, etc.
Tästä ovat esimerkkeinä väestörekisterien pitäminen, rekisterin pito asevelvollisuuden suorittaneista ja osallistuminen väestölaskentaan.
The term 'joint administration' is used when the municipalities have virtually no room for manoeuvre to make their own contribution.
Puhutaan "yhteishallinnasta", kun kunnilla on tuskin ollenkaan mahdollisuuksia omaehtoiseen toimintaan kyseisellä alalla.
Where municipalities (subject to minimum standards) have discretionary powers, the term 'tasks of joint interest' is used.
Kun kunnat sen sijaan saavat (vähimmäisstandardit huomioon ottaen) omia vaikutusmahdollisuuksia, puhutaan "tehtävistä yhteisen edun nimissä".
Municipalities are supervised by higher authorities.
Kunnat ovat suoraan ylempien viranomaisten hallinnollisessa valvonnassa.
This administrative supervision is divided into general administrative supervision (suspension and annulment) and special administrative supervision (preliminary opinion, authorization, and approval).
Hallinnollinen valvonta jaetaan yleiseen hallinnolliseen valvontaan (lykkäys- ja kumoamisasiat) ja erityiseen hallinnolliseen valvontaan (ennakkoneuvonta, valtuutukset ja hyväksynnät).
A distinction is also made between ordinary and specific supervision.
Sen lisäksi erotetaan tavanomainen ja spesifinen valvonta.
This means in practice that ordinary administrative supervision is restricted to municipal actions dealing with municipal matters,
Tavanomainen hallinnollinen valvonta rajoittuu käytännössä kunnallisen edun nimessä suoritettaviin kunnan toimiin ja spesifinen valvonta kohdistuu puolestaan kuntien osallisuuteen yhteishallinnassa. (Ackaert 1994: 533-535).
Important in administrative supervision is that the supervisory authority cannot usurp the role of the decentralized government.
Tärkeä hallinnollisen valvonnan piirre on, ettei valvova viranomainen voi tehdä päätöksiä hajautetun hallinnon puolesta.
Compared with municipalities in other West European countries, Belgian municipalities control a relatively small share of state spending.
Belgiassa kuntien osuus julkishallinnon menotaloudesta on suhteellisen pieni verrattuna muiden Länsi-Euroopan maiden kuntiin.
Municipal expenditure accounts for around 12 per cent of all government spending.
Kuntien menot ovat noin 12 % kaikista julkisista menoista.
Municipal revenues include income from taxes and charges.
Kunnat saavat tulonsa mutui muassa suoraan niille maksettavista veroista ja maksuista.
The municipalities also receive money from the central municipal fund.
Lisäksi kunnat saavat varoja kunnallistalouden keskusrahastosta.
They are also eligible for a number of specific payments from the federal government and the regions and communities.
Kunnat voivat myös saada kohdeavustuksia liittovaltion viranomaisilta sekä alueilta ja kieliyhteisöiltä.
Source: Maes (1997: 8).
Lähde: Maes 1997: 8.
3.3.2 The Institutions of Provincial Government
Lääninhallinnon elimet
The key provincial institutions are the provincial council, the provincial governor, and the permanent deputation.
Läänin (provinde) hallinnon tärkeimmät elimet ovat lääninvaltausto (provincieraad), maaherra (provinciegouverneur) ja lääninvaltuuston hallitus (de bestendige deputatie).
The provincial council is the representative and legislative body of the province and decides on all matters of provincial interest.
Lääninvaltausto on läänin edustus- ja harkintaelin, joka päättää kaikista läänille tärkeistä asioista.
The number of members varies from forty-seven to eighty-four, depending on the province's population.
Sen jäsenten määrä vaihtelee 47:stä 84:een läänin asukasmäärästä riippuen.
The provincial governor is a 'liaison officer' between the provincial and national government and appointed by the crown for an indefinite period.
Maaherra on kuninkaan määräämättömäksi ajaksi nimittämä "yhteysupseeri" läänin- ja valtionhallinnon välillä.
As a political official, the provincial governor can receive instructions from both the central and regional government.
Poliittisena virkamiehenä maaherra voi saada tehtäviä sekä keskushallinnolta että alueviranomaisilta.
As the administrative supervisory body, he can rule on the legality of decisions taken not only by the municipalities and public social welfare bodies, but also by the provincial council.
Valvovana viranomaisena hän voi muuttaa'kuntien ja sosiaalipalvelun toimialakeskusten (Openbaar Centrum voor Maatschappelijk Welzijn, OCMW) sekä lääninvaltuuston päätöksiä.
The provincial governor is the voting chairman of the permanent deputation, whose other members are appointed by the provincial council.
Maaherra toimii lääninvaltuuston hallituksen äänivaltaisena puheenjohtajana. Lääninvaltuusto valitsee hallituksen muut jäsenet.
The permanent deputation rules on all matters related to the day-to-day government of the province.
Lääninvaltuuston hallitus päättää kaikista läänin päivittäiseen hallinnointiin kuuluvista asioista.
It is a matter of some surprise that the provinces have survived the Belgian constitutional reforms.
Läänien säilyttäminen Belgian valtiouudistuksissa yllätti monet.
The Belgian unitary state had nine provinces; the Belgian federation has ten: five Flemish and five Walloon.
Belgian yhtenäisvaltiossa oli yhdeksän lääniä Belgian liittovaltiossa peräti kymmenen: viisi flaamilaista ja viisi vallonialaista.
The nineteen Brussels municipalities, which used to be part of the province of Brabant, now come directly under the Brussels Capital region.
Aiemmin Brabantin lääniin kuuluneista Brysselin 19:stä kunnasta tuli lääneistä riippumattomia.
The other municipalities of the former province of Brabant are now shared between the new provinces of Walloon Brabant and Flemish Brabant.
Ne ovat nyt suoraan Brysselin pääkaupunkialueen alaisuudessa. Entisen Brabantin läänin muut kunnat jaettiin kahden uuden läänin, Vallonian Brabantin (Brabant Wallon) ja Flaamilaisen Brabantin (VlaamsBrabant) kesken.
This is why there is one extra province (Deweerdt 1994a: 46-7).
Tästä selittyy läänimäärän kasvu yhdellä (Deweerdt 1994a: 46-47).
The province is a largely independent political institution with a council elected directly every six years.
Lääni on varsin itsenäinen poliittinen elin, jonka valtuusto valitaan suoralla vaalilla kuudeksi vuodeksi kerrallaan.
The province has a twofold task.
Läänillä on kaksiosainen tehtävä.
First, it is responsible for managing provincial affairs, including the day-to-day running of the permanent deputation.
Yhtäältä sen vastuulla on läänin etujen valvonta. Lääninvaltuuston hallitus vastaa päivittäisten asioiden hoidosta.
Second, it plays a role with the higher authorities in joint government.
Toisaalta ylemmät viranomaiset valtuuttavat sen osallistumaan yhteishallintaan.
The provincial council, but especially the permanent deputation and the provincial governor, take important decisions on behalf of the central government on environmental licences, building and housing appeals, the settlement of municipal tax complaints, the approval of municipal budgets and accounts, security, and maintenance of law and order.
Lääninvaltuusto ja ennen kaikkea sen hallitus ja lisäksi maaherra tekevät keskushallinnon nimissä ja sen puolesta huomattavia päätöksiä seuraavilla aloilla: ympäristöluvat, valitukset rakennus- ja maanjakoasioissa. kunnallisverotuksesta tehtyjen valitusten ratkaiseminen, kuntien talousarvioiden ja tilinpäätösten hyväksyminen, turvallisuus ja järjestyksen ylläpito.
The province has a qualified right of initiative.
Lääneillä on "ehdollisesti avoin talous".
This means that it can take initiatives in any matter that is either of provincial interest or does not clash with the legal remit of the municipal authorities, provided that the higher authority has not taken it up.
Tämä tarkoittaa, että lääni voi tehdä aloitteita kaikissa tärkeiksi katsomissaan asioissa, kunhan se ei loukkaa kunnallisviranomaisten laillista toimivaltaa, ja sillä edellytyksellä, ettei läänitason yläpuolella oleva viranomainen ole ottanut asiaa hoidettavakseen.
By making use of such a qualified right of initiative, provincial governments formulate policy on education, social affairs, culture, the environment, leisure, tourism and recreation, utilities, agriculture and horticulture, road building and maintenance, public health, and security (Coenen 1994: 520-1).
-27- sosiaaliala, kulttuuri, elinympäristö, vapaa-ajan toiminnot, matkailu ja virkistys, sähkön, veden tms. peruspalveluiden tarjonta, maanviljely ja puutarhanhoito, tienrakennus ja tieverkon ylläpito, kansanterveys ja turvallisuus (Coenen 1994: 520-521).
The value of the provinces lies above all in such low-profile but important activities as providing support, assistance, and encouragement.
Läänit tuottavat lisäarvoa etenkin vähän huomiota herättävissä, mutta hyvinkin tärkeissä näkymättömissä toiminnoissaan kannustajina, tukijoina ja virikkeiden antajina.
The provinces' low profile as a government body has even been called a 'blessing in disguise' (De Rynck 1992).
Läänin matalaa julkisuusprofiilia hallintoelimenä kuvataan tässä yhteydessä jopa "onneksi onnettomuudessa" (De Rynck 1992).
This 'blessing' does not apply so much to the provincial council (the role of this provincial institution is now as good as over), but it does apply to those who govern the province from day to day: the governor and permanent deputation.
Kyseinen onni ei ole suosinut niinkään paljon lääninvaltaustoa - tämän läänitason instituution peli on miltei pelattu - kuin läänin päivittäisiä asioita hoitavia maaherraa ja lääninvaltuuston hallitusta.
The governor and the permanent deputation have few formal powers of decision, but informally they play an important role as middlemen in all sorts of interlocking administrative networks.
Jälkimmäisillä on virallisesti vähän päätösvaltaa, mutta niillä on kuitenkin tärkeä epävirallinen rooli yhdyseliminä eri tavoin toisiinsa nivoutuvissa hallinnon verkostoissa.
Above all, the governors, who are appointed for life, can exert considerable political clout.
Etenkin pysyvästi virkaan nimitetyn maaherran sanalla on suuri poliittinen paino.
However, the fact remains that the value of the provincial tier of government is not evident to many people, especially now that the regional government is becoming more and more prominent, while supraprovincial relationships (such as the Antwerp-Ghent-Brussels triangle) are emerging more and more clearly.
Tästä huolimatta lääninhallinnon rooli jää monille epäselväksi, etenkin kun aluehallinto käy yhä näkyvämmäksi ja lääninrajat ylittävät siteet (esimerkiksi kolmiossa Antwerpen-Gent-Bryssel) hahmottuvat yhä selvemmin.
Many think it absurd to maintain provincial boundaries alongside municipal and regional boundaries.
Useiden mielestä on järjetöntä vetää kunta- ja aluerajojen rinnalle vielä läänirajoja.
Drawing attention to their own autonomous powers does not seem to be a viable option for the provinces.
Tuen saaminen läänien omille toimivaltapyrkimyksille ei vaikuta kovin lupaavalta.
The best survival strategy for the Belgian
Muiden hallintoelinten täydentäminen ja tarvittaessa niiden "sijaisena" toimiminen lienee edelleenkin Belgian läänien paras selviytymisstrategia (De Rynck 1994).
provinces still seems to be to operate as a back-up for and 'subsidiary' to other government bodies (De Rynck 1994).
Alueelliset kehitysyhtiöt on jaettu lääninrajojen mukaan. Niillä on tärkeä rooli seutaohjelmien laadinnassa.
• Regional development corporations (RDCs)—Regional development corporations are regional associations where representatives of employers, workers, provinces, municipalities, and joint municipal authorities (JMAs) get together.
Hallintopiirit ovat aluehallinnon liitännäisiä, joilla ei ole omaa politiikkaa, itsenäisyyttä eikä poliittista tai kansalaisedustusta.
They also lobby various bodies in a bid to strengthen the economic structure of an area. • Districts—Districts are regional administrative bodies without policy making powers, without any autonomy, and without any political or civil representation.
Liittovaltion hallitus nimittää yhtä tai useampaa hallintopiiriä kohden virkamiehen, jota kutsutaan hallintopiirin komissaariksi (arrondissementscommissaris).
The federal government appoints district commissioners with responsibility for one or more administrative districts.
Hän on maaherran apulainen ja hänen toimipaikkansa on tästä syystä läänin hallinnollisessa keskuksessa.
A district commissioner assists the governor and, therefore, has his/her residence in the provincial capital.
Hallintopiirin komissaarien tehtävänä on huolehtia maaherran alaisina yleishallintoa koskevien lakien ja asetusten noudattamisesta ja valvoa maaseudun poliisitoimintaa kokonaisuudessaan.
Within their official area, district commissioners are responsible, under the direction of the governor, for upholding the law and general government regulations, and they supervise all rural police services. • Joint municipal authorities (JMAs)—Although mergers between municipalities have led to greater economies of scale and to more efficient administration, municipalities cannot perform all their allotted tasks with complete efficiency.
Vaikka kuntaliitokset ovatkin kasvattaneet yksikkökokoa ja lisänneet hallinnon resursseja, kunnat eivät pysty täyttämään kaikkia tehtäviään täysin tehokkaasti.
This problem is generally solved via cooperation between municipalities.
Ongelma voidaan yleensä ratkaista kuntienvälisellä yhteistyöllä.
The most detailed structure here is the joint municipal authority.
Pisimmälle kehitetty väline tähän tarkoitukseen on kuntayhtymä.
This is a structure for cooperation between different municipalities, regulated by public law, that is set up and managed on the basis of voluntary rules adopted by the participants for the promotion of matters of municipal interest.
Se on julkisoikeudellisesta säädelty eri kuntien välinen yhteistyörakenne, joka perustetaan ja jota johdetaan asianomaisten vapaaehtoisesti keskenään sopimien sääntöjen nojalla kunnille tärkeiden asioiden hoitamiseksi.
Participation in a JMA is voluntary, in principle.
Kuntayhtymään osallistuminen on periaatteessa vapaaehtoista.
The major policy areas are energy supplies and waste disposal.
Sen tärkeimmät hallintoalat ovat energia- ja jätehuolto.
Their organization and administrative supervision is carried out by the municipalities.
Kuntayhtymät kuuluvat aluehallitusten hallinnolliseen valvontaan.
of nine to fifteen members, depending on the population of the municipality.
Kieliyhteisöt huolehtivat niiden organisaatiosta ja hallinnollisesta valvonnasta.
Members are elected by the municipal council.
Sosiaalipalvelukeskuksen valtuuskunnassa on kunnan asukasmäärästä riippuen 915 kunnanvaltuuston valitsemaa jäsentä.
3.4 Subnational Government: Complexity and Lack of Transparency
Valtion tasoa alempi hallinto: monimutkaista ja epäselvää
In accordance with the Constitution, those directly elected by their relevant constituency must defend the province's interests.
Perustuslain mukaan asianomaisen väestön suoraan valitsemien edustajien tulee vaalia läänin etua.
The elector votes for delegates to the provincial council, which defines policy in all openness and carries out the duties entrusted to it by its constituency.
Valitsija valitsee ehdokkaansa lääninvaltuustoon, joka määrittää politiikkansa täysin avoimesti ja vastaa valitsijakunnan sille asettamiin haasteisiin.
In practice it has also been noticed that the municipalities often concern themselves with policy matters that are outside their remit.
Käytännössä voidaan kuitenkin todeta kuntien kokevan usein, että niiden odotetaan osallistavan kuntatason yläpuolella harjoitettavaan politiikkaan.
Countless non-profit bodies and JMAs with general objectives are set up.
Perustetaan lukuisia voittoa tavoittelemattomia yhdistyksiä ja kuntayhtymiä, joilla on yleisiä tavoitteita.
These threaten to grow into megagovemment bodies that do not have the democratic basis established by the Constitution.
Ne uhkaavat kasvaa väliportaan hallinnon välineiksi, joilla ei ole perustuslaissa säädettyä demokraattista perustusta.
The fédéralisation of Belgium has not led to a devolution of power to subnational levels.
Belgian muuttaminen liittovaltioksi ei ole johtanut vallan hajauttamiseen valtion tason alapuoliselle hallinnolle.
Instead, it has further strengthened centralization from Brussels.
Muutos on itse asiassa vahvistanut entisestään Brysselistä vaikuttavaa keskushallintoa.
It is worth noting here the new administrative centres that the Flemish government set up in the provincial capitals in 1985.
Tätä kuvastavat uudet hallintokeskukset, joita flaamilaiset viranomaiset ovat perustaneet läänien pääkaupunkeihin vuodesta 1985 lähtien.
These are simply more layers of officialdom between the citizens and the policies that continue to be forged in Brussels.
Ne ovat puhtaasti hallinnollisia yhdysrenkaita kansalaisten ja muuttumattomana jatkuvan, Brysselistä käsinjohdettavan politiikan välillä.
If the central authorities wish to secure greater devolved input, they set up more and more councils, commissions, or specific public law institutions.
Kun sananvaltaa halutaan käyttää hallintokeskuksista käsin, perustetaan yhä uusia neuvostoja, lautakuntia tai erityisiä julkisoikeudellisia elimiä.
The creation of the Flemish community has not stemmed this trend; it may even have accentuated it.
Flaamilaisen kieliyhteisön pemstaminen ei kääntänyt tätä suuntausta, vaan ehkä pikemminkin vahvisti sitä.
Against this background it is hardly surprising that there is now great concern about the opaque, uncontrollable intermediate areas of policy.
Tätä taustaa vasten on ymmärrettävää, että epäselvä ja hallitsematon väliportaan hallinto on viime aikoina herättänyt suurta huolestumista.
This situation is generally described as a democratic deficit (Coenen 1994: 529-31).
Tilannetta kuvataan yleisesti demokratiavajeena. (Coenen 1994:529-531)
3.5 Citizens ' Attitudes
Kansalaisten asenteet
Previous research indicates that provincial administration is not held in high regard.
Aihetta käsittelevästä aiemmasta tutkimuksesta ilmenee, ettei Belgian lääninhallintoa juurikaan arvosteta.
The municipality is seen as the most relevant subnational administrative unit.
Kunta koetaan tärkeimmäksi valtion tason alapuolella olevaksi 'viranomaiseksi.
Maes (1997) states that citizens identify closely with their municipality as a geographical entity.
Maesin (1997) mukaan on yleistä samastua maantieteellisistä yksiköistä juuri kuntaan.
In a survey, Dutch and Belgian citizens were asked to state which geographical entity they identified with first and second. The results were as follows: both Dutch and Belgian respondents identified primarily with their municipality.
Tiedusteltaessa maantieteellistä kokonaisuutta, johon asukkaat samastuvat eniten ja toiseksi eniten, saatiin tietää, että belgialaiset samastavat (alankomaalaisten tavoin) ennen muuta ja vahvimmin kuntaansa.
When the first and second choices were added together, the Dutch respondents came out in favour of their nation, but Belgians continued to identify more closely with their municipality.
Mikäli tärkeintä ja seuraavaksi tärkeintä samastumiskohdetta koskevat vastaukset lasketaan yhteen, on Alankomaissa oma maa etusijalla, mutta Belgiassa kunta pitää edelleenkin ensisijansa.
Dewachter (1993) carried out exhaustive research into the level of political knowledge in Belgium.
Dewachter (1993) on tutkinut laajalti poliittisen tietämyksen tasoa Belgiassa.
Unfortunately his study did not cover knowledge of local politics.
Tutkimuksessa ei valitettavasti selvitetä paikallispolitiikan tuntemusta.
institutions is of a lower level than in the Netherlands, whilst knowledge of, and familiarity with, local politicians is greater in Belgium.
Haastatteluista ilmenee, että paikallispolitiikan instituutioiden tuntemus ja niitä kohtaan tunnettu mielenkiinto on Belgiassa vähäisempi kuin Alankomaissa, kun taas paikallispolitiikan toimijoiden tuntemus ja heitä kohtaan tunnetta luottamus on Belgiassa selvästi suurempi.
Local politics is much more personalised in Belgium than in the Netherlands.
Belgian kunnallispolitiikkahan on paljon alankomaalaista henkilöityneempää.
In 1987 no fewer than 92 per cent of those polled knew the name of their mayor.
Kunnanjohtajansa nimen tiesi peräti 92 % kyselyyn vastanneista (vuonna 1987).
Through the tradition of political favours, other local politicians (councillors) also have a relatively high profile.
Poliittisten palvelusten perinteen ansiosta muutkin kunnallispolitiikan henkilöt (kunnanvaltuuston ja -hallituksen jäsenet) ovat suhteellisen tunnettuja Belgiassa.
The attitude of the Belgian public towards local government is strongly coloured by political and cultural factors.
Poliittis-kulttuuriset tekijät värittävät voimakkaasti belgialaisten asennetta paikallisviranomaisiaan kohtaan.
A comparative cultural survey shows that Belgian political culture exhibits strong Latin characteristics and differs clearly in this respect from Dutch political culture (Hofstede 1991).
Vertailevasta kulttuuritutkimuksesta ilmenee, että Belgian poliittisessa kulttuurissa on selviä latinalaisia piirteitä ja että se näin ollen erottuu selvästi Alankomaiden poliittisesta kulttuurista. (Hofstede 1991).
Flemings and French speakers may perhaps exhibit cultural differences, but these differences in values are much less pronounced than between the Walloons and the French, or between the Flemings and the Dutch (Kerkhofs and Rezsohazy 1984: 214). Nevertheless, Flemings and Walloon have many attitudes in common.
Flaameilla ja ranskankielisillä on toki selkeitä kulttuurieroja, mutta flaamien ja vallonien väliset arvoerot ovat lopulta kuitenkin pienempiä kuin vallonien ja ranskalaisten sekä etenkin flaamien ja alankomaalaisten välillä (Kerkhofs & Rezsohazy 1984: 214). Kaikesta huolimatta flaamien ja vallonien ' suuntautumisessa ja asenteessa on toki myös paljon yhtäläistä. Latinalaiseen kulttuurimalliin kuuluu tietynlainen kansalaisuustyyppi ja tietynlainen odotusmalli viranomaisten, siten myös valtiota alempien tasojen viranomaisten suhteen.
The Latin cultural model implies a certain kind of citizenship and certain expectations of government, including subnational government. In general this is a rather 'clientelistic' form of citizenship: the citizen has long played second fiddle to the client.
Yleisesti voidaan havaita suhteellisen kulutaskeskeinen kansalaisuustyyppi: kansalainen (Iella citoyenfneß näyttäytyy vanhastaan myös asiakkaana (le/la clientfej).
Confidence in local government is not self-evident.
Luottamus paikallispolitiikkaan ei ole itsestään selvä asia.
Local politics achieves recognition to the extent that it meets the citizen's expectations.
Paikallispolitiikan merkitys tunnustetaan ja tunnistetaan niin kauan kun kansalainen saa odotuksiinsa vastinetta.
The depillarisation and individualization of society has certainly not made the clientelistic model of citizenship any less influential.
Yhteiskuntaa lohkoneen ryhmäsitoutuneisuuden lieveneminen ja kasvava yksilöllistyminen eivät ainakaan ole vähentäneet asiakaskeskeisen kansalaismallin vaikutusta.
And public confidence in traditional politics has certainly not broadened.
Luottamus perinteiseen politiikkaan ei ole varmasti myöskään lisääntynyt.
This is clear from the results of the last elections, which showed a clear move away from traditional politics.
Tämä ilmenee myös viimeisimmistä vaalituloksista, jotka osoittavat virran vievän poispäin perinteisestä politiikasta.