natgillin/translations-raw huggingface dataset:
3.4 Citizens ' Attitudes to Territorial Government
-161-Kansalaisten asenne alue- ja paikallishallintoon
There is a certain paradox evident in citizens' attitudes to territorial government in Italy.
Italialaisten asenne alue- ja paikallishallintoon on jossain määrin ristiriitainen.
Despite the collapse in confidence in central government and in the national political system, there has been a growing identification on the part of young people with Italy as a country.
Huolimatta valtiovaltaa ja poliittista järjestelmää kohtaan tunnetun luottamuksen romahtamisesta nuoret samastuvat yhä enemmän Italiaan maana.
In the 1980s almost half of all young Italians between the ages of 15 and 24 identified primarily with their locality while just over a quarter identified with Italy as a whole (Table 8.2).
Vielä 1980luvulla miltei puolet I5-24-vuotiaista italialaisista samastui ensi sijassa asuinpaikkaansa ja vain hieman yli neljännes koko Italiaan (taulukko 8.2).
Barely 10 per cent chose the region and 13.5 per cent 'the world/Europe' as their primary identification.
Miltei 10 % valitsi ensisijaiseksi samastumiskohteekseen alueen ja 13,5 % "maailman tai Euroopan".
By 1992 these perceptions had changed.
Vuoteen 1992 mennessä käsitykset olivat muuttuneet.
While identification with the locality dropped to just over a third, that with Italy had risen to about the same figure.
Samastuminen paikkakuntaan oh vähentynyt hieman yli kolmanneksen, kun taas samastaminen Italiaan oh noussut suunnilleen saman verran.
There was a slight increase in support for the region (12.4 per cent) ànd a somewhat larger increase for the world/Europe (17.4 per cent).
Alueen kannatus samastumiskohteena oh noussut jonkin verran (12,4 %), samoin maailman tai Euroopan (17,4 %).
Support for the region was highest in the North (15.1 per cent).
Alueen kannatus oli suurinta Pohjois-Italiassa (15,1 %).
The importance of identifying with Italy was borne out in another national survey which indicated that 71.9 per cent were molto orgoglioso (very proud) to be 'Italian' (Limes 1994: 17).
Koko Italiaan samastamisen laajuutta tukee toinen valtakunnallinen selvitys, jonka mukaan 71,9 % oli "hyvin ylpeitä" (molto orgoglioso) italialaisuudestaan (Limes 1994:17).
In the same survey, 66.4 per cent indicated they were very proud to be 'Europeans/citizens of the world', 62.4 per cent were very proud to be members of their region, and 50.9 per cent very proud to be members of their city.
Samassa selvityksessä 66,4% ilmoitti olevansa hyvin ylpeitä eurooppalaisuudestaan tai maailmankansalaisuudestaan, 62,4 % hyvin ylpeitä alueestaan ja 50,9 % hyvin ylpeitä asuinkaupungistaan.
TABLE 8.2. Feelings of belonging among young people (between 15 and 24 years old) (percentages)
Aluesidonnaisuus: :
Place of residence
Asuinpaikka: Pohjois-Italia
The North
Yhteensä
The Centre
Etelä-Italia, Sisilia ja Sardinia
52.3 9.9 23.8 14 the locality the region Italy the world/Europe 1992
Paikkakunta Alue Italia Maailma/ Eurooppa
35 12.4 35.2 17.4 the locality the region Italy the world/Europe
Paikkakunta Alue Italia Maailma/ Eurooppa
Source: Sondaggi IARD 1986 and 1991 (quoted in Biorcio 1997: 122)
Lähde: IARD-tutkimuslaitoksen kyselyt vuosina 1986 ja 1991, (lainaus Biorcio 1997: 122)
While the majority of Italians have a sense of national pride as reported above, they are evenly divided with regard to the future structures of the Italian state.
Vaikka suurin osa italialaisista tuntee edellä kuvatun kaltaista kansalaisylpeyttä, heidän mielipiteensä jakautuvat sen suhteen, millaisiksi Italian valtiorakenteet olisi tulevaisuudessa muotoiltava.
Around one third (34.9 per cent) wish to maintain the status quo, but around two thirds seek a more or less radical decentralization of the state along either regionalist/localist (33.5 per cent) or federalist (31.6 per cent) lines.
Noin kolmannes (34,9 %) haluaa säilyttää nykyiset rakenteet, mutta kaksi kolmannesta puoltaa valtionhallinnon jonkinasteista hajauttamista joko alueellis-paikalliseen (33,5 %) tai federalistiseen (31,6 %) suuntaan.
CHALLENGES AND OPPORTUNITIES FOR REGIONAL AND LOCAL DEMOCRACY
ALUE- JA PAIKALLISDEMOKRATIAN HAASTEITA JA MAHDOLLISUUKSIA
4.1 The Crisis of the Italian State
Italian valtion kriisi
The most serious challenge to, but also the greatest opportunities for, regional and local democracy in Italy comes from the crisis of the Italian state itself (Bull and Rhodes 1997). According to D'Alimonte and Bartolini (1997: 110), there have been "four fundamental changes with respect to the past: (1) a new vitality in the field of electoral reform, entailing significant changes to all electoral laws apart from those regulating European elections; (2) a high turnover of political and parliamentary elites with a distancing of many (but not all) sectors from the influence of the parties and pre-1994 governments; (3) a reorganisation of the old centre parties, substituted by new formations or presented under new names, winning minimal shares of the vote and split into different groups; (4) a radical realignment of electoral coalitions and of the experimental coalitions of 1994 to 1996—the most innovative element of which was the entry into government of the two parties which historically had been excluded from power, namely the Democratic Party of the Left (PDS)—the former Italian Communist Party (PCI)— and National Alliance (AN), the former Italian Social Movement".
Italian alue- ja paikallisdemokratian vaativimmat haasteet, mutta myös suurimmat mahdollisuudet piilevät Italian valtion kriisissä (Bull & Rhodes 1997). D'Alimonten ja Bartolinin (1997: 110) mukaan "menneisyyteen verrattuna on tapahtunut neljä oleellista muutosta: 1) uusi elinvoimainen vaaliuudistus, joka muutti merkittävästi kaikkia vaalilakeja Euroopan parlamentin vaaleja lukuun ottamatta, 2) poliittisen ja parlamentaarisen eliitin huomattavan suuri vaihtuvuus, jonka myötä monet (mutta eivät kaikki) yhteiskuntaelämän alat ovat etääntyneet puolueiden ja ennen vuotta 1994 toimineiden hallitusten vaikutusvallasta, 3) vanhat keskustan puolueet organisoitiin uudelleen ja korvattiin joko uusilla tai uudeimimisillä rylunittymillä, jotka saivat hyvin pienet ääniosuudet ja jalsaantuivat edelleen, 4) radikaalisti uudistetut vaaliliitot ja kokeelliset koalitiot 1994-96. Innovatiivisin esimerkki on, että ne kaksi puoluetta, jotka oli historiallisesti pidetty syrjässä vallasta, tulivat hallitukseen. Kyseiset puolueet ovat vasemmistolainen Partito Democratico della Sinistra (PDS) - entinen Itahan kommunistinen puolue (Partito Comunista Italiano, PCI) - ja oikeistolainen Kansallinen liitto (Alleanza Nazionale, AN) - entinen uusfasistinen Movimento Sociale Italiano (MSI)". Tätä on pidetty siirtymisenä puolueherruutena (partitocrazia) tunnetusta ja vanhojen poliittisten puolueiden valtaan (ja pohjimmiltaan myös korruptioon) perustaneesta demokranäjärjestelmästä uuteen, joka ei ole niinkään riippuvainen puolueista, vaan perustuu pikemminkin instituutioihin ja institutionaaliseen johtajuuteen (Pasquino 1997).
A Bicameral Constitutional Committee was set up in 1997 with four subcommittees, each of which was to tackle four questions: (/') the nature of the state; (ii) the form of government; (iii) the type of parliament; and (iv) the 'system of guarantees', that is the judicial system.
Vuonna 1997 pemstettiin kaksikamarinen valtiosääntökomitea, johon kuuluu neljä alakomiteaa tehtävänään käsitellä yhtä neljästä kysymyksestä: a) valtiomuoto, b) hallitusjärjestelmä, c) parlamentin organisaatio ja d) "vakuusjärjestelmä" eli oikeusjärjestelmä.
With regard to the form of government the options are: presidential, semi-presidential, neo-parliamentary, classical parliamentary.
Valtiojärjestyksen vaihtoehtoina ovat presidenttivaltaisuus, osittainen presidenttivaltaisuus, uusparlamentarismi ja klassinen parlamentarismi.
With regard to the form of the state the issue is whether it ought to be federalist or otherwise and, if federalist, what kind of federalist structure (ibid.).
Valtiojärjestelmästä puhuttaessa on kyse valinnasta federalismin tai jonkin muun mallin välillä, ja samalla on pohdittu vaihtoehtoisia liittovaltiorakenteita (mt).
Some of the opinions of Italian citizens on these questions have been outlined above (3.4).
Italialaisten mielipiteitä asiasta on kuvattu edellä (kohdassa 3.4).
neo-fascist MSI), and the Centro Cristiano Democratico (Christian Democratic Centre, conservative former Christian Democrats).
Oikeiston Vapauden liittoon kuuluu ensi sijassa populistinen Forza Italia (Silvio Berlusconin perustama puolue), äärioikeistolainen Kansallinen liitto (Alleanza Nazionale; entinen uusfasistinen MSI) sekä konservatiivinen Centro Cristiano Democratico (entisen kristillisdemokraattisen puolueen konservatiivinen siipi).
The Northern League was briefly a member of this alliance in 1994.
Pohjoisen liitto (Lega Nord) kuului lyhyen aikaa Vapauden liittoon vuonna 1994.
The centre-left is now organized around L'Ulivo (the Olive Tree) alliance; it comprises primarily: the Democratici di Sinistra (Left Democrats—ex-PDS, formerly PCI) with minor left-wing allies, the Partito Popolare Italiano (Italian People's Party, centre-left former Christian Democrats), and Rinnovamento Italiano (Italian Renewal, a movement of reformist technocrats led by L. Dini).
Keskusta-vasemmisto on ryhmittynyt Oliivipuu-liittoon (L'Ulivo), johon kuuluvat Vasemmistodemokraatit (Democratici di Sinistra, entinen PDS, joka puolestaan oli entinen PCI) sekä pieniä vasemmistopuolueita, Kansanpuolue (Partito Popolare Italiano, entisen kristillisdemokraattisen puolueen keskusta-vasemmistolainen siipi) sekä Rinnovamento Italiano, Lamberto Dinin johtama uudistusmielisten teknokraattien liike.
The Olive Tree has formed a minority government and is supported by Rifondazione Communista (Communist Refoundation—the more orthodox successor to the PCI).
Oliivipuu-liitto muodosti vähemmistöhallituksen ja sitä kannatti vanhakantaisten kommunistien Rifondazione Comunista.
The impetus for initiating reform did not come from the government or parliament, but instead from an Electoral Referendum Movement that, in two referendums (1991 and 1993) succeeded in changing the electoral system in such a way as to reduce the element of proportionality (Pasquino 1997: 44).
Uudistukselle ei antanut sysäystä hallitus tai parlamentti, vaan vaaliliike, jonka onnistui kahdessa kansanäänestyksessä (vuosina 1991 ja 1993) muuttaa vaalijärjestelmää siten, että suhteellisen vaalitavan vaikutusta vähennettiin (Pasquino 1997: 44).
This has had the effect of creating two large political blocs of the left and the right that might alternate in the exercise of government, rather than the previous system of the same parties exercising power in an endless variety of coalitions while permanently excluding the left and the extreme right.
Tämän seurauksena syntyi kaksi suurta' poliittista ryhmittymää (oikeistolainen ja vasemmistolainen), jotka voivat -vuorotella hallituksessa. Entisessä järjestelmässä samat puolueet olivat vallassa loputtomasti vaihtelevin koalitioin, joihin äärivasemmisto tai -oikeisto eivät kuitenkaan koskaan kuuluneet.
However, while the old party system has been largely destroyed and the partitocrazia will not reappear, its replacement with a more adequate system of democracy has so far largely eluded the decisionmakers in the government, and the crisis of the system continues to lurch onwards: 'the Italian transition is still mid-stream and all its political actors and institutions are under stress' (Pasquino 1997: 51).
Vaikka vanha puoluejärjestelmä on miltei tyystin hajotettu eikä enää palaa, hallitusvaltaa käyttävät päätöksentekijät eivät tähän mennessä juuri näytä huomanneen uuden, tarkoituksenmukaisemman demokraattisen järjestelmän tuloa vanhan tilalle, ja valtiojärjestelmän kriisi jatkuu: "Italian siirtymävaihe on vielä kesken, ja kaikki sen poliittiset toimijat ja instituutiot ovat paineen alaisina" (Pasquano 1997: 51).
4.2 Central-Local Relations and Strengthening Local Democracy in the 1990s
Valtiovallan ja paikallishallinnon suhteet sekä paikallisdemokratian luvulla
The territorial question is at the heart of these developments in the Italian political system.
Italian poliittisen järjestelmän kehityksessä aluekysymys on keskeisellä sijalla.
First, the challenge from the Northern League has called into question the North-South relationship that is the very foundation of the Italian state.
Ensiksikin Pohjoisen liiton tuoma haaste on ajankohtaistanut kysymyksen Pohjois- ja Etelä-Italian välisestä suhteesta, johon Italian valtio perustuu.
Many of the grassroots movements of reform originated at the local and regional level: the leagues in the North (especially in the regions of Piedmont, Lombardy, and Veneto), La Rete in the South.
Monet uudistusmieliset ruohonjuuritason liikkeet on perustettu paikallis- tai aluetasolla, kuten pohjoisen liitot (etenkin Piemonten, Lombardian ja Veneton alueilla) sekä La Rete etelässä.
Second, the constitutional overhaul of the Italian political system also involves changes at the regional and local levels, the kind of changes depending on whether the overhaul consists in strengthening the regional level, a federal or a confederal approach.
Toisaalta Italian poliittisen järjestelmän valtiosääntöoikeudelliseen uudistukseen sisältyy myös alue- ja paikallistasoa koskevia muutoksia riippuen siitä, vahvistetaanko aluetasoa vai noudatetaanko liittovaltioon tai valtioliittoon tähtääviä lähestymistapoja.
It is more likely that change will occur along regionalist rather than along federal lines, at least according to the wishes of the electorate mentioned above and of the political parties (Dente 1997: 182).
Todennäköistä on, että muutoksella vahvistetaan aluetasoa eikä valita federalistista suuntausta. Äänestäjät ja poliittiset puolueet ovat tällä kannalla (Dente 1997: 182).
4.2.1 The Reform of the Laws Governing Local Authorities and Provinces
Kuntia ja maakuntia koskevien lakien uudistus
Law 142 was adopted in 1990, and through it a series of transfers of powers occurred: powers were transferred from the consiglio comunale e consiglio provinciale (municipal and provincial councils) to the giunta (executive), from political organizations to the administration, from the organizations of local government to external agencies (such as le società per azioni a capitale pubblico locale incaricate della gestione di pubblici servizi), and from local government to either individual citizens or citizens' groups (through different mechanisms such as local referendums, petitions, popular action) (Pitruzzella 1994).
Vuonna 1990 hyväksyttiin laki nro 142, jolla toimivaltaa siirrettiin kunnanvaltuustoilta (consiglio comunale) ja maakunnanvaltaustoilta (consiglio provinciale) kunnan- ja maakunnanhallituksille (giunta), poliittisilta organisaatioilta hallintoviranomaisille, paikallishallinnolta ulkopuolisille toimialayhtiöille (esim. julkispalveluita tarjoavat paikallisrahoitteiset osakeyhtiöt, società per azioni a capitale pubblico locale incaricate della gestione di pubblici servizi) ja joko yksittäisille kansalaisille tai kansalaisryhmille (mikä toteutetaan erilaisin mekanismein kuten paikallisten kansanäänestysten, kansalaisadressien tai kansdaistoiminnan avulla) (Pitruzzella 1994).
In 1993, Law 81 introduced a system of direct election of mayors and of the presidents of the provincial councils in two rounds of voting, with only the first two candidates going to the second ballot.
Vuonna 1993 otettiin lain nro 81 nojalla käyttöön kunnanjohtajien ja maakunnanvaltaustojen puheenjohtajien suora kaksivaiheinen vaali, jossa vain kaksi eniten ääniä saanutta ehdokasta pääsee toiselle kierrokselle.
The members of the executive are appointed directly by the mayor (Dente 1997: 184).
Kunnanjohtaja nimittää suoraan kunnanhallituksen jäsenet (Dente 1997: 184).
In effect, this means that the leadership of these levels of local government has ceased to be so dependent on the political parties and the position of mayor especially has been strengthened.
Näin ollen kyseisillä paikallistasoilla johtajuus on entistä vähemmän sidoksissa poliittisiin puolueisiin, ja etenkin kunnanjohtajan asemaa on vahvistetta.
The result of these changes was a complete renewal of municipal politicians after 1993, with the election of mayors completely new to politics (as in Turin, Genoa, Trieste, and Bari) or different from the usual politicians (as in Venice, Rome, Palermo, and Catania) (Dente 1997).
Muutosten seurauksena vuoden 1993 vaaleissa kunnallispoliitikot vaihtuivat täysin ja poliitikkoina aivan uudet kunnanjohtajat tulivat vahtuiksi (esimerkiksi Torinossa, Genovassa, Triestessä ja Barissa) tai valitat poikkesivat tavanomaisista politiikoista (kuten Venetsiassa, Roomassa, Palermossa ja Cataniassa) (Dente 1997).
Many of these new leaders were re-elected in 1997.
Monet uusista johtajista valittiin uudelleen vuonna 1997.
4.3 The Impact of Europeanisation
Eurooppalaistumisen vaikutus
authorities in the Committee of the Regions.
-165- kuuluvat myös Rhône-Alpes, Katalonia ja Baden-Württemberg).
Lombardy is also involved in the 'Four Motors of Europe' association (which also includes Rhône-Alpes, Catalonia, and Baden-Württemberg), and regions along the Ligurian coast are members of the Latin Arc.
Ligurian rannikon alueet kuuluvat "Latinalaiseen kaareen".
However, perhaps the most important impact of the European Union on the Italian political system is the attempt by Italy to be part of the first wave of entrants into the Single European Currency group.
Euroopan unionin huomattavin vaikutus Italian poliittiseen järjestelmään lienee kuitenkin Italian pyrkimys päästä ensimmäisessä aallossa Euroopan yhtenäisvaluutan maiden ryhmään.
This has involved considerable reform of Italian economic policies and the acceptance of the necessity of reforming the large and inefficient Italian administrative system.
Tässä tarkoituksessa Italian talouspolitiikka on uudistettu perin pohjin ja samalla on hyväksytty tarve uudistaa laajaa ja tehotonta hallintojärjestelmää.
4.4 The 'Fédéralisation' of the Italian State
Italian valtion "federalisoiminen"
The subcommittee of the Bicameral Constitutional Commission dealing with the reform of the state (see above 4.1) presented a set of proposals to parliament, which were accepted on 30 April 1998.
Valtionhallinnon uudistusta käsittelevän kaksikamarisen valtiosääntökomitean (ks. kohta 4.1) alakomitea esitti joukon ehdotuksia parlamentille, joka hyväksyi ne 30. huhtikuuta 1998.
These proposals were as follows:
Alakomitean ehdotukset olivat seuraavat:
• the Republic will now consist of local authorities, provinces, metropolitan cities (that is of at least one million inhabitants)4, regions, and the state;
• Italian tasavalta koostuu vastedes paikallisyhteisöistä, maakunnista, suurkaupungeista (vähintään miljoona asukasta36), alueista ja valtiosta.
• the fifteen ordinary regions can acquire special-region status by negotiation with parliament following regional referendums, and the institutional 'model' for each region need not be uniform; • the state retains exclusive legislative competence in the following ten areas (but will specify the legislative framework in twelve others): * foreign policy, international relations and immigration;
• Viisitoista tavanomaista aluetta voi saada erityisaseman neuvottelemalla parlamentin kanssa ja järjestämällä asiasta alueellisen kansanäänestyksen. Eri alueiden institutionaalisen järjestelmän ei tarvitse olla samanlainen. • Valtio varaa itselleen yksinomaisen lainsäädäntövallan seuraavilla kymmenellä alalla (ja määrittelee lainsäädäntökehyksen kahdellatoista muulla alalla): ulkopolitiikka, kansainväliset suhteet ja maahanmuuttopolitiikka puolustus ja asevoimat valuutta, kilpailupolitiikka ja verotus yleinen järjestys ja turvallisuus oikeusjärjestys sekä siviili-ja rikosoikeus kulttuuri ja ympäristö vaalilait kaikilla hallintotasoilla sekä kansanäänestykset paikallishallinnon institutionaaliset muodot mitat ja painot, tilastot sekä julkishallintoa koskeva tiedotus ja tilastot kansalaisten perusoikeuksien (esim. terveydenhuolto ja koulutus) vähimmäistason määrittely. • Vuoden 2000 aluevaaleissa aluehallitusten puheenjohtajat valitaan suorilla vaaleilla, mikä vahvistaa välittömästi valittuihin toimeenpano-viranomaisiin tähtäävää suuntausta. • Senaattorit valitaan alueittain, ja aluehallituksen kaatuessa ennenaikaisissa vaaleissa valitaan myös edustajat kyseisestä senaatin vaalipiiristä.
• the regional elections of 2000 will see the direct election of regional presidents, which conforms to the trend toward directly elected executive authorities;
Käytännössä tämä tarkoittaa Roomaa, Napolia, Milanoa ja Torinoa.
These proposals are subject to referendum. In effect, they transform the nature of the Italian state into something similar to the Spanish autonomic state, which seems to have influenced the proposal to allow ordinary regions to achieve special status following a referendum in the region.
-166- mallilla näyttää olleen vaikutusta ehdotukseen, joka antaa tavanomaisille alueille mahdollisuuden erityisasemaan alueella järjestetyn kansanäänestyksen perusteella.
Although Italy shares with other western states similar institutions of liberal democracy, the exercise of democracy in this country has taken a particular form.
Vaikka Italialla on muiden länsimaiden kaltaiset liberaaliin demokratiaan perustuvat instituutiot, demokratian harjoittaminen on saanut Italiassa omintakeisen muodon.
This is largely a consequence of the continuing existence of the North-South divide and the development of the party system known as the partitocrazia.
Tämä on pitkälti seurausta Pohjois- ja Etelä-Italian välisestä juovasta sekä poliittisten puolueiden hallitsevaan asemaan perustuvan järjestelmän kehittymisestä.
Many politicians, including ministers and party leaders, were removed from public life, because of their involvement in corruption and bribe taking.
Italian poliittinen järjestelmä ajautui 1990luvulla kriisiin, ja monet italialaiset käänsivät selkänsä valtakunnalliselle puoluejärjestelmälle.
There were popular movements that rejected the party state and changes instituted in the system through a series of referendums which changed the national and subnational electoral systems and the mode of financing of parties.
Syntyi kansanliikkeitä, jotka torjuivat puoluevallan, ja järjestelmää muutettiin kansanäänestyksillä, jotka uudistivat valtiollista sekä alue- ja paikallistason vaalijärjestelmää ja puolueiden rahoitustapaa.
By the mid-1990s the old party system had collapsed but without a fully consolidated new system being put in its place.
Vuosikymmenen puoliväliin mennessä vanha puoluejärjestelmä romahti, mutta sen tilalle luotu uusi järjestelmä ei ole vielä täysin vakiintunut.
Italy might be said, therefore, to be still in the midst of a regime transition, the outcome of which is still unclear.
Italian valtiovallan voidaankin sanoa olevan vielä siirtymävaiheessa, jonka lopputulos on epäselvä.
These aspects of the Italian democratic system have also affected subnational government.
Edellä kuvatut Italian demokraattisen järjestelmän piirteet ovat vaikuttaneet myös alue- ja paikallishallintoon.
Provincial and municipal government have tended to be dominated by the party system and centralization remains strong.
Maakunnan- ja kunnanhallituksissa on ollut vallalla puoluejärjestelmä ja keskushakuisuus on edelleen voimakasta.
The regional system, although guaranteed by the 1948 Constitution, was applied in a gradual and piecemeal manner and, with the exception of some of the regions of the North and Centre, has tended to follow the same pattern as the national system.
Vaikka aluejärjestelmä taattiin vuoden 1948 perustuslaissa, sitä on sovellettu asteittain, vähän kerrassaan, ja se on joitakin Pohjois-ja Keski-ftahän alueita lukuun ottamatta yleensä mukaillut valtakunnallista mallia.