natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In a recent meta-analysis of 18 prospective intervention studies of the effects of exercise on bone loss in postmenopausal women (Bérard et al, 1997), a significant effect of moderately intense physical activity was detected on lumbar spine bone mineral density, but no consistent effect was seen on femoral neck or forearm bone mass.
Äskettäin tehdyssä meta-analyysissä 18:sta prospektiivisesta interventiotutkimuksesta, joissa käsiteltiin liikunnan vaikutuksia vaihdevuodet ohittaneiden naisten luumassan vähenemiseen (Bérard ym. 1997), todettiin kohtalaisen rankan liikunnan vaikuttavan merkitsevästi lannerangan luun mineraalitiheyteen, mutta pysyvää vaikutusta reisiluun kaulan tai kyynärvarren luumassaan ei havaittu.
Exercise programmes in these studies consisted of running, walking, physical conditioning and aerobics.
Näiden tutkimusten kuntoiluohjelmiin kuuluivat juoksu, kävely, lihaskuntoharjoittelu ja aerobic.
Increases of between 2.5 and 5% in spinal bone mineral density have been reported in sedentary postmenopausal women after 7 to 9 months of an exercise programme involving training at 70-90% of maximum oxygen uptake for 23
Vähän liikkuvien vaihdevuosiiän ohittaneiden naisten selkärangan luun mineraalitiheyden on ilmoitettu lisääntyneen 2,5 - 5 prosenttia 79 kuukauden kuntoiluohjelmalla, johon kuului harjoittelu 70 - 90 prosentilla maksimaalisesta hapenottokyvystä 23 tuntia viikossa (Hatori ym. 1993; Dalsky ym. 1997).
As in young adults, there is some evidence that calcium and exercise have additive effects on bone mass in postmenopausal women (Prince et al, 1995).
Kuten nuorilla aikuisilla, myös vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla on todisteita siitä, että kalsium ja liikunta yhdessä lisäävät luumassaa enemmän kuin kumpikaan yksinään (Prince ym. 1995).
Overall, the gains from vigorous exercise compared to everyday activities are probably small and must be maintained to presene any effect.
Kaiken kaikkiaan rankan liikunnan aiheuttama hyöty verrattuna jokapäiväisiin toimiin on todennäköisesti pieni ja liikuntaa tulee jatkaa, jotta vaikutus säilyy.
5.1.3.2 Effects of exercise in the elderly
5.1.3.2 Liikunnan vaikutuL·et vanhusten terveyteen
In the elderly, in whom bone loss is often advanced and different degrees of immobilisation are due to sedentary habits or associated disease, vigorous physical activity is contraindicatcd.
Vanhuksille, joilla luumassan väheneminen on usein jo pitkälle edennyt ja joilla liikunnan määrä on vähentynyt joko elintapojen tai sairauden vuoksi, rankka liikunta ei ole suositeltavaa.
However, exercise programmes based on balance, strength training and low impact aerobics may be beneficial and there is evidence from randomised controlled studies that such regimens reduce the risk of falls (Sowden et al, 1996).
Tasapainon kehittäminen, voimaharjoitteluja kevyt aerobic voivat kuitenkin olla hyödyllisiä, ja satunnaistetuista kontrolloiduista tutkimuksista on saatu todisteita siitä, että tämänkaltaiset kuntoluohjelmat vähentävät kaatumisriskiä (Sowden ym. 1996).
Walking and stair-climbing can be beneficial and swimming, daily activities, social dancing and group exercises should be encouraged.
Kävelyjä portaiden nouseminen voivat olla hyödyllisiä, ja uintia, päivittäisiä askareita, tanssia ja ryhmäharjoittelua olisi edistettävä.
The principal benefit from an exercise programme is increased muscle strength and endurance.
Kuntoilu-ohjelman tärkein hyöty on suurempi lihasvoima ja kestävyys.
Motivation for long-term compliance is essential for the success of such programmes.
Pitkäaikainen hoitomyönteisyys on välttämätöntä tällaisten ohjelmien onnistumiselle.
The social aspects of exercising in groups can be an effective way to encourage elderly women to participate.
Ryhmäharjoittelun sosiaaliset puolet voivat tehokkaasti kannustaa ikääntyviä naisia osallistumaan hoitoon.
A recent meta-analysis of trials of exercise interventions in community-based subjects suggested that it is possible to increase and maintain levels of activity, particularly if the exercise is of moderate intensity and enjoyable, and to reduce falls by 10% (Province et al, 1995).
Äskettäin tehdyssä meta-analyysissä, jossa tutkittiin yhdyskuntapohjaisten liikuntahoitokokeitten vaikutusta, havaittiin, että liikuntaa voidaan lisätä ja ylläpitää, erityisesti jos liikunta on keskinkertaisen rankkaa ja miellyttävää, ja näin kaatumisia voidaan vähentää 10 prosenttia (Province ym. 1995).
5.1.3.3 Conclusions
5.1.3.3 Päätelmät
Weightbearing physical activity during childhood and adolescence is positively related to peak bone mass.
Lapsuus- ja nuoruusiässä harrastettu kuormittava liikunta vaikuttaa myönteisesti luun huippumassaan.
The effects of exercise intervention regimens on bone mass arc modest in postmenopausal women and appear to be limited to the spine.
Kuntoilu-ohjelmien vaikutukset luumassaan ovat vähäisiä vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla ja näyttäisivät rajoittuvan selkärangan alueelle.
Adherence to exercise programmes requires motivation; furthermore, the gains in bone mass are not progressive and are likely to persist only for the duration of the exercise.
Harjoitusohjelmiin osallistuminen vaatii motivaatiota; luumassan lisääntyminen ei myöskään ole jatkuvaa ja kestää todennäköisesti ainoastaan niin kauan kuin harjoitusta jatketaan.
There is no convincing evidence that exercise can prevent bone loss at the menopause or osteoporotic fractures later in life.
Vakuuttavaa näyttöä ei ole siitä, että liikunta ehkäisisi luumassan vähenemistä vaihdevuosien aikana, tai myöhemmän iän osteoporoottisia murtumia.
On the other hand, exercise may have a significant effect in the prevention of falls which present a major risk factor for fractures.
Toisaalta liikunnalla voitaneen merkittävästi ehkäistä kaatumisia, jotka ovat suurin murtumia aiheuttava riskitekijä.
Because of the importance of falls in the pathogenesis of osteoporotic fractures, physical activity in the elderly is likely to have a greater impact on osteoporosis through its effect on falls rather than on bone mineral density.
Koska kaatumiset ovat niin tärkeitä osteoporoottisten murtumien patogeneesissä, vanhusten liikunnalla on todennäköisesti suurempi vaikutus osteoporoosiin kaatumisten kuin luun mineraalitiheyteen kohdistuvan vaikutuksen kautta.
In addition, planned exercise regimens are important for the rehabilitation of individuals with established osteoporosis.
Lisäksi suunnitellut kuntoiluohj elmat ovat tärkeitä sellaisten henkilöiden kuntouttamiselle, joilla on pitkälle edennyt osteoporoosi.
5.2.1 Trial design and end-points.
Lääkeainetutkimusten suunnittelu ja vaatimukset
When assessing the efficacy of interventions in the prevention of osteoporotic fractures, certain issues need to be considered.
Osteoporoottisten murtumien ehkäisemiseen käytettyjen lääkehoitojen tehokkuutta arvioitaessa on otettava huomioon tietyt seikat.
Methodologically, the best approach is the prospective, randomised, controlled trial (RCT).
Paras metodologinen lähestymistapa on prospektiivinen, satunnaistettu kontrolloitu tutkimus (RCT).
Randomisation ensures that potential confoundcrs arc distributed evenly between treatment and control groups and reduces the risk of bias in treatment allocation.
Satunnaistaminen takaa sen, että mahdolliset sekoittavat tekijät jakautuvat tasaisesti hoito- ja kontrolliryhmien välille, mikä vähentää hoidon kohdentamisen puolueellisuusriskiä.
Blinding the subject and the investigator to the intervention reduces the chance of bias in the assessment of the outcome.
Tutkimuksen tekeminen potilaan ja tutkijan osalta sokkotutkimuksena vähentää puolueellisuusriskiä tulosten arvioinnissa.
If properly conducted, differences in outcome between groups can be more confidently attributed to the effect of the intervention.
Jos tutkimus toteutetaan kunnolla, eri ryhmien välisten erojen voidaan varmemmin katsoa johtuvan hoidon tehosta.
Documentation of vertebral fractures in RCT's should therefore be perfonned blind by an objective and precise method on serial X-rays of the spine.
selkärangan röntgenkuvasarjaa.
Several objective methods for assessing vertebral morphology are used, but it should be noted that there is currently no gold standard for defining a vertebral fracture and some morphometric methods may overestimate vertebral deformities.
Nikamien morfologiaa arvioidaan useiden objektiivisten menetelmien perusteella, mutta on syytä ottaa huomioon, että tällä hetkellä ei ole olemassa erinomaista standardia nikamamurtuman määrittelyyn, ja jotkin morfometriset menetelmät saattavat yliarvioida nikamien epämuodostumia.
Defonnities of previously nonnal vertebrae occurring during the trial rather than progression of pre-existing vertebral deformities should be counted as new events.
Uusiksi tapauksiksi olisi laskettava aikaisemmin normaalin nikaman epämuodostuma, joka kehittyy tutkimuksen kuluessa, pikemminkin kuin olemassa olevan epämuodostuman kehittyminen.
Finally, the number of patients with new vertebral fractures and not the number of new fractures should be analysed.
Analyysissä olisi tarkasteltava uusien murtumien määrän sijasta niiden potilaiden määrää, joilla on uusia nikamamurtumia.
5.2.2 Pharmacological agents used in the treatment of osteoporosis.
Osteoporoosin hoidossa käytetyt lääkeaineet
Cunent pharmacological interventions for prevention of fractures in patients with osteoporosis aim mainly at reducing bone resorption and bone turnover or stimulating bone formation (Table 5.1).
Nykyisten osteoporoosipotilaiden murtumien ehkäisyyn tarkoitettujen lääkehoitojen avulla pyritään ensisijaisesti vähentämään luun hajotusta ja luun vaihtuvuutta tai stimuloimaan luun muodostusta (taulukko 5.1).
The majority of available data have been obtained with inhibitors of bone turnover.
Suurin osa aineistosta on saatu luun vaihtuvuusnopeuden hidastajista.
Although beneficial effects of the agents listed in Table 5.2 on bone turnover and/or bone mineral density in postmenopausal women with or without prevalent fractures have been repeatedly shown, there are relatively few randomised controlled studies of their antifracture efficacy.
Vaikka taulukossa 5.2 lueteltujen aineiden hyötyvaikutukset luun vaihtuvuusnopeuteen ja/tai luun mineraalitiheyteen vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla, joilla on tai ei ole olemassa olevia murtumia, on todistettu toistuvasti, niiden tehokkuudesta murtumien ehkäisyssä on toteutettu harvoja satunnaistettuja kontrolloituja tutkimuksia.
In the following paragraphs, clinical trials reporting the effects on fracture incidence of treatment with a pharmacological agent are summarised.
Seuraavissa kappaleissa on esitetty yhteenveto kliinisistä tutkimuksista, joissa on raportoitu lääkeainehoidon vaikutukset murtumien ilmaantuvuuteen.
It should be emphasised that not all of these trials were adequately powered to detect differences in fracture rates between the control and treatment groups and the strength of evidence for antifracture efficacy of the different agents varies markedly.
On syytä korostaa sitä, että kaikissa tutkimuksissa ei ole ollut riittävää tilastollista voimaa, jotta niissä olisi voitu havaita ero murtumien määrässä kontrolli- ja koeryhmien välillä. Todistusvoima eri lääkeaineiden tehosta murtumien ehkäisyssä vaihtelee huomattavasti.
All patients undergoing treatment should be calcium and vitamin D replete, but there is no evidence that combinations of therapies have greater antifracture efficacy than single agents.
Kaikkien hoitoon osallistuvien potilaiden kalsiumin ja Dvitamiinin tarpeen tulisi olla tyydytetty, mutta ei ole todisteita siitä, että yhdistelmähoidoilla olisi suurempaa murtumanvastaista vaikutusta kuin yksittäisillä lääkeaineilla.
Finally, these studies were perfonned mainly in women with postmenopausal osteoporosis and their results should not be extrapolated to males or to patients with other forms of osteoporosis.
Lopuksi, nämä tutkimukset tehtiin pääasiassa vaihdevuosiiän jälkeistä osteoporoosia sairastavilla naisilla eikä niiden tuloksia saa yleistää koskemaan miehiä tai muita osteoporoosin muotoja sairastavia potilaita.
3.2.2.1 Primary/secondary prevention
5.2.2.1 Primaarinen ja sekundaarinen ehkäisy
Of the various pharmacological interventions the efficacy of calcium, vitamin D and oestrogens in preventing fractures has been examined prospectively under RCT conditions in populations at risk, but not selected by any screening procedure.
Eri lääkehoidoista kalsiumin, Dvitamiinin ja estrogeenin tehokkuutta murtumien ehkäisyssä on tutkittu prospektiivisesti ja satunnaistetuilla kontrolloiduilla riskiryhmiä koskevilla tutkimuksilla, joihin osallistuneita henkilöitä ei kuitenkaan ole valittu millään seulontamenetelmällä. Chapuy ym.
Chapuy et al (1992,1994) studied over 3,000 institutionalised elderly women (mean age 84 years) during treatment with either vitamin D (cholecalciferol) 800 IU/d (20 pg) and calcium 1.2gr/d or placebo for three years.
(1992, 1994) tutkivat yli 3 000 laitoshoidossa olevaa naista (keskimääräinen ikä 84 vuotta), jotka saivat kolmen vuoden ajan joko D-vitamiinia (kolekalsiferoli) 800 IU päivässä (20 pg) ja kalsiumia 1,2 g päivässä tai lumelääkettä.
In another study with a comparable number of participants, women and men slightly younger (mean age SO years) but mostly living independently and with a higher calcium intake were given either cholecalciferol 400 IU/d (10 pg) or placebo for a maximum of 3.5 years (Lips et al, 1996).
lumelääke-kontrolloidun tutkimuksen tulokset, jossa tutkittiin kalsiumin 500 mg päiväannoksen ja kolekalsiferolin 700 IU päiväannoksen (17,5 pg) vaikutusta yli 65-vuotiaisiin terveisiin miehiin ja naisiin (Dawson-Hughes ym.
There was no difference in the incidence of hip or other peripheral fractures between the two groups.
1997), joiden keskimääräinen kalsiumin saanti oli noin 700 mg päivässä.
Apart from the difference in the therapeutic regimens between the two studies, the French cohort had a higher prevalence of vitamin D deficiency/insufficiency and showed a much greater suppression of plasma parathyroid hormone concentrations after treatment than the Dutch cohort.
Kolmen vuoden jälkeen 26 koehenkilöä 202:sta (12,9 prosenttia) lumelääkitystä saaneesta ja 11 koehenkilöä 187:stä (5,9 prosenttia) D-vitamiinia ja kalsiumia saaneista olivat saaneet muita kuin nikamamurtumia.
Of particular interest are the results of a recent placebocontrolled trial of the effect of calcium 500 mg/d and cholecalciferol 700 IU/d(l 7.5 pg) in healthy community-based men and women older than 65 years (Dawson-Hughes et al, 1997), with a mean dietary calcium intake of about 700 mg/d.
Ryhmien välillä oli tilastollisesti merkitsevä ero murtumien määrässä.
After 3 years, 26/202 (12.9%) subjects treated with placebo and 11/187 (5.9%) of those treated with vitamin D and calcium had sustained nonvertebral fractures, a statistically significant difference.
Jatkotutkimuksessa, jota ei ollut suunniteltu murtumien ilmaantuvuuden arviointiin, Reid ym.
In a further study, not designed to assess fracture incidence, Reid et al (1993) reported that calcium supplements (1 gr/d) given to healthy postmenopausal women with a mean dietary intake of 700 mg/d, significantly reduced the number of symptomatic osteoporotic fractures compared to placebo after 4 years (2/38 women with fractures in the calcium group compared to 7/40 in the placebo group).
(1993) havaitsivat, että terveille vaihdevuosiiän ohittaneille naisille, joiden keskimääräinen kalsiumin saanti oli 700 mg päivässä, annettu kalsiumlisä (1 g päivässä) vähensi merkitsevästi oireellisten osteoporoottisten murtumien määrää verrattuna lumelääkehoitoon 4 vuoden jälkeen (2 naista 38:sta sai murtumia kalsiumia saaneiden ryhmässä kun lumelääkitystä saaneiden ryhmässä määrä oli 7 naista 40:stä).
The combined results of these studies underline the need for adequate vitamin D and calcium nutrition in the elderly.
Tarkasteltaessa näiden tutkimusten tuloksia yhdessä voidaan havaita, miten tärkeää riittävä Dvitamiinin ja kalsiumin saanti on vanhuksille.
They emphasise, in addition, the value of vitamin D and calcium supplements in populations at risk, particularly old frail individuals living indoors in nursing homes who have a high prevalence of vitamin D deficiency or insufficiency.
Lisäksi niissä painotetaan D-vitamiini- ja kalsiumlisävalmisteiden merkitystä riskipopulaatioille, erityisesti hoitokodeissa asuville heikoille vanhuksille, jotka eivät ulkoile, ja joilla on usein Dvitamiinin puute tai riittämätön Dvitamiinin saanti.
In such cases, the native vitamin rather than its active metabolite or analogue should be administered.
Näissä tapauksissa olisi suosittava mieluummin luonnollista vitamiinia kuin sen aktiivista metaboliittia tai analogia.
Finally, these and other recent studies demonstrate that it is never too late to consider pharmacological intervention in populations with a high fracture risk.
Edellä mainitut ja muut viimeaikaiset tutkimukset osoittavat, että koskaan ei ole liian myöhäistä harkita lääkehoidon määräämistä sellaisille väestöryhmille, joilla on korkea murtumariski.
The effect of oestrogens (mestranol) or placebo on the prevention of vertebral fractures has been examined in oophorectomized women (Lindsay et al, 1980).
Estrogeenien (mestranoli) tai lumelääkkeen vaikutusta nikamamurtumien ehkäisyyn on tutkittu naisilla, joilta on poistettu munasarjat (Lindsay ym. 1980).
After a median period of 9 years, women treated with oestrogens had a significantly better spine score (assessed morphometrically) and fewer crush fractures (1/58 (1.7%) versus 5/42 (11.9%) in women treated with oestrogens or placebo, respectively).
Keskimäärin yhdeksän vuoden kuluttua estrogeenihoitoa saaneiden naisten selkärangan pisteytys (morfometrisesti arvioituna), oli merkitsevästi parempi ja heillä oli vähemmän luhistumamurtumia (yhdellä naisella 58:sta eli 1,7 prosentilla) verrattuna lumelääkityksellä hoidettujen naisten murtumiin (viidellä naisella 42:sta eli 11,9 prosentilla).
5.2.2.2 Tertiary prevention
5.2.2.2 Tertiaarinen ehkäisy
Published clinical trials of tertiary prevention of osteoporotic fractures are summarised in Table 5.3.
Osteoporoottisten murtumien tertiaarisesta ehkäisystä julkaistut kliiniset tutkimukset on esitetty yhteenvetona taulukossa 5.3.
Oestrogens reduce bone turnover and bone loss.
Estrogeenit pienentävät luun vaihtuvuusnopeutta ja luumassan vähenemistä.
Oestrogen receptors have been demonstrated on osteoblasts and on other cells in the bone microenvironment but their precise mechanism of action is not yet known.
Estrogeenireseptoreita on osoitettu olevan luun muodostajasoluissa ja muissa luun mikroympäristön soluissa, mutta niiden tarkka vaikutusmekanismi on vielä tuntematon.
Active treatment significantly reduced the incidence of new vertebral fractures (8 in the oestrogen group vs 20 in the placebo group) but not the number of patients with new fractures, due probably to the small numbers.
lumelääkeryhmässä), mutta ei niiden potilaiden lukumäärää, joilla oli uusia murtumia; tämä todennäköisesti johtui tutkittavien vähäisestä lukumäärästä.
Despite its limited duration and the small number of patients, this study together with the observational data indicates that oestrogens are effective in the treatment of older women with osteoporosis.
Rajoitetusta kestosta ja pienestä tutkimukseen osallistuneiden potilaiden lukumäärästä huolimatta tämä tutkimus ja havaintoaineisto yhdessä viittaavat siihen, että estrogeenit ovat tehokkaita osteoporoosia sairastavien vanhempien naisten hoidossa.
There are no RCTs of the effect of oestrogens in the prevention of hip fractures.
Estrogeenien vaikutusta lonkkamurtumiin ei ole tutkittu satunnaistetuilla kontrolloiduilla tutkimuksilla.
The optimal period of oestrogen treatment is not known and 5 to 10 years is usually recommended.
Estrogeenihoidon parhainta mahdollista kestoa ei tunneta, ja yleensä suositellaan 510 vuotta.
Observational data indicate that antifracture efficacy is reduced or lost after discontinuation of treatment, suggesting that life-long treatment after the menopause may be required to maintain beneficial effects.
Havaintoaineisto viittaa siihen, että murtumia ehkäisevä teho laskee tai häviää hoidon lopettamisen jälkeen, mikä puhuisi sen puolesta, että vaihdevuosien jälkeinen elinikäinen hoito saattaa olla tarpeen hyötyvaikutuksen ylläpitämiseksi.
Poor compliance with treatment is, however, a long standing problem of oestrogen use; adverse effects include mastodynia, breakthrough bleeding, deep venous thrombosis, pulmonary embolism and a small increase in the incidence of breast cancer in women on long-term therapy.
Estrogeenien käytön huono hoitomyönteisyys on kuitenkin pitkäaikainen ongelma, ja haittavaikutuksiin kuuluvat mastodynia, välivuodot, syvä laskimotukos, keuhkoembolia ja naisten rintasyöpäilmaantuvuuden lievä kasvu pitkäaikaishoidossa.
These should be weighed against its favourable effects on menopausal symptoms, bone loss, ischaemic heart disease and possibly also Alzheimer's disease.
Näitä tulisi verrata suotuisiin vaikutuksiin, jotka kohdistuvat vaihdevuosioireisiin, luumassan vähenemiseen, iskeemisiin sydänsairauksiin ja mahdollisesti myös Alzheimerin tautiin.
The increase in the incidence of endometrial cancer induced by unopposed oestrogen use is minimised with the concunent use of progestagens; the latter do not affect the beneficial skeletal effects of unopposed oestrogens.
Pelkän estrogeenin käytön aiheuttama lisääntynyt kohdun runko-osan syövän ilmaantuvuus minimoidaan samanaikaisella progestageenien käytöllä. Viimeksi mainittu ei vaikuta estrogeenien luustoon kohdistuviin hyötyvaikutuksiin.
Bisphosphonates, synthetic stable analogues of natural pyrophosphate, suppress bone resorption and reduce bone turnover by a mechanism which has not yet been elucidated and may differ between bisphosphonates.
Bisfosfonaatit ovat luonnollisen pyrofosfaatin synteettisiä stabiileja analogeja, jotka ehkäisevät luun hajotusta ja alentavat luun vaihtuvuusnopeutta. Sitä miten tämä tapahtuu, ei ole vielä selvitetty ja vaikutusmekanismit saattavat erota eri bisfosfonaateilla.
Various bisphosphonates have been used in the treatment of patients with osteoporosis but RCT's with fracture prevention as end-point have been perfonned only with etidronate and alendronate.
Useita bisfosfonaatteja on käytetty osteoporoosipotilaiden hoitoon, mutta satunnaistettuja kontrolloituja tutkimuksia, joiden tavoitteena on murtuman ehkäisy, on tehty vain etidronaatilla ja alendronaatilla.
Etidronate is given intermittently (400 mg/d for 2 weeks followed by calcium 500 mg/d for 11 weeks and this regimen is then repeated) while alendronate is given continuously (10 mg/d).
Etidronaattia annetaan jaksottaisesti (400 mg päivässä kahden viikon ajan, jota seuraa kalsiumlääkitys 500 mg päivässä 11 viikon ajan, minkä jälkeen hoito toistetaan), kun taas alendronaattia annetaan jatkuvasti (10 mg päivässä).
Despite methodological problems in fracture assessment and limited statistical power of the trials, the combined results of these studies indicated that this form of treatment is effective in preventing new vertebral fractures in postmenopausal women with low bone mass and multiple prevalent vertebral fractures.
Murtumien arvioinnin metodologisista ongelmista ja tutkimusten rajallisesta tilastollisesta voimasta huolimatta näiden tutkimusten yhdistettyjen tulosten mukaan tällainen hoito on tehokas keino ehkäistä uusia nikamamurtumia vaihdevuodet ohittaneilla naisilla, joilla on alhainen luumassa ja useita nikamamurtumia.
There is no RCT evidence of the effect of etidronate given intermittently on hip fractures; a postmarketing survey suggested that it may reduce the incidence of nonvertebral fractures including those of the hip (van Staa et al, 1998).
Etidronaatin käytöstä jaksottaisesti lonkkamurtumien yhteydessä ei ole kontrolloiduista satunnaistutkimuksista saatua näyttöä, mutta markkinoille päästämisen jälkeen toteutettu tutkimus antoi aiheen olettaa, että se saattaa vähentää muiden kuin nikamamurtumien insidenssiä, lonkkamurtumat mukaan lukien (van Staa ym. 1998).