natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A much more sophisticated legislative programme had to be put in place and the sectoral parliamentary committees, suitably staed, focused on the new, tight timetables.
Tämä edellytti nopeaa uudelleenjärjestelyä sekä poliittisella että hallinnollisella tasolla.
All this was terra incognita for all concerned, members and ocials alike, and the fact that Parliament managed successfully to adapt to the new arrangements with only a very few roughnesses I consider a real achievement.
Kaikki tämä oli uutta kaikille asianosaisille, sekä jäsenille että virkamiehille. Se, että parlamentti onnistui menestyksellisesti mukautumaan uusiin järjestelyihin vain hieman kangerrellen, on mielestäni todellinen saavutus.
I recall three moments thereafter which I believe demonstrate that the world outside had taken notice of the progress achieved and had begun to take on board the fact that ‘Europe’ was no longer a collection of countries, but a more-than-embryonic entity, which had to be taken seriously.
Mieleeni tulee kolme tapahtumaa, joiden katson osoittavan, että ulkopuolinen maailma oli huomannut saavutetun edistyksen ja alkanut hyväksyä sen, että Eurooppa ei ollut enää joukko maita vaan enemmänkin kehittymässä oleva yhteisö, johon oli suhtauduttava vakavasti.
Perhaps the most important of these was a presidential visit to the Soviet Union, whose leadership had decided to recognise the Community as such and to develop relations between the Supreme Soviet and the EP.
Ehkä kaikkein tärkein näistä tapahtumista oli vierailuni puhemiehenä Neuvostoliittoon, jonka johtajat olivat päättäneet tunnustaa Euroopan yhteisön sellaisenaan ja kehittää suhteita korkeimman neuvoston ja Euroopan parlamentin välillä.
We were not to know at the time that the end of the Communist empire was but a few years away, but it was obvious from my discussions with President Augusts Voss of the Supreme Soviet and with the State President, Andrei Gromyko, that part of the changes that were already underway in Moscow involved a new policy which accorded greater importance to the European Community and to the EP.
Emme tienneet tuolloin, että kommunistivalta päättyisi vain muutaman vuoden kuluttua, mutta keskusteluissa korkeimman neuvoston puhemiehen Augusts Vossin ja presidentti Andrei Gromykon kanssa kävi
The second such moment was my attendance at a meeting of South American heads of Government in San Juan de Costa Rica.
Toinen näistä tapahtumista oli Etelä-Amerikan hallitusten päämiesten kokous, johon osallistuin San Juanissa, Costa Ricassa.
They were striving, much as the European ‘Founding Fathers’ had done some thirty years before, to create institutions through which common objectives could be achieved.
He pyrkivät, samaan tapaan kuin Euroopan yhteisön perustajaisät kolmisenkymmentä vuotta aiemmin, luomaan toimielimiä, joilla yhteiset tavoitteet voitaisiin saavuttaa.
(The Andean Parliament and Mercosur were two of the fruits of these eorts.)
(Näiden ponnistelujen tuloksena perustettiin Andien parlamentti ja Mercosur.)
What struck me most was the admiration which those leaders had for the European enterprise and their appreciation of the degree of success we had already secured.
Minua kosketti eniten ihailu, jota nämä johtajat osoittivat Euroopan yhteisöä kohtaan, ja arvostus, jota he antoivat saavuttamallemme menestykselle
Our adventure had been unique in political history and we had become a role model for others.
Hankkeemme oli ollut ainutlaatuinen poliittisessa historiassa, ja meistä oli tullut roolimalli muille.
The third key moment which I recall was the visit of Pope John-Paul to address a Plenary Session of the EP.
Kolmas tärkeä tapahtuma, jonka muistan, oli paavi Johannes Paavali II:n vierailu ja puhe Euroopan parlamentin täysistunnossa.
It became famous for the dramatic confrontation between the visitor and the Rev. Ian Paisley.
Siitä tuli kuuluisa vierailijan ja pastori Ian Paisleyn dramaattisen vastakkainasettelun vuoksi.
This was a duel which was a gift to the tabloid press, even though it lasted but a few seconds, and, since I had anticipated it, the incident was always under control.
Heidän kohtaamisensa oli lahja skandaalilehdistölle, vaikka se kestikin vain muutaman sekunnin.
But the underlying importance of the visit was a further recognition, from outside the Community, that political and institutional Europe was a reality which had now to be taken account of in international relations.
Välikohtaus oli koko ajan hallinnassa, sillä olin ennakoinut tapahtuman.
These three memories of my presidency lead me, in conclusion, to draw attention to the paradox that the successes of the EU and its institutions are frequently more apparent to those looking at the Union from the outside.
Nämä kolme tapahtumaa puhemieskaudeltani saivat minut kiinnittämään huomiota siihen paradoksiin, että Euroopan unionin ja sen toimielinten menestyksen huomaavat useammin ne, jotka katsovat unionia ulkopuolelta.
The challenge remains to make those successes more obvious to the citizens of Europe.
Haasteena on edelleen saada Euroopan kansalaiset huomaamaan tämä menestys.
LORD PLUMB SIGNS THE 1989 BUDGET WITH THE PRESIDENTINOFFICE OF THE COUNCIL, FRANCISCO FERNANDEZ ORDOÑEZ
LORDI PLUMBALLEKIRJOITTAA VUODEN 1989 TALOUSARVION NEUVOSTON PUHEENJOHTAJAN FRANCISCO FERNANDEZ ORDOÑEZIN KANSSA
JULY 1989 JANUARY 1992
HEINÄKUU 1989TAMMIKUU 1992
The period during which I was President of the European Parliament was a time marked by a historic leap for Europe.
Euroopan parlamentin puhemieskauteni sattui Euroopan suuren historiallisen muutoksen aikaan.
I began my presidency in July 1989 as President of the Parliament of the Community, and I concluded it proposing, on behalf of the EP, the birth of the European Union at the Maastricht European Council.
Aloitin puhemieskauteni Euroopan yhteisöjen parlamentin puhemiehenä heinäkuussa 1989 ja kauteni päättyessä ehdotin Euroopan parlamentin nimissä Euroopan unionin perustamista Maastrichtin Eurooppa-neuvostossa.
The first key moment was the fall, on 9 November 1989, of the Berlin wall, symbolising the disappearance of the iron curtain which had divided Europe into two and presaging the end of the cold war.
Ensimmäinen tärkeä tapahtuma oli Berliinin muurin murtuminen 9.11.1989. Se symboloi maanosan kahtia jakaneen rautaesiripun katoamista ja enteili kylmän sodan päättymistä.
My first reaction after welcoming the event was to invite President Mitterrand and Chancellor Kohl to appear together before the plenary of Parliament that very same month, in order to give an active impetus to the German unication process, for which a temporary EP committee was created.
Tyytyväisenä tapahtuneeseen kutsuin ensimmäiseksi presidentti Mitterrandin ja liittokansleri Kohlin saapumaan yhdessä Euroopan parlamentin täysistuntoon tuossa samassa kuussa voidakseni ilmaista parlamentin halun tukea aktiivisesti Saksan yhdistymisprosessia.
From then on, event followed event at a dizzying speed.
Tästä hetkestä lähtien tapahtumat seurasivat toisiaan huimaa vauhtia.
In my initial speech to the European Council in Strasbourg in December 1989, I expressed Parliament’s strong desire to see all the Member States work together in order to open the door to the accession of the countries of central and eastern Europe.
Virkaanastujaispuheessani Strasbourgin Eurooppa-neuvostossa joulukuussa 1989 ilmaisin Euroopan parlamentin lujan tahdon saada kaikki jäsenvaltiot toimimaan yhdessä ovien avaamiseksi, jotta Keski- ja Itä-Euroopan maat voisivat liittyä Euroopan yhteisöön.
On that occasion, I put forward, on behalf of Parliament, a ten-point plan in which it was proposed to expand the existing IGC for the establishment of economic and monetary union (EMU) and to set up another one for political union.
Tässä yhteydessä esitin Euroopan parlamentin puolesta ”kymmenen käskyä”, joissa ehdotettiin Euroopan talous- ja rahaliittoa koskevan hallitustenvälisen konferenssin ohella toisen, poliittista unionia koskevan hallitustenvälisen konferenssin käynnistämistä.
To ensure that this reform did not rest in the governments’ hands alone, I proposed that the EP should also be involved, in order to reinforce the reform’s democratic nature and eciency.
Jotta uudistus ei jäisi ainoastaan hallitusten tehtäväksi, ehdotin yhteistyötä Euroopan parlamentin kanssa hankkeen demokraattisen luonteen lujittamiseksi ja tehostamiseksi.
Thus began the process leading to the proposal and subsequent creation of the Preparatory Interinstitutional Conference (PIC).
Tällä tavalla tehtiin ehdotus myöhemmin käynnistetystä toimielinten välisestä valmistelukonferenssista.
That led, in March 1990, to the first-ever invitation in the history of the Community to a president of the European Parliament to address the Council, and, specically, to introduce our proposal for a PIC.
Sen tuloksena maaliskuussa 1990 – ensimmäisen kerran Euroopan yhteisön historiassa – ministerineuvosto kutsui Euroopan parlamentin puhemiehen kokoukseensa selittämään parlamentin ehdotusta toimielinten väliseksi valmistelukonferenssiksi.
From that moment on, the agenda was dominated by the swiftly increasing pace of history, as one event followed on another’s heels.
Tästä hetkestä lähtien tapahtumat vyöryivät eteenpäin historiallisella vauhdilla.
The countries in process of freeing themselves from totalitarian communism wished to receive the President of the European Parliament, a body which they saw as incarnating the democracy and freedom they had for so many years yearned for.
Totalitaarisesta vallasta vapautuneet maat halusivat ottaa vastaan Euroopan parlamentin puhemiehen, koska Euroopan parlamentti edusti demokratiaa ja vapautta, joita nämä maat olivat kaivanneet niin monen vuoden ajan.
In that time of democratic eervescence and reform, relations with the national parliaments came to take on their full signicance.
Demokraattisen kuohunnan ja uudistusten aikana suhteet kansallisiin parlamentteihin tulivat yhä tärkeämmiksi.
On 29 November 1990, in Montecitorio (Rome), we held the joint ‘Assizes’, i.e. the first-ever conference bringing together the European Parliament and the parliaments of the Member States, which adopted a joint resolution endorsing the concept of the European Union.
Järjestimme 29.11.1990 kansanedustuslaitosten yhteisen konferenssin. Kyseessä oli ensimmäinen Euroopan parlamentin ja jäsenvaltioiden parlamenttien konferenssi Montecitoriossa, Roomassa, jossa hyväksyttiin yhteinen päätöslauselma Euroopan unionin ajatuksen edistämiseksi.
In December, I had the privilege of submitting that resolution to the Rome European Council, which decided in favour of holding two parallel IGCs, one on EMU and the other on political union.
Joulukuussa minulla oli kunnia esitellä se Rooman Eurooppa-neuvos-tolle, joka päätti kutsua koolle kaksi samanaikaista hallitustenvälistä konferenssia, toisen Euroopan talous- ja rahaliittoa varten ja toisen poliittista unionia varten.
Over the length of 1991, the meetings of the Preparatory Interinstitutional Conference made it possible, for the first time, for twelve representatives of the EP to engage in dialogue with the twelve governments, the Council and the Commission.
Vuoden 1991 kuluessa toimielinten välisen valmistelukonferenssin kokouksissa 12:lla Euroopan parlamentin edustajalla oli ensimmäistä kertaa mahdollisuus vuoropuheluun 12 hallituksen, neuvoston ja komission edustajan kanssa.
Parliament’s representation was able to draw up a ‘shortlist’ of proposals which proved of major use in introducing a number of key subjects, for the most part deriving from the draft treaty text adopted in 1984 and enriched by experience.
Euroopan parlamentin edustajat saivat laatia ehdotuksistaan listan, jonka avulla pystyttiin tuomaan esiin keskeisiä kysymyksiä, jotka sisältyivät suureksi osaksi parlamentin vuonna 1984 hyväksymään sopimusluonnokseen ja joihin oli tehty lisäyksiä parlamentin saamien kokemusten johdosta.
The main points were: European citizenship and the single currency as pillars; codecision as an ordinary legislative procedure; participation in the election of the Commission President, whose term of oce was extended from two years to five; and recognition of European political parties.
Keskeisimmät kohdat olivat seuraavat: Euroopan kansalaisuus ja yhteinen raha pilareina, yhteispäätösmenettely lainsäädäntömenettelynä, osallistuminen komission puheenjohtajan valintaan, ja samalla tämän toimikauden pidentäminen kahdesta vuodesta viiteen vuoteen sekä Euroopan tason poliittisten puolueiden tunnustaminen.
In addition to the intensive pace of change within the Community, the European scene witnessed a number of what can only be called political earthquakes, in which the EP too took part.
Yhteisön lukuisten sisäisten muutosten ohella Euroopassa tapahtui todellisia poliittisia mullistuksia, joihin Euroopan parlamentti osallistui.
The most dramatic of these was the tragic dismemberment of former Yugoslavia – a process which put the Community’s internal cohesion to the test.
Vaikutuksiltaan suurin prosessi oli kuitenkin Neuvostoliiton romahtaminen.
Here, I made all possible eorts on behalf of the EP to find peaceful solutions, with the presidents of the parliaments of the Yugoslav federation and its republics.
Tämä aiheutti jännitteitä ministeri Ševardnadzen vierailulle sekä myöhemmälle tapaamiselle Gorbatšovin kanssa.
Nonetheless, the process that had the greatest impact was the implosion of the Soviet Union, which threw up moments of particular tension in the visit of Foreign Minister Shevardnadze and the subsequent meeting with Mr Gorbachev.
Madridin rauhankonferenssin alkamispäivänä esitin parlamentin kannan Israelin knessetissä. Euroopan parlamentti kuuli juhlaistunnossa Jordanian kuningas Husseinia ja presidentti Mubarakia.
Another major concern was our support for the dicult and arduous peace process in the Middle East.
Onneksi vapauden tuulet eivät puhaltaneet ainoastaan Euroopassa.
On the day the peace conference opened in Madrid, I expounded our position to the Israeli Knesset, while the EP was giving a formal hearing in plenary to King Hussein of Jordan and President Mubarak.
Maapallon toisella puolella sain tilaisuuden ilmaista Euroopan solidaarisuuden ja tuen demokratiaan siirtymiselle Chilen kongressissa Valparaísossa.
Happily, it was not only in Europe that the winds of freedom were blowing.
Kyi on ihailtava esimerkki omanarvontunnosta ja peräänantamattomuudesta.
In other latitudes, I was enabled to express Europe’s solidarity with and support for the process of democratic transition before the plenary of the Chilean Congress in Valparaíso, and to hand over the Sakharov Prize to awardees incarnating the universal values of democracy and human rights: Nelson Mandela, Alexander Dubcek, and the husband and son of that remarkable exponent of dignity and perseverance, Aung San Suu Kyi.
Tärkeä tapahtuma oli myös hankintasopimuksen allekirjoittaminen hankalien ja vaikeiden neuvottelujen jälkeen Euroopan parlamentin nykyisistä Brysselissä sijaitsevista rakennuksista, jotka ovat sekä mahdollistaneet täysistuntojen pitämisen Brysselissä että antaneet mahdollisuuden vastata perättäisten laajentumisten haasteisiin.
Another key moment was the signing, following long and complex negotiations, of the deed of purchase of Parliament’s present site in Brussels.
Lisäksi onnistuin tekemään sopimuksen Strasbourgin nykyisestä rakennuksesta.
This has enabled us not only to hold plenaries in Brussels, but to cope with the successive enlargements.
Kaikkein koskettavin hetki oli varmaankin viimeinen puheeni Euroopan parlamentin puhemiehenä Maastrichtiin kokoontuneelle Eurooppaneuvostolle.
I also managed to secure the agreement that made possible our present buildings in Strasbourg.
Pyysin puheessani sinne kokoontuneilta valtioiden ja hallitusten päämiehiltä, että heillä olisi rohkeutta viedä yhdessä Euroopan unionia eteenpäin, ja ilmaisin vakaasti Euroopan parlamentin ehdotukset, jotta unionista tulisi demokraattisempi ja tehokkaampi.
In that speech, I called on the heads of state and government meeting there to act together to bring about the European Union, and I expressed with all firmness Parliament’s positions in favour of a more democratic and eective Union. The outcome of the IGC allowed us to conclude that our voice had been heeded.
Hallitustenvälisen konferenssin tulosten perusteella voidaan todeta, että saimme äänemme kuuluviin ja että Euroopan rakentamisessa alkoi uusi vaihe, jonka odotetaan saavuttavan huippunsa Amsterdamin sopimuksen, Nizzan sopimuksen ja Lissabonin sopimukseen sisältyvän perustuslain myötä.
JANUARY 1992 JULY 1994
TAMMIKUU 1992HEINÄKUU 1994
I was president of the European Parliament in the second half of the 1989-1994 term.
Toimin Euroopan parlamentin puhemiehenä vaalikauden 1989–1994 toisella puoliskolla.
I held oce at an eventful time in which Europe, having emerged from the upheavals of 1989 and the end of the cold war, was striving for a common future.
Tehtäväni hoitaminen osui tapahtumarikkaaseen aikaan, jolloin Euroopassa pyrittiin vuoden 1989 mullistusten ja idän ja lännen välisen koniktin päättymisen jälkeen luomaan yhteistä tulevaisuutta.
The European Union, still hampered in the 1980s by a widespread feeling of ‘Europe fatigue’, was thus called upon to play a vital new role.
Keskeisen roolin tässä sai Euroopan unioni, joka oli vielä 1980-luvulla kärsinyt kansalaisten euroväsymyksestä.
Mind you, at the time when I was in oce, there was nothing left of the initial euphoria over the collapse of the Berlin Wall and the removal of the Iron Curtain.
Berliinin muurin murtumisesta ja rautaesiripun poistumisesta syntynyt suurin euforia oli tosin jo laimentunut puhemieskaudellani.
The immediate priority was to give shape and direction to the arduous process of bringing Europe as a whole more closely together.
Nyt oli luotava suunta ja annettava hahmo yhteiseurooppalaisen yhdentymisen vaikealle prosessille.
The people of central and eastern Europe, who, impelled by their urge for freedom, had dared to enter a new era, were pinning their gazes and their hopes more than ever on the EU.
Keski- ja Itä-Euroopan kansalaiset, jotka vapauden innoittamina astuivat kohti uusia aikoja, kohdistivat katseensa ja toiveensa vahvemmin kuin koskaan Euroopan unioniin.
The Community of twelve, as it then was, acted like a magnet for countries wishing to join, but I was aware that the magnet in question in many ways still lacked inner strength.
Tuolloinen 12 jäsenvaltion yhteisö veti magneetin lailla puoleensa jäsenyyttä tavoittelevia maita, ja samalla oli selvää, että tällä magneetilla ei ollut aina vielä riittävää sisäistä voimaa.
The momentum generated by the historic transformations had to be channelled on ordered political paths.
Historiallisten mullistusten voima piti saada ohjatuksi poliittisille raiteille.
Widening and deepening of the Community were both on the agenda.
Asialistalla oli samanaikaisesti yhteisön laajentuminen ja integraation syventyminen.
These were the two reference points that served to dene the landmark European events of the years from 1992 to 1994:
Näihin kahteen liittyivät vuosien 1992–1994 Eurooppa-poliittiset kohokohdat:
The Maastricht Treaty establishing European Union was signed on 7 February 1992.
Euroopan unionin perustamisesta tehty Maastrichtin sopimus allekirjoitettiin 7.2.1992.
I was there in Maastricht and on behalf of Parliament I signed this ground-breaking Treaty, which led to economic and monetary union and the advent of the euro. The treaty was ratied after tempers
Olin paikalla Maastrichtissa Euroopan parlamentin puolesta, kun sopimus allekirjoitettiin.
D had blown hot and cold when the Danes first said ‘no’ (in June 1992) and then changed that vote to a ‘yes’ (in May 1993).
Sopimus ratioitiin lopulta, vaikka tanskalaiset olivat sanoneet ensin ei (kesäkuussa 1992) ja sitten kyllä (toukokuussa 1993).
In late 1992 and early 1993 the single European market came into being in its completed form.
Vuodenvaihteessa 1992/1993 juhlittiin Euroopan sisämarkkinoiden toteutumista.
Even though its area of responsibility was still too modest, Parliament brought considerable inuence to bear in shaping this European economic powerhouse with its freedoms for persons, goods, services, and capital.
Vaikka Euroopan parlamentin toimivaltuudet olivat vielä vähäiset, se pääsi muovaamaan tätä Euroopan taloudellista voimakeskusta, jossa henkilöt, tavarat, palvelut ja pääoma liikkuvat vapaasti.
By capitalising on the reputation which it gained at that time it later managed to consolidate its powers.
Parlamentti on sittemmin kyennyt hyödyntämään tuolloin hankkimaansa mainetta toimivaltuuksiensa kasvattamiseksi.
The decision to admit Austria, Finland, and Sweden to the EU was taken on 1 March 1994 with strong backing from Parliament.
Itävallan, Suomen ja Ruotsin EU-jäsenyyden Euroopan parlamentti hyväksyi 1.3.1994 suurella enemmistöllä.
That set the seal on the enlargement of the then Community of twelve to include those three countries.
Tuolloisen 12 jäsenvaltion yhteisön laajentuminen Itävallalla, Suomella ja Ruotsilla oli sillä selvä.
Meanwhile there were increasingly insistent calls for the EU to be enlarged eastwards.
Samoihin aikoihin alettiin esittää pontevampia vaatimuksia Euroopan unionin itälaajentumisesta.
The Copenhagen European Council laid down the requirements in June 1993 in the form of the ‘Copenhagen criteria’.
Kesäkuussa 1993 kokoontunut Kööpenhaminan Eurooppa-neuvosto laati jäsenyysehtoja koskeneet Kööpenhaminan kriteerit.
By the spring of 1994 Hungary and Poland had already applied to join.
Unkari ja Puola jättivät jäsenyyshakemuksensa jo keväällä 1994.
At the June 1994 European election Parliament was able to present itself to the voters as a body exercising the greater responsibilities that the Maastricht Treaty had conferred on it.
Kesäkuussa 1994 pidetyissä Euroopan parlamentin vaaleissa parlamentti esittäytyi valitsijoille jo suuremmin toimivaltuuksin, jotka se oli saanut Maastrichtin sopimuksella.
Unfortunately its wider powers
Kasvanut toimivalta ei valitettavasti kuiten-
D failed on that occasion, as they have done at subsequent elections, to persuade voters to turn out in higher numbers.
J kaan tuolloin eikä vielä sen jälkeisissä vaaleissakaan innostanut suurempaan äänestysvilkkauteen.
When I assumed the presidency of Parliament expectations were high that Parliament would decisively inuence our continent’s progress towards a new future.
Kun tulin Euroopan parlamentin johtoon, minulla oli suuria odotuksia siitä, että parlamentti voi vaikuttaa ratkaisevasti maanosamme tulevaisuuteen.
Having chaired the Group of the European People’s Party (EPP), I realised that that the key to success lay in mobilising majorities across party boundaries and, on that basis, seeking to talk to Council and Commission as an equal partner.
Kaudeltani Euroopan kansanpuolueen (EPP) ryhmän puheenjohtajana tiesin, että tämä onnistuisi vain, jos enemmistöt järjestäytyvät yli puoluerajojen, ja tältä pohjalta koetettaisiin päästä tasavertaiseen neuvotteluasemaan neuvoston ja komission kanssa.
In retrospect it can be said that Parliament succeeded in doing this because it managed to consolidate and utilise its powers.
Näin jälkikäteen voi todeta, että asiassa onnistuttiin, koska parlamentti kykeni kasvattamaan ja käyttämään toimivaltaansa.
As well as providing the road map for monetary union and the euro, the Maastricht Treaty also – and this is something which quite a few people have forgotten about – greatly expanded Parliament’s sphere of responsibility.
Maastrichtin sopimuksellahan ei luotu pohjaa pelkästään talous- ja rahaliitolle ja eurolle, vaan kasvatettiin myös huomattavasti Euroopan parlamentin toimivaltaa, minkä monet näyttävät jo unohtaneen.
It was at this point that the mainly advisory role of Parliament was replaced irrevocably by legislative codecision, conned at that time to selected areas, including the single market, consumer protection, and the environment.
Pääasiassa neuvoa-antavasta parlamentista tehtiin tuolloin yhteispäätösmenettelyn myötä lainsäätäjä.
As president I was anxious from the outset to make a practical success of codecision and hence, after a time, to encourage stronger pressure for the necessary powers to be extended.
Yhteispäätösmenettelyä sovellettiin aluksi vain tietyillä aloilla, kuten sisämarkkinat, kuluttajansuoja ja ympäristöasiat.