natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under new procedures introduced by the Single European Act in 1987 and later extended by the Treaty of Maastricht when it came into force in November 1993, the European Parliament shares decisionmaking power with the Council of Ministers in a wide range of areas.
Uudet menettelytavat, jotka tulivat käyttöön Euroopan yhtenäisasiakirjassa vuonna 1987 ja joita laajennettiin Maastrichtin sopimuksessa, jakavat päätöksentekovallan parlamentin ja ministerineuvoston kesken useilla alueilla.
This has helped to make decisionmaking more democratic so that the interests of ordinary citizens are better represented.
Näin päätöksenteosta on tullut demokraattisempaa, ja tavallisten kansalaisten edut ovat paremmin edustettuina.
The process is still continuing and further progress is in prospect, not least with MEPs striving to extend their say in how the EU is run.
Prosession yhä käynnissä ja edistystä on näköpiirissä, kun parlamentin jäsenet itse ajavat voimakkaasti määräysvaltansa lisäämistä EU:ssa.
The Maastricht Treaty also introduced an Ombudsman to receive and investigate complaiqfs brought by people against the EU administration.
Maastrichtin sopimuksella luotiin myös oikeusasiamiehen virka. Ihmiset voivat jättää oikeusasiamiehelle tutkintapyyntöjä EU:n hallinnon toiminnasta.
With the signing of the Treaty on European Union in Maastricht on 7 February 1992 and its entry into force on 1 November 1993 after ratification by the Member States, that European Union became a reality.
Kun sopimus Euroopan unionista allekirjoitettiin Maastrichtissa 7. helmikuuta 1992 ja se tuli voimaan jäsenvaltioiden ratifioimana 1. marraskuuta 1993, tuosta Euroopan unionista tuli totta.
The EU Treaty marks 'a new stage in the process of creating an ever closer union among the peoples of Europe, in which decisions are taken as closely as possible to the citizen' (Article A, second paragraph).
EU:n perustamissopimus merkitsee "uutta vaihetta kehityksessä sellaisen yhä läheisemmän Euroopan kansojen välisen liiton luomiseksi, jossa päätökset tehdään mahdollisimman lähellä kansalaisia" (artikla A, toinen kappale).
The Union's task is 'to organize, in a manner demonstrating consistency and solidarity, relations between the Member States and between their peoples' (Article A, third paragraph, second sentence).
Unionin päämäärä on "johdonmukaisella ja yhteisvastuullisella tavalla järjestää jäsenvaltioiden väliset suhteet ja jäsenvaltioiden kansojen väliset suhteet" (artikla A, kolmas kappale, toinen lause).
A fuller picture of the current state of progress towards the goal of political unity is given in Chapter IV — Political union.
1960luvun alussa oli kuitenkin jo selvää, että taloudellisen yhteisön onnistuminen ei toisi automaattisesti mukanaan tiivistä poliittista yhteisöä.
lead to the political unification of Europe. While economic integration was the first practical step, it was never seen as an end in itself but merely as a stage on the road to political union.
Yhteisön johtajat eivät yrittäneetkään ratkaista Euroopan yhdistymisen ideologisia kysymyksiä, vaan tyytyivät vahvistamaan "uskonsa poliittisiin tavoitteisiin, jotka antavat yhteisölle sen täyden tarkoituksen ja sisällön", ja julistivat vielä määrittelemättömän "Euroopan unionin" lopulliseksi 1980-luvun tavoitteeksi.
However, by the early 1960s it was already clear from the failure of the Fouchet plans that a successful economic community would not automatically generate a close-knit political community.
Ajatus otettiin uudestaan esille Euroopan yhtenäisasiakirjassa vuonna 1987.
Rather than tackle the ideological issues of European unification, the Community leaders confined themselves to confirming their 'belief in the political objectives which give the Community its full meaning and purport' and proclaiming a still undefined 'European Union' as the ultimate goal by the 1980s.
Sen johdannossa ilmoitetaan valtionpäämiesten (joita oli nyt kaksitoista) halu "muuttaa jäsenvaltioiden välisten suhteiden kokonaisuus Euroopan unioniksi".
The idea was taken up again in 1987 in the Single European Act, the preamble spelling out the will of the Heads of State (now numbering 12) 'to transform relations as a whole among their States into a European Union'.
Täydellisempi kuvaus poliittisen yhdentymistavoitteen nykytilasta on luvussa IV — Poliittinen unioni.
European integration also includes a social component.
Euroopan yhdentymiseen kuuluu sosiaalinen osa.
One of the objectives assigned to the Communities is to improve living and working conditions and to strengthen social cohesion.
Yksi yhteisöjen tavoitteista on parantaa elin- ja työolosuhteita ja lujittaa sosiaalista yhteenkuuluvuutta.
However, the Treaties did not map out any coherent scheme for a future common social policy.
Perustamissopimuksissa ei kuitenkaan ole mitään johdonmukaista suunnitelmaa tulevaksi yhteiseksi sosiaalipolitiikaksi.
This was because there were major differences within the Community from the outset over whether the establishment of the common market required the broad alignment of social security costs or whether in practice it would inevitably bring the Member States' social security arrangements into line with one another, eventually creating a Community social identity.
Tämä johtui siitä, että yhteisössä on alusta lähtien ollut hyvin erilaisia käsityksiä siitä, edellyttääkö sisämarkkinoiden perustaminen sosiaaliturvakustannusten laajamittaista tasaamista vai yhdenmukaistaako se jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmät luoden yhteisölle sosiaalisen identiteetin.
European integration has been shaped by two fundamentally different approaches - the 'confederaIist' and the 'federalist'.
Euroopan yhdentymiseen on vaikuttanut kaksi täysin erilaista lähestymistapaa: konfedera listi nen eli valtioliittoon perustuva a federalistinen eli liittovaltioon perustuva.
Inter-State cooperation
Valtioiden välinen yhteistyö
So eventually this policy approach had to be overhauled, and on 21 January 1974 the Council adopted a new social action programme.
Yhteisön sosiaalipoliittinen toiminta on tulossa yhä tärkeämmäksi, joten sille on tässäkin kirjasessa varattu oma luku (V-lhmisten unioni).
The most important step towards cementing the social dimension, however, came with the Single European Act, which not only gave the Community wider powers in the field of social policy but also placed it in the context of the project to complete the single market by the end of 1992.
Konfederalistinen lähestymistapa perustuu siihen, että maat suostuvat tekemään yhteistyötä keskenään luopumatta kansallisesta suvereniteetistaan.
Indeed, the social dimension became a vital part of the overall scheme, for it was not enough simply to boost growth and make European firms more competitive.
Päämääränä ei ole luoda uutta "supermahtia", johon kaikki kuuluvat, vaan järjestää itsenäiset valtiot valtioliitoksi, jossa kaikki säilyttävät omat kansalliset rakenteensa.
The resulting benefits also had to be more fairly distributed.
Tämä on Euroopan neuvoston ja OECD:n perusajatus.
The same principle also still underlies what are known as the second and third pillars of the European Union — the common foreign and security policy and cooperation in the fields of justice and home affairs.
Sama periaate on vieläkin Euroopan unionin ns. toisen ja kolmannen pylvään taustalla: yhteinen uiko- ja turvallisuuspolitiikka sekä yhteistyö oikeus- ja sisäasioissa.
The tasks assigned to the Union in these areas are a matter of intergovernmental cooperation, although that does not, of course, rule out the possibility of progress towards closer integration in these areas at some stage in the future.
Unionille näillä alueilla annetut tehtävät ovat hallitusten välinen yhteistyöasia, mikä ei tietenkään estä kehitystä kohti tiiviimpää yhdentymistä näillä aloilla tuonnempana tulevaisuudessa.
Integration
Yhdentyminen
With the steadily growing importance of action in this area, this booklet devotes a separate chapter (Chapter V — A Union for the people) to the Community's social policy.
Federalistinen lähestymistapa pyrkii puolestaan siihen, että kansallisvaltioiden väliset perinteiset erot pyritään häivyttämään.
The federalist approach, on the other hand, aims to dissolve the traditional distinctions between nation States. The outdated notion of inviolable and indivisible national sovereignty gives way to the view that the imperfections of social and international coexistence, the specific shortcomings of the nation-State system, and the clangers of dominance by one State over others (all too familiar a phenomenon in European history) can only be overcome by individual States pooling their sovereignty under a supranational community.
Vanhentunut käsitys loukkaamattomasta ja jakamattomasta kansallisesta suvereniteetista saa tehdä tietä näkemykselle, jonka mukaan sosiaalisen ja kansainvälisen rinnakkaiselon epätäydellisyydet, kansallisvaltiojärjestelmän erityispuutteet ja pelko yhden valtion ylivallasta muihin nähden — kaikki liiankin tuttuja ilmiöitä Euroopan historiassa — voidaan poistaa vain siten, että yksittäiset valtiot yhdistävät suvereniteettinsa ylikansallisen yhteisön alaisuuteen.
The result is a European federation in which the common destiny of its peoples — while still retaining their individual identities — is guided and their future assured by common (federal) authorities.
Tuloksena on eurooppalainen liittovaltio, jossa kansojen yhteisen päämäärän ohjaajana ja tulevaisuuden turvaajana toimivat yhteiset liittovaltion viranomaiset kunkin valtion silti säilyttäessä oman identiteettinsä.
the areas assigned to them exclusively if a problem that needs to be dealt with can actually be tackled better by the Union as a whole rather than individually by the Memljer States and their regional authorities.
Monien alojen lainsäädäntövallan siirtäminen yhteisölle ei kuitenkaan tarkoita jäykkärakenteisen keskusvaltion perustamista. Yhdistynyt Eurooppa voi olla vahva ja elinvoimainen vain, jos sen yksittäisten maiden, alueiden ja kulttuurien luontainen monimuotoisuus säilytetään.
The Member States were reluctant to abandon outright the nation- Statehood which they had only just regained and consolidated after the Second World War and yield it up to a European federation.
Jäsenvaltiot olivat haluttomia luopumaan kertakaikkisesti kansallisvaltiostaan, jonka ne olivat vasta saaneet takaisin ja vakiinnuttaneet toisen maailmansodan jälkeen, ja sulauttamaan sitä eurooppalaiseen liittovaltioon.
Once again a compromise had to be found which, without necessarily establishing a federal structure, would allow more than just cooperation along confederal lines.
Jälleen tarvittiin kompromissia, joka ei välttämättä loisi liittovaltiorakennetta, mutta olisi enemmän kuin pelkkä yhteistyö valtioliiton puitteissa.
The solution, both brilliant and simple, was to seek to bridge the gap between national autonomy and European federation in a gradual process.
Nerokas ja yksinkertainen ratkaisu oli pyrkimys tasoittaa kansallisen itsemääräämisoikeuden ja eurooppalaisen liittovaltion välinen kuilu vaiheittaisena prosessina.
Rather than relinquish all sovereignty overnight, the Member States were asked merely to abandon the dogma of its indivisibility.
Sen sijaan, että jäsenvaltiot olisivat luopuneet kaikesta suvereniteetistaan yhdessä yössä, niitä vain pyydettiin hylkäämään oppi sen jakamattomuudesta.
The first question, then, was to decide in what areas they were prepared to yield some sovereignty to a supranational community.
Ensimmäinen kysymys oli sitten, millä aloilla jäsenvaltiot olivat valmiita luovuttamaan suvereniteettiaan ylikansalliselle yhteisölle.
The answer is reflected in the Treaties establishing the three communities.
Vastaus näkyy kolmen yhteisön perusta missopimuksissa.
They and the subsequent Treaties amending or supplementing them spell out the specific areas where the Community can exercise sovereign powers.
Niissä ja niitä sittemmin muuttavissa tai täydentävissä sopimuksissa yksilöidään ne alat, joilla yhteisö voi harjoittaa määräysvaltaa.
The Community and its institutions are not given general authority to adopt the measures necessary to achieve the Treaties' objectives.
Yhteisöllä tai sen toimielimillä ei ole yleistä määräysvaltaa perustamissopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi tarvittaviin toimiin.
Instead, the nature and extent of its powers are derived from the relevant Treaty provisions (the principle of limited empowerment).
Sen sijaan yhteisön vallan luonne ja laajuus käyvät ¡Imi perustamissopimusten vastaavista määräyksistä (rajoitetun valtuutuksen periaate).
In this way the Member States can keep sight and control of the powers they have handed over.
Näin jäsenvaltiot säilyttävät luovuttamansa vallan näköpiirissään ja valvonnassaan.
And it is the Member States alone that decide on the further course and development of integration: the Member States are the 'masters' of the Treaties.
Ja ainoastaan jäsenvaltiot itse päättävät yhdentymisen jatkosuunnasta ja -kehityksestä: jäsenvaltiot ovat perustamissopimusten "herroja".
A matter for national governments or the EU?
Kumpi päättää: kansalliset hallitukset vai EU?
Health and social security
Kansanterveys ja sosiaaliturva
Worker co­determination
Työpaikka­demokratia
Political asylum
1 Poliittiset turvapaikat
Combating drugs
Taistelu huu Tieita vastaan w &
Cooperation with the Third World
Yh teistyö kolmanr ien maailman kanssa
Source: Eurobarometer 40, 1994 (extract).
Lähde: Eurobarometri 40,1994 (ote)
'Should decisions be taken by the European Union or by national governments?' the Commission wanted to know in a Eurobarometer poll conducted at the end of 7 993 across the then 12 Member States (these polls have been keeping a finger on the pulse of European opinion since 1973).
"Pitäisikö päätökset tehdä unionitasolla vai kansallisella hallitustasolla?", kysyi komissio eurobarometrikyselyssään vuoden 1993 lopussa kahdessatoista tuolloisessa jäsenmaassa. (Näillä kyselyillä on mitattu Euroopan yleistä mielipidettä vuodesta 1973.)
The survey covered a representative sample of 1 000 people in each of nine countries, plus 500 in Luxembourg, 1 000 each in the west and east of Germany, and 1 000 from Britain plus 300 from Northern Ireland in the United Kingdom.
Kyselyyn osallistui 1000 ihmisen edustava otos yhdeksästä maasta, 500:n otos Luxemburgista, 1000:n Länsi-ja Itä-Saksasta kummastakin, 1000:n Isosta-Britanniasta sekä 300:n Pohjois-lrlannista.
The findings showed that people preferred joint European decisionmaking in all areas where the problems transcend national borders (notably cooperation with developing countries, research, the fight against drugs, etc. — see chart).
Tulokset osoittivat ihmisten puoltavan yhteiseurooppalaista päätöksentekoa kaikilla aloilla, joilla ongelmat kulkevat rajojen yli (yhteistyö kehitysmaiden kanssa, tutkimus, taistelu huumeita vastaan jne; katso kaavio).
On the other hand, most people wanted decisions that concern them much more directly (especially on matters such as health, social security, education, culture, etc.) to rest with their national governments.
Toisaalta useimmat ihmiset halusivat kansallisten hallitusten edelleen päättävän asioista, jotka koskevat heitä välittömämmin (kansanterveys, sosiaaliturva, koulutus, kulttuuri jne.).
This picture broadly tallies with the approach followed by the Community through subsidiarity: problems that can be tackled better through ¡oint rather than individual action are dealt with in the EU institutions, while decisions that can be taken close to the citizen at national or regional level do not need to make any detour via the EU.
Tämä jakauma vastaa olennaisilta osiltaan yhteisön toissijaisuusperiaatetta: ongelmat, jotka pystytään ratkaisemaan yhdessä paremmin kuin erikseen, hoidetaan EU:n toimielimissä, kun taas kansalaisia lähellä olevat kansalliset tai alueelliset päätökset voidaan tehdä ilman EU-kiertoteitä.
This was set out in black and white in the Maastricht Treaty.
Tästä on mustaa valkoisella Maastrichtin sopimuksessa.
■ ACTORS
■ OSAPUOLET
The founding Treaties, the Single European Act and the Treaty on European Union are all instances of this constitution­making power.
Jäsenvaltiot säilyttävät edelleen valtansa tehdä ja purkaa EU:n perustuslaillisia sääntöjä, ja kunnes tuo valta siirretään unionille, nimenomaan ne päättävät Euroopan yhdenty­misen perusteista ja luonteesta, edistämisestä ja muutoksesta.
The Member States still retain the power to make and unmake the EU's constitutional rules and until that power is transferred to the Union, it is they who decide ¡on the fundamentals and nature of European integration, on progress and change. This is
Nämä päätökset tehdään kansainvälisillä sopimuksilla. Perustamisso­pimukset, Euroopan yhtenäisasiakirja ja sopimus Euroopan unionista ovat kaikki tämän perustuslain säätämisen ilmentymiä.
Moreover, the powers transferred to the EC are rarely exclusive, so that often the Community institutions only have the power to intervene in the domestic arena in particular instances.
Lisäksi unionille siirtyvä valta on harvoin täysin jakamatonta, eli yhteisön toimielimillä on oikeus puuttua kotimaan asioihin vain tietyissä tapauksissa.
Usually that intervention takes the form of legislation.
Yleensä asioihin puututaan lainsäädännön kautta.
year. It is assisted by the foreign ministers and a further Member of the Commission.
Yhteisön toimielimet kädessä jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten ja oikeusistuimien vastuulla.
The Community institutions legislation, however, rests primarily with the administrative authorities and courts in the Member States.
Tämän riippuvuuden vastapainoksi jäsenvaltiot ovat asettaneet itselleen eräitä lainsäädännöllisiä rajoitteita.
To offset this dependency the Member States have imposed certain legal constraints on themselves.
Tärkein velvollisuus on yhteisön yhteisvastuullisuus.
The most important is the duty of Community solidarity, which means that the Member States must do everything they can to comply with their obligations under Community law.
Se tarkoittaa sitä, että jäsenvaltioiden on tehtävä kaikki voitavansa noudattaakseen yhteisön oikeutta.
They must facilitate the tasks of the Community institutions and avoid taking action that could jeopardize achievement of the Community's objectives.
Niiden on helpotettava yhteisön toimielimien tehtäviä ja vältettävä toimia, jotka saattaisivat vaarantaa yhteisön tavoitteiden toteutumisen.
The primary role of the Community institutions is to put practical legislation in place to flesh out the framework for integration marked out by the Member States.
Yhteisön toimielinten ensisijainen tehtävä on muuttaa jäsenvaltioiden luonnostelema yhdentymisen viitekehys käytännön lainsäädännöksi.
The main actors in the legislative process are the Council of the European Union, the European Commission, the European Parliament and two consultative committees — the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions.
Lainsäädäntöprosessin päätekijät ovat Euroopan unionin neuvosto, Euroopan komissio, Euroopan parlamentti ja kaksi neuvoa-antavaa komiteaa — talousja sosiaalikomitea sekä alueiden komitea.
Only in a few specific areas, such as competition and coal and steel, do the institutions (principally the Commission) have executive powers.
Toimielimillä (lähinnä komissiolla) on toimeenpanovalta ainoastaan muutamilla erityisalueilla, kuten kilpailu- sekä hiili- ja teräsasioissa.
The task of ensuring that these institutions observe the law in their work rests with the Court of Justice of the European Communities.
Toimielinten työn lainmukaisuutta valvoo Euroopan yhteisöjen tuomioistuin.
The European Court of Auditors keeps watch to ensure the legality and regularity of Community revenue and expenditure and to monitor sound budget management.
Euroopan tilintarkastustuomioistuin puolestaan valvoo yhteisön tulojen ja menojen laillisuutta ja säännönmukaisuutta sekä budjetin asianmukaista täytäntöönpanoa.
The European Council grew out of the summit conferences held by the Heads of State or Government of the Member States in the Community's early years.
Eurooppa-neuvosto kehittyi huippukokouksista, joita jäsenvaltioiden valtion- ja hallitusten päämiehet pitivät yhteisön varhaisina vuosina.
It was given the name 'European Council' at the Paris Summit in 1974, although it was not formally incorporated into the institutional structure of the EC until the Single European Act in 1987.
Sille annettiin nimeksi "Eurooppa-neuvosto" Pariisin huippukokouksessa vuonna 1974, vaikka muodollisesti se sisällytettiin EY:n toimielinrakenteeseen vasta Euroopan yhtenäisasiakirjassa vuonna 1987.
The EU Treaty confirmed its role, which is to provide the Union with the necessary impetus for its development and to define general political guidelines.
Sopimus Euroopan unionista vahvisti sen roolin: antaa tarvittava käyttövoima unionin kehittämiseen ja määritellä yleiset poliittiset suuntaviivat.
It does this by adopting decisions of principle or issuing guidelines and directives for work by the Council of the European Union or by the representatives of the governments of the Member States meeting in the Council.
Tämän Eurooppa-neuvosto tekee hyväksymällä periaatepäätöksiä ja antamalla suuntaviivoja ja direktiivejä Euroopan unionin neuvoston tai neuvostossa kokoontuvien jäsenvaltioiden hallitusten edustajien käsiteltäväksi.
Thus it was the European Council that set in motion the moves towards economic and monetary union, direct elections to the European Parliament, a common social policy and enlargement.
Niinpä juuri Eurooppa-neuvosto pani alkuun siirtymisen kohti talous- ja rahaliittoa, Euroopan parlamentin suoraa vaalia, yhteistä sosiaalipolitiikkaa ja laajentumista.
Under the arrangements laid down in the EU Treaty for a common foreign and security policy, the European Council also has the task of coordinating the Member States' foreign policies and adopting positions on world political issues.
EU:n perustamissopimuksessa on yhteisen uiko- ja turvallisuuspolitiikan osalta määrätty, että Eurooppa-neuvosto vastaa myös jäsenvaltioiden ulkopolitiikan koordinoinnista ja kannanotoista maailman poliittisiin asioihin.
ECONOMIC INTEGRATION well into the 1980s a true common market in which national borders no longer interfered with economic activity between the Member States remained an unfulfilled promise.
Todelliset yhteismarkkinat, joissa valtioiden rajat eivät enää haittaisi jäsenvaltioiden välistä kaupankäyntiä, jäivät täyttymättömäksi lupaukseksi aina 1980­luvulle asti.
■ FROM COMMON MARKET TO SINGLE MARKET AND ECONOMIC AND MONETARY UNION
■ YHTEISMARKKINOISTA SISÄMARKKINOIHIN SEKÄ TALOUS­ JA RAHALIITTOON
A new political stimulus was needed to get the economic integration process out of the cul­de­sac into which it appeared to have strayed.
Tarvittiin uutta poliittista voimaa taloudellisen yhdentymisen pelastamiseksi umpikujasta, johon se näytti joutuneen.
The initiative came in the mid­1980s from the Commission in the shape of the 1992 single market programme outlined to the European Parliament by Commission President Jacques Delors on 12 March 1985, which aimed to secure completion of the single
Aloite tuli 1980­luvun puolivälissä komissiolta "1992­sisämarkkinaf­ohjelman muodossa, jonka komission puheenjohtaja Jacques Delors esitteli Euroopan parlamentille 12. maaliskuuta 1985. Ohjelman tarkoitus oli varmistaa Euroopan sisämarkkinoiden toteutuminen
Although the EEC Treaty mapped out a detailed 12­year timetable for the gradual introduction of the common market by the end of 1969, that target was not met.
Vaikka ETYn perustamissopimuksessa oli yksityiskohtainen 12 vuoden aikataulu yhteismarkkinoiden vaiheittaiseksi käyttöön­otoksi vuoden 1969 loppuun mennessä, tavoitteeseen ei ylletty.
The only real success was in securing the free movement of goods through the establishment (well ahead of schedule) of a customs union paving the way for free trade inside the Community.
Ainoa, missä onnistuttiin konkreettisesti, oli tavaroiden vapaan liikkuvuuden varmistaminen jopa suunniteltua aikaisemmin, kun perustettiin tulliliitto, joka raivasi tietä vapaalle kaupalle yhteisön sisällä.