natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For some years afterwards very little real progress was made towards the political goal of 'laying the foundations for an ever closer union among the peoples of Europe' and it was not until the early 1970s that new moves began to gather pace.
Seuraavina vuosina ei edistytty juurikaan "perustan luomisessa Euroopan kansojen yhä tiiviimmälle yhdistymiselle". Vasta 1960luvun loppupuolella alkoi tapahtua.
Taking up the call for progress on economic and political union made at the Hague Summit in December 1969, the political leaders of the Community at the Paris Summits of 1972 and 1974 proclaimed their goal of achieving European union by the end of the decade.
Yhteisön johtajat ottivat lähtökohdakseen Haagin huippukokouksessa joulukuussa 1969 esitetyn vaatimuksen taloudellisen ja poliittisen unionin edistämisestä ja asettivat Pariisin huippukokouksissa vuosina 1972 ja 1974 tavoitteekseen toteuttaa yhdentynyt Eurooppa vuosikymmenen loppuun mennessä.
The Belgian Prime Minister, Leo Tindemans, was asked by his fellow leaders to work out a comprehensive plan for European union on the basis of ideas put forward by the Commission, the European Parliament, the Court of Justice and the Economic and Social Committee in earlier reports.
Maiden johtajat pyysivät Belgian pääministeriä Leo Tindemansia laatimaan kattavan suunnitelman Euroopan unionista niiden ajatusten pohjalta, joita Euroopan komissio, parlamentti, tuomioistuin ja talous- ja sosiaalikomitea olivat aikaisemmissa mietinnöissään esittäneet.
His plan (the Tindemans Report) envisaged completion of the union by 1980 through the establishment of economic and monetary union, reform of the Community institutions, the implementation of a common foreign policy and the implementation of common regional and social policies.
Tindemansin mietinnön mukaan unioni syntyisi vuoteen 1980 mennessä, kun olisi perustettu talous- ja rahaliitto, uudistettu yhteisön toimielimet ja toteutettu yhteinen uiko-, alue- ja sosiaalipolitiikka.
Once again, however, this proved too ambitious a goal within the proposed deadline.
Tälläkin kertaa tavoite osoittautui liian kunnianhimoiseksi ehdotettuun määräaikaan nähden.
In the last analysis, failure was due to the irreconcilable fundamental differences between the Member
1970-luvulla saavutettiin kuitenkin konkreettistakin edistystä, ja yhteisö kehitti uusia
The most notable of the many initiatives and reform proposals put forward was the 'draft Treaty establishing the European Union' adopted by the European Parliament on 14 February 1984.
politiikan keskeisissä asioissa, kuten talousja rahapolitiikassa, sosiaali- ja terveyspolitiikassa sekä ulkopolitiikassa (mukaan lukien turvallisuus, rauha ja aseidenriisunta).
The brainchild of Altiero Spinelli, it marked a qualitative leap forward by Parliament on the road towards the European Union.
Unionin lainsäädäntöjärjestelmä oli määrä järjestää kaksikamariseksi tavalla, joka muistutti suuresti liittovaltiota.
Union legislation was to be enacted under a two-chamber arrangement very similar to a federal system, the aim being to achieve a balance between the democratically elected European Parliament and the Council of the Union where representatives of the member governments sat.
Tarkoitus oli saavuttaa tasapaino demokraattisesti valitun Euroopan parlamentin ja jäsenvaltioiden hallitusten edustajien muodostaman unionin neuvoston välillä.
Although the draft Treaty had no chance of being ratified by the national Parliaments and so becoming law, it did present a major challenge to the Member States and a test of the seriousness of their commitment to real progress towards European integration, forcing them to show their true colours.
Vaikka luonnoksella ei ollutkaan mitään mahdollisuuksia tulla hyväksytyksi kansallisissa parlamenteissa ja tulla siten laiksi, se oli jäsenvaltioille suuri haaste ja testi, jossa mitattiin niiden aikeiden vakavuutta Euroopan yhdentymisen todellisessa kehittämisessä.
It was a challenge which the governments tæk up.
aiejulistuksensa konkreettisiksi toimiksi.
At the Stuttgart European Council in June 1983 they had been unable to agree on anything more than 'broad action to ensure the relaunch of the Community'.
Kokouksissa päätettiin käytännön toimista kahdella tasolla uuden ulottuvuuden luomiseksi Euroopan yhdentymiseen.
The first area of action was institutional reform.
Ensimmäinen toiminta-alue oli toimielimien uudistaminen.
An ad hoc committee on institutional affairs was set up under the chairmanship of the Irish Senator, James Dooge.
Irlantilaisen senaattorin James Doogen johdolla perustettiin institutionaalisia asioita käsittelevä tilapäinen valiokunta.
Like the Spaak Committee which had prepared the report that had served as the basis for negotiations on the establishment of the EEC and Euratom, the Dooge Committee was composed of personal representatives of the Heads of State or Government.
Kuten Spaakin komitea, jonka mietintö oli toiminut pohjana ETYn ja Euratomin perustamiseen johtaneille neuvotteluille, myös Doogen komitea koostui valtion- ja hallitusten päämiesten henkilökohtaisista edustajista.
Its task was to make suggestions to improve European cooperation in both the Community field and European political cooperation and to consider possible areas for progress towards European union.
Komitean tehtävä oli tehdä ehdotuksia eurooppalaisen yhteistyön parantamiseksi sekä yhteisön että EPC:n piirissä ja pohtia eri tapoja Euroopan unionin edistämiseksi. Toisella toiminta-alueella pyrittiin luomaan "kansan Eurooppa",
The second line of approach was to work towards 'a people's Europe' that would pay greater heed to the concerns and interests of the ordinary citizen.
Hallitukset tarttuivat haasteeseen. Eurooppaneuvoston Stuttgartin kokouksessa kesäkuussa 1983 hallitukset eivät olleet kyenneet sopimaan muusta kuin "laajoista toimista yhteisön elvyttämiseksi uudelleen".
Again the job of drawing-up concrete proposals was entrusted to an ad hoc committee, which started work on 7 November 1984 under the chairmanship of Pietro
Fontainebleaun ja Milanon huippukokouksissa kesäkuussa 1984 ja 1985 ne kuitenkin vastasivat parlamentin aloitteeseen ja muuttivat aikaisemmat
Its task was to consider the scope for joint action in areas such as education, health, law, and the fight against drugs and terrorism and to identify areas for progress towards a European Union.
Valiokunnan tehtävänä oli tunnustella yhteisiä toiminta mahdollisuuksia koulutuksessa, terveyden hoidossa, lainsäädännössä sekä huumeiden ja terrorismin torjunnassa sekä pohtia eri tapoja Euroopan unionin edistämiseksi.
The two committees' findings served as a basis for discussions by the Community leaders at their meeting in Milan in june 1985 pointing the way towards a European Union through the creation of an economic area without internal frontiers, the strengthening of European political cooperation through the inclusion of security and defence, and the improvement of decisionmaking by extending the rights of the European Parliament.
Näiden kahden komitean työ oli perustana keskusteluille, joita käytiin yhteisön johtajien kesken Milanon kokouksessa kesäkuussa 1985. Euroopan unioni oli tarkoitus toteuttaa luomalla talousalue ilman sisäisiä rajoja, vahvistamalla Euroopan poliittista yhteistyötä sisällyttämällä siihen turvallisuus- ja
A very important milestone along the road was the Single European Act, which entered into force on 1 July 1987.
Erittäin tärkeä virstanpylväs oli Euroopan yhtenäisasiakirja, joka tuli voimaan 1. heinäkuuta 1987.
Its preamble reiterated the broad objective — the creation of a European Union — which the Community and European political cooperation are meant to help achieve.
Sen johdannossa toistettiin suuri tavoite — Euroopan unionin luominen — jonka saavuttamiseksi yhteisö ja EPC toimisivat.
It then laid down the detailed legal framework for establishing a single market by 1992 and closer policy cooperation on the environment, research and technology.
Toiseksi yhtenäisasiakirjassa määriteltiin yksityiskohtaisesti laillinen viitekehys, jolla luotaisiin sisämarkkinat sekä läheisempi poliittinen yhteistyö ympäristö, tutkimus- ja teknologia-asioissa.
Formally, this involved a series of amendments and additions to the Treaties establishing the Communities.
Muodollisesti tämä merkitsi joitakin muutoksia ja lisäyksiä yhteisöjen perustamissopimuksiin.
Finally the third part of the Single Act dealt with foreign policy cooperation under EPC, setting out a formal legal framework for what had until then been only an informal arrangement.
Kolmasosa käsitteli EPC:n alaista ulkopoliittista yhteistyötä: siihen asti epävirallinen järjestely sai tuekseen muodollisen laillisen viitekehyksen.
market, the intergovernmental conferences were not widely publicized, so that people in the Community were not aware of the underlying aims behind the launching of the EU, nor of the need for it or the implications.
Toisin kuin sisämarkkinoita, hallitusten välisiä konferensseja ei paljon mainostettu julkisuudessa, eivätkä yhteisön kansalaiset tienneet EU:n perustavoitteista, sen tarpeesta eivätkä sen seurauksista.
The shock of rejection by the Danes in the first referendum brought home this information gap, and only then did intensive and fruitful discussion about the future of European integration begin.
Vasta Tanskan ensimmäisen kansanäänestyksen tyrmäävä "ei" teki selväksi tämän tietovajeen, ja vasta sen jälkeen alkoi intensiivinen ja hedelmällinen keskustelu Euroopan yhdentymisestä.
Although it was not possible to convince all the critics of European integration of the meritsofa united Europe, the debate did make one thing abundantly clear: European integration cannot be imposed from above but must grow organically — borne by the will and conviction of the peoples brought together in the Union.
Vaikka kaikkia yhdentymisen arvostelijoita ei pystyttykään vakuuttamaan yhtenäisen Euroopan eduista, keskustelu teki yhden asian päivänselväksi: Euroopan yhdentymistä ei voi määrätä "ylhäältä käsin" vaan täytyy edetä tyvestä puuhun — unionin kaikkien kansojen tahdon ja yhteisymmärryksen tuella.
This means, among other things, that the processes unfolding at EU level must be made more comprehensible and thereby ultimately controllable.
Tämä tarkoittaa mm. sitä, että EU-tason prosessien on oltava ulospäin entistä näkyvämpiä ja myös paremmin valvottavissa.
In December 1990 the Community's leaders formally convened two intergovernmental conferences, the first to map out the steps needed to establish economic and monetary union and the second to deal with the obstacles standing in the way of a political union.
Ensimmäisessä oli määrä suunnitella tarvittavat vaiheet talousja rahaliiton luomiseksi, ja toisessa oli tarkoitus käsitellä poliittisen unionin tiellä olevia esteitä.
The outcome of the two conferences was the Treaty on European Union signed by the Member States in Maastricht on 7 February 1992.
Näiden kahden konferenssin tuloksena syntyi sopimus Euroopan unionista, jonka jäsenvaltiot allekirjoittivat Maastrichtissa 7. helmikuuta 1992.
But before its final ratification and entry into force on 1 November 1993 the Treaty had to clear several hurdles.
Ennen kuin sopimus ratifioitiin lopullisesti ja se tuli voimaan 1. marraskuuta 1993, oli kuitenkin vielä monta estettä raivattavana.
In France, too, public opinion was divided over the Treaty and a referendum held there in September 1992 produced only a slim majority in favour.
Tanskalaiset äänestivät kansanäänestyksessä 2. kesäkuuta 1992 täpärästi ratifiointia vastaan.
In the United Kingdom ratification was held up until 2 August 1993 by opponents in the governing Conservative Party.
Vasta toinen kansanäänestys toukokuussa 1993 varmisti hyväksymisen, kun Tanskalle oli ensin tehty muutamia myönnytyksiä.
And in Germany a legal challenge to ratification was mounted in the Constitutional Court, claiming that the Treaty would alter the country's constitutional structure.
Myös Ranskassa kansa oli sopimuksesta kahta mieltä, ja syyskuussa 1992 pidetty kansanäänestys tuotti vain niukan enemmistön sopimuksen puolesta.
Although the Court rejected that argument on 12 October 1993, it also ruled on several significant points, considerably restrict­ing the politicians' room for manoeuvre on the question of integration.
Isossa-Britanniassa ratifiointi viivästyi 2. päivään elokuuta 1993 saakka, koska johtavan konservatiivipuolueen sisällä oli sitä vastustavia voimia.
Even in the other Member States which did duly ratify the Treaty by 31 December 1992, a good deal of criticism was voiced.
Saksassa kantona kaskessa oli perustuslakituomioistuimessa nostettu kanne, jonka mukaan sopimus muuttaisi maan perustuslakirakennetta.
The apprehension and open distrust among the public stemmed mainly from the fact that the decision to move forward to European Union was taken behind closed doors.
Vaikka tuomioistuin hylkäsi kanteen 12. lokakuuta 1993, se teki useita merkittäviä päätöksiä, jotka
■ THE HISTORY OF ACCESSION: THE MEMBERS OF THE EUROPEAN UNION
■ LIITTYMISEN HISTORIA: EUROOPAN UNIONIN JÄSENET
Although the first European Community — the Coal and Steel Community of 1952 — sought primarily to bind together the French and German coal and steel industries, it was never meant to be a specifically Franco-German scheme but was, from the very outset, open to every democracy in Europe.
Vaikka ensimmäisen Euroopan yhteisön — vuonna 1952 aloittaneen hiili­ ja teräsyhteisön — tarkoitus olikin lähinnä yhdistää Ranskan ja Saksan hiili­ ja terästeollisuus, sitä ei ollut tarkoitettu vain Saksan ja Ranskan väliseksi hankkeeksi. Yhteisö oli alusta alkaen avoin Euroopan kaikille demokratioille.
Belgium, Italy, Luxembourg and the Netherlands took advantage of the opportunity offered and later went on to become founder members of the EEC and Euratom together with France and Germany in 1957.
Tilaisuutta käyttivät hyväkseen Belgia, Italia, Luxemburg ja Alankomaat, jotka myöhemmin olivat EEC:n ja Euratomin perustajajäseniä Ranskan ja Saksan ohella vuonna 1957.
For Germany involvement in the integration process signified its political rehabilitation within the community of nations.
Saksalle osallistuminen yhdentymiseen merkitsi poliittista maineenpalautusta kansa­kuntien yhteisössä.
As a major exporter, it was and still is economically dependent on the European market.
Suurena vientimaana se oli ja on yhä taloudellisesti riippuvainen Euroopan markkinoista.
The creation of the European Economic Community made this market more secure, substantially reducing the dangers of its reliance on foreign trade.
Euroopan talousyhteisö teki näistä markkinoista turvallisemmat ja vähensi vaaroja, joita riippuvuus ulkomaan­kaupasta aiheutti maalle.
The figures on German trade with the other Member States are eloquent testimony to the economic benefits which membership brought, with the proportion of German exports going to other Community countries rising from 27% at the outset to 48% today.
Saksan ja muiden jäsenvaltioiden väliset kauppatilastot puhuvat selkeää kieltä jäsenyyden tuomista taloudellisista eduista: yhteisön muiden jäsenvaltioiden osuus Saksan viennistä on kasvanut 27 prosentista 48 prosenttiin.
For France the founding of an economic community that included Germany was the political expression of its readiness for reconciliation and of its desire for lasting peace in Europe.
Ranskalle sellaisen talousyhteisön perustaminen, jossa Saksa oli mukana, merkitsi sovintohalukkuuden ja pysyvän rauhantahtoisuuden poliittista ilmausta.
Moreover, membership of the Community offered a welcome opportunity to stimulate much-needed industrial expansion.
Yhteisön jäsenyys tarjosi lisäksi tilaisuuden vauhdittaa kaivattua teollisuuden kasvua.
Access to a large European trading area also opened up vital new markets for French agriculture.
Pääsy suurelle eurooppalaiselle kauppapaikalle avasi myös Ranskan maataloudelle elintärkeitä uusia markkinoita.
Belgium, like Germany, relies heavily on foreign trade and hence on secure export markets, and so the idea of a common market was very attractive from the economic point of view.
Belgia on Saksan tapaan pitkälti riippuvainen ulkomaankaupasta ja turvallisista vientimark­
Last but not least, the Dutch, too, were faced with the need to secure and expand their markets for agricultural produce.
Ja myös hollantilaisten oli turvattava maataloustuotteidensa markkinat ja laajennettava niitä.
The government's European policy found widespread support, not so much because of the economic advantages that beckoned as because of the prospect of security and peace in Europe and free, unrestricted travel to neighbouring countries.
Hallituksen Eurooppapolitiikka sai laajaa kannatusta, ei niinkään luvassa olevien taloudellisten etujen takia, vaan siksi, että että se turvaisi rauhan ja turvallisuuden sekä vapaan matkustusoikeuden naapurimaihin.
Throughout history Luxembourg had always been at the mercy of the rivalries between the great nations, owing to its geographical situation.
Luxemburg oli kautta historiansa ollut maantieteellisen asemansa takia suurten kansakuntien keskinäisen kilpailun armoilla.
European integration appeared to offer a way to protect its political, economic and social interests.
Euroopan yhdentyminen näytti tarjoavan mahdollisuuden sen poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten etujen turvaamiseen.
But before the Treaties had even come into force the UK Government provoked fierce argument within Europe over the best approach to European economic integration.
kinoista, joten ajatus yhteisistä markkinoista oli taloudellisesti erittäin houkutteleva.
The UK idea was to set up a European free trade area which would involve no sacrifice of national sovereignty.
Belgiaa kiinnostivat läheiset taloussuhteet muihin Euroopan maihin myös siksi, että 1950I uv LI Ha sen teollisuus oli yhä keskittynyt lähes yksinomaan hiileen ja teräkseen.
Tariffs between the member countries would be dismantled, but they would retain their freedom of action in respect of trade with non-members.
Yhtenäinen eurooppalainen markkina-alue tarjosi tietysti heti valtavia mahdollisuuksia edistää hiili- ja terästuotteiden vientiä, mutta ennen kaikkea mahdollisuuksia perustaa ja kehittää uusia teollisuudenaloja.
However, the initiative failed to win over the six founder members of the ECSC, who remained determined to press ahead with their scheme for the European Economic Community.
Italia oli jo aloittanut teollistumisponnistelunsa ja näki suunnitelluissa Euroopan sisämarkkinoissa ainutlaatuisen tilaisuuden kasvuun.
Further UK efforts to create an all-embracing European free trade area spanning the EEC and the other OEEC countries finally broke down in late 1958.
Se laski myös saavansa taloudellista apua yhteisön aluetukirahastoista maan takapajuisten alueiden kehittämiseen ja niiden suuren työttömyysasteen alentamiseen.
Impressed by the initial successes of the EEC, the UK Government very soon began to reconsider its refusal to play an active part in
Mutta jo ennen kuin sopimukset olivat tulleet voimaan, Ison-Britannian hallitus aiheutti ison riidan Euroopassa siitä, mikä olisi paras
addition, the changing pattern of world trade meant that, like all the major trading nations, it faced considerable pressure to protect its existing export markets and to open up new ones.
Ison-Britannian tämänjälkeiset yritykset luoda laaja eurooppalainen vapaakauppa-alue, johon kuuluisivat EEC-ja muut OEEC-maat, kariutuivat lopullisesti loppuvuodesta 1958.
The rapidly growing Community market offered an ideal opportunity to help revitalize the economy as a whole by giving UK firms a chance to mobilize their reserves of strength in the fiercely competitive European arena.
Lopulta vuonna 1959 perustettiin (pienempi) Euroopan vapaa kauppaliitto EFTA, jonka jäseniä olivat Iso-Britannia, Norja, Ruotsi, Tanska, Itävalta, Portugali ja Sveitsi.
So in August 1961 the United Kingdom made its first application for membership of the Community.
Suomesta tuli ulkojäsen vuonna 1961.
The attraction of Community membership for the Scandinavian countries derived from their long-held view that they stood to gain more from free trade than they might lose.
EEC:n alkumenestys teki Ison-Britannian hallitukseen niin suuren vaikutuksen, että se alkoi pian katua jättäytymistään Euroopan yhdentymisen aktiivisen kehittämisen ulkopuolelle.
Thus the strongest factor in Denmark's application was the prospect of free access to the common market. Danish food production was sufficient to feed 15 million people — three times the country's population.
Iso-Britannia ymmärsi, että se ei pystyisi varmistamaan poliittista vaikutusvaltaansa vain sillä, että se oli Kansainyhteisön johtaja.
It was therefore a matter of vital interest to be able to export its substantial surplus freely to that common market at guaranteed prices.
EFTAkaan ei ollut sopiva toimintakanava, koska sen tavoitteet olivat puhtaasti taloudellisia — toisin kuin yhteisön, jonka tavoitteet olivat osittain poliittisia.
The argument for membership was reinforced by the United Kingdom's application, since the UK was Denmark's biggest export market.
Oli perusteltua ajatella, että Iso-Britannia voisi jäädä poliittisesti eristetyksi, jos se jäisi yhteisön ulkopuolelle.
One year in EFTA had shown Danish industry's ability to exploit the opportunities. All these factors outweighed any doubts and fears about the implications of integration and the loosening of national control over major aspects of economic policy.
Muuttuva maailmankauppa aiheutti sillekin — muiden suurten kauppamaiden tapaan — suuria paineita olemassa olevien vientimarkkinoiden turvaamiseksi ja uusien avaamiseksi.
Ever since independence in 1922 agricultural trade had remained largely geared to the UK market. But by itself that market was not big enough to allow Irish agriculture to exploit its full productive potential.
Nopeasti kasvavat yhteisön markkinat tarjosivat oivan tilaisuuden maan koko talouden elvyttämiseen, kun brittiläisyritykset saattoivat rynnätä mukaan Euroopan markkinoiden ankaraan kilpailuun.
The industrialization process begun in the mid-1930s had brought strong industrial growth and this also called for new markets.
Niinpä Iso-Britannia teki ensimmäisen jäsenyyshakemuksen yhteisöön elokuussa 1961.
Yet another significant factor from the Irish point of view was the Community's Social and Regional Funds, which both promised further economic benefits.
Kaksi muuta EFTA-maata, Tanska ja Norja, sekä Irlanti seurasivat esimerkkiä.
During the accession negotiations the question had, of course, arisen as to what should happen with the remaining EFTA countries (Sweden, Switzerland, Austria, Portugal, Finland and Iceland).
Toinenkaan jäsenyyshakemus vuonna 1967 — jälleen samaan aikaan Irlannin, Tanskan ja Norjan kanssa — ei tuottanut tulosta Ranskan torjuvan asenteen takia.
Some could not join the Community because of their neutral status or could not be accepted because of their undemocratic regime.
Vasta kun de Gaulle väistyi vallasta vuonna 1969, saavutettiin läpimurto myöhemmin samana vuonna pidetyssä Haagin huippukokouksessa.
The solution finally adopted was for them to conclude free trade agreements with the Community and these were signed in July 1972.
Pitkään jatkuneiden neuvottelujen päätteeksi liittymissopimukset allekirjoitettiin 22. tammikuuta 1972.
Norway was also included in the new free trade area following the vote against accession.
Ja 1. tammikuuta 1973, kun sopimus oli hyväksytty Irlannin ja Tanskan kansanäänestyksissä ja kansallisissa parlamenteissa, Iso-Britannia, Irlanti ja Tanska liittyivät yhteisöön Norja kuitenkin jäi ulkopuolelle, koska 53,49 prosenttia sen kansanäänestyksessä äänestäneistä asettui vastustamaan jäsenyyttä.
However, accession was blocked in 1963, when General de Gaulle abruptly broke off the negotiations because of his deep mistrust of UK intentions.
Painavin tekijä Tanskan hakemuksessa olikin vapaa pääsy yhteisille markkinoille. Tanskan elintarviketuotanto riitti 15 miljoonan ihmisen ruokkimiseen, mikä on kolme kertaa maan asukasmäärä.