natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A recent clinical trial reported that cyclical etidronate therapy may reduce the risk of fractures in glucocorticoid-treated postmenopausal women (Adachi et al, 1997).
Äskettäin julkaistussa kliinisessä tutkimuksessa havaittiin, että syklinen etidronaattihoito voi vähentää glukokortikoidihoitoa saaneiden vaihdevuosiiän ohittaneiden naisten murtumariskiä (Adachi ym. 1997).
Alendronate is the most extensively studied phannacological agent for the treatment of osteoporosis under RCT conditions.
Alendronaatti on satunnaistetuissa kontrolloiduissa tutkimuksissa laajimmin tutkittu osteoporoosin hoitoon käytetty lääkeaine.
When given in different doses to osteoporotic women, 20% of whom had prevalent vertebral defonnities, it reduced significantly the incidence of new vertebral defonnities after 3 years (Liberman et al, 1995).
Kun alendronaattia annettiin eri annoksina osteoporoosia sairastaville naisille, joista 20 prosentilla oli ennestään nikamien epämuodostumia, se vähensi merkitsevästi uusien nikaman epämuodostumien ilmaantuvuutta kolmessa vuodessa (Liberman ym. 1995).
Pooling of data for all doses used, which was pre-planned, was required to demonstrate this effect.
Viiden satunnaistetun kontrolloidun tutkimuksen meta-analyysi (Karpf ym.
The overall antifracture effectiveness of alendronate was supported by a meta-analysis of five RCT's (Karpf et al, 1997).
1997) tuki alendronaatin tehoa murtumien ehkäisyssä.
Its efficacy, however, was demonstrated in a study designed specifically to address this issue [Fracture Intervention Trial (Black et al, 1996)].
Lääkkeen tehokkuus osoitettiin kuitenkin erityisesti sitä varten suunnitellussa
and in 78 981 (8%) in the alendronate group.
tutkimuksessa [Fracture Intervention Trial (Black ym. 1996)].
Active treatment also significantly reduced the risk of multiple vertebral fractures, clinical vertebral fractures and wrist fractures.
Aktiivinen hoito vähensi myös merkitsevästi useiden nikamamurtumien riskiä, kliinisiä nikamamurtumia ja rannemurtumia.
Moreover, this was the first study to demonstrate a significant reduction in the incidence of new hip fractures (by 50%) in calcium and vitamin D-replete osteoporotic women under RCT conditions.
Lisäksi kyseessä oli ensimmäinen satunnaistettu kontrolloitu tutkimus, jossa osoitettiin uusien lonkkamurtumien ilmaantuvuuden merkitsevä vähentyminen (50 prosenttia) osteoporoosia sairastavilla naisilla, joiden kalsiumin ja Dvitamiinin saanti oli riittävä.
Bisphosphonates are poorly absorbed by the intestine and their absorption is further reduced by food, especially if it contains calcium.
Bisfosfonaatit imeytyvät huonosti suolistosta, ja ruoka hidastaa niiden imeytymistä edelleen erityisesti, jos se on kalsiumpitoista.
They should, therefore, be administered in the fasting state half to one hour before a meal, only with water.
Siksi ne pitäisi ottaa tyhjään mahaan tunti tai puoli tuntia ennen ruokailua ainoastaan veden kera.
High doses o\' etidronate can induce osteomalacia.
Suuret etidronaattiannokset voivat aiheuttaa osteomalasiaa.
Alendronate can cause initation of the oesophageal and gastric mucosa, resulting in dyspepsia, heartburn, nausea or vomiting.
Alendronaatti voi ärsyttää ruokatorven ja mahalaukun limakalvoja, mikä voi aiheuttaa ruoansulatushäiriöitä, närästystä, pahoinvointia tai oksentelua.
Although in clinical trials no differences in adverse effects between placebo and alendronate treated patients were observed, a few cases of severe oesophagitis have been reported (De Groen et al, 1996).
Vaikka kliinisissä tutkimuksissa lumelääkitystä ja alendronaattihoitoa saaneilla potilailla esiintyneiden haittavaikutusten välillä ei havaittu eroja, muutamia vakavia ruokatorven tulehdus tapauksia on kuvattu (De Groen ym. 1996).
Its administration in patients with oesophageal pathology (e.g. achalasia) is contraindicated.
Hoidon antamista ei suositella potilaille, joilla on ruokatorven patologisia tiloja (esimerkiksi akalasia).
Instructions for its use should be carefully followed.
Lääkkeen käyttöohjeita tulisi noudattaa huolellisesti.
Calcium decreases bone turnover by suppressing parathyroid honuone secretion and reducing the rate of bone loss in osteoporotic patients.
Kalsium pienentää luun vaihtuvuusnopeutta vähentämällä parathormonin eritystä ja hidastaa luumassan vähenemistä osteoporoosipotilailla.
In epidemiological studies calcium treatment has been reported to reduce the risk of hip fractures (Kanis et al, 1992).
Epidemiologisissa tutkimuksissa kalsiumhoidon on kuvattu vähentävän lonkkamurtumariskiä (Kanis ym. 1992).
In a recently reported RCT, women with a mean age of 73.6 years and a low dietary calcium intake (mean 431 mg/d) were randomly treated with calcium (600 mg twice daily) or placebo (Recker et al, 1996).
Äskettäin julkaistussa satunnaistetussa kontrolloidussa tutkimuksessa keskimäärin 73,6-vuotiaat naisille, joiden kalsiumin saanti oli vähäinen (noin 431 mg päivässä), annettiin joko kalsiumia (600 mg kahdesti päivässä) tai lumelääkitystä (Recker ym. 1996).
After 4.3 years 28.4% of the women in the calcium group and 32.3% of those in the placebo group had new vertebral deformities (non-significant difference).
Uusia nikaman epämuodostumia oli saanut 4,3 vuoden kuluttua 28,4 prosenttia naisista, jotka saivat kalsiumlääkitystä, ja 32,3 prosenttia lumelääkitysryhmässä olleista (ero ei ollut merkitsevä).
When, however, the women were divided according to the presence or absence of prevalent fractures at the beginning of the study, of those with prevalent fractures 15/53 (28.3%) in the calcium group compared to 21/41 (51.2%) in the placebo group developed new fractures (p=0.023).
Kun naiset jaettiin sen mukaan oliko heillä tutkimuksen alkaessa nikamamurtumia, niistä naisista, joilla oli ennestään nikamamurtumia, uusia murtumia sai 15 kalsiumryhmässä olleista 53:sta (28,3 prosenttia) ja 21 lumelääkitysryhmässä olleista 41:stä (51,2 prosenttia) (p=0,023).
Despite a number of methodological problems, this study indicates that relatively high doses of calcium supplements given to calcium-deficient, elderly women with vertebral fractures may reduce the incidence of new fractures.
Lukuisista menetelmällisistä ongelmista huolimatta tämä tutkimus osoittaa, että kalsiumin puutoksesta kärsiville nikamamurtumia omaaville ikääntyneille naisille annetut suhteellisen suuret kalsiumlisäannokset saattavat vähentää uusien murtumien ilmaantuvuutta.
These data complement the results of the previously mentioned studies of calcium and vitamin D administration for the secondary prevention of osteoporosis.
Nämä tiedot täydentävät aiemmin mainittujen tutkimusten tuloksia kalsiumin ja Dvitamiinin käytöstä osteoporoosin sekundaarisessa ehkäisyssä.
Calcium is a very safe treatment with very few side effects.
Kalsium on hyvin turvallinen hoito, jolla on erittäin vähän sivuvaikutuksia.
Some patients may experience gastrointestinal discomfort or constipation.
Jotkut potilaat saattavat kärsiä ruuansulatuskanavan vaivoista tai ummetuksesta.
Its use in patients with concurrent disorders of calcium metabolism should be carefully considered.
Kalsiumin käyttöä sellaisilla potilailla, joilla on samanaikaisia kalsiumaineenvaihdunnan häiriöitä, on harkittava tarkkaan.
Calcitonin, a polypeptide hormone produced by the C-cells of the thyroid gland, reduces bone resorption by inhibiting the activity of osteoclasts, which contain receptors for the hormone.
Kalsitoniini on kilpirauhasen C-solujen tuottama polypeptidihormoni, joka vähentää luun hajotusta estämällä luun hajottajasolujen toimintaa niissä olevien kalsitoniinireseptorien välityksellä.
Calcitonin, given either parenterally or by nasal spray, has been used extensively in different parts of the world for the treatment of osteoporosis.
Kalsitoniinia on käytetty osteoporoosin hoitoon laajasti eri puolilla maailmaa joko parenteraalisesti tai nenäsuihkeena.
Epidemiological data suggest that it may reduce the risk of hip fractures (Kanis et al, 1992).
Epidemiologinen aineisto viittaa siihen, että se voi vähentää lonkkamurtumariskiä (Kanis ym. 1992).
The antifracture efficacy of the intranasal preparation, which is generally the most convenient for the patient, has been examined in one RCT (Overgaard et al, 1992).
Yleensä potilaille kaikkein miellyttävimmän nenäsuihkeena käytettävän valmisteen tehoa murtumien ehkäisyssä on tutkittu yhdessä satunnaistetussa kontrolloidussa tutkimuksessa (Overgaard ym. 1992).
In this study postmenopausal women (mean age 70 years) with BMC of the forearm less than 2 SD of the mean of healthy premenopausal women, were treated with placebo or three different doses of intranasal salmon calcitonin (50, 100 or 200 IU/d) for two years.
Tässä tutkimuksessa vaihdevuosiiän ohittaneita naisia (keskimääräinen ikä 70 vuotta), joilla kyynärluun mineraalimäärä oli yli 2 keskihajontaa terveiden nuorten naisten keskiarvon alapuolella, hoidettiin lumelääkityksellä tai antamalla heille jotakin kolmesta eri annoksesta (50, 100 tai 200 IU päivässä) lohen kalsitoniinia nenäsuihkeena kahden vuoden ajan.
The number of prevalent vertebral deformities was low.
Olemassa olevien nikaman epämuodostumien määrä oli alhainen.
Of the patients who completed the study, 7 of the 40 in the placebo group (17.5%) vs 5 of the 124 treated with calcitonin (4%) developed new vertebral deformities after 2 years (p=0.006). Because of the
Tutkimukseen loppuun asti mukana olleista potilaista 7:lle lumelääkitysryhmän 40:stä (17,5 prosenttia) tuli uusia nikaman epämuodostumia 2 vuoden kuluttua (p=0.006), verrattuna viiteen kalsitoniinilääkitystä saaneista 124:stä (4 prosenttia).
small number of patients and the low incidence of fractures, results for all active treatment groups had to be pooled.
Koska potilaita oli vähän ja murtumien ilmaantuvuus alhainen, kaikkien hoitoa saaneiden ryhmien tulokset jouduttiin yhdistämään.
There is no information from RCTs about the efficacy of calcitonin in the prevention of hip fractures and no recommendations can be made about the optimal dose of intranasal calcitonin in the treatment of postmenopausal osteoporosis.
Kalsitoniinin tehokkuudesta lonkkamurtumien ehkäisyssä ei ole satunnaistetuista kontrolloiduista tutkimuksista saatuja tietoja, eikä vaihdevuosiiän jälkeisen osteoporoosin hoitoon nenäsuihkeena käytetyn kalsitoniinin optimiannossuosituksia voida antaa.
Recently, however, a report published in abstract form (Stock et al, 1997) suggested that intranasal calcitonin 200 IU/d, but not 100 IU/d or 400 IU/d, given with calcium 1000 mg/d and vitamin D 400 IU/d (10 pg) can decrease the incidence of new vertebral fractures in postmenopausal women with prevalent vertebral fractures (19.8% of patients in the placebo group versus 12.2% of patients in the calcitonin group with new vertebral fractures).
Äskettäin julkaistussa tutkimusabstraktissa (Stock ym. 1997) kuitenkin esitettiin, että 200 IU:a kalsitoniinia nenäsuihkeena päivässä (mutta ei 100 IU:a tai 400 IU:a päivässä), yhdessä 1 000 mg kalsiumin päiväannoksen ja 400 IU:n (10 pg) Dvitamiinin päiväannoksen kanssa voi vähentää uusien nikamamurtumien ilmaantuvuutta vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla, joilla on ennestään nikamurtumia (19,8 prosentilla lumelääkitystä saaneiden ryhmässä ja 12,2 prosentilla kalsitoniinia saaneiden ryhmässä oli uusia nikamamurtumia).
Parenteral calcitonin may induce flushing, nausea, vomiting and diarrhoea.
Parenteraalinen kalsitoniini voi aiheuttaa punotusta, huonovointisuutta, oksentelua ja ripulia.
Intranasal calcitonin has fewer side-effects.
Nenäsuihkeena käytetyllä kalsitoniinilla on vähemmän sivuvaikutuksia.
Resistance to the effect of calcitonin may develop in some patients treated with injectable or intranasal preparations.
Jotkut potilaat, jotka ovat saaneet valmisteita injektioina tai nenäsuihkeena, voivat tulla vastustuskykyiseksi kalsitoniinille.
Calcitonin has also been reported to have an analgesic effect in patients with a recent vertebral fracture.
Kalsitoniinin on myös raportoitu lievittävän sellaisten potilaiden kipuja, joilla on ollut äskettäin nikamamurtumia.
During treatment with calcitonin, calcium supplements are recommended to prevent development of secondary hyperparathyroidism.
Kalsitoniinihoidon aikana suositellaan kalsiumlisävalmisteiden käyttöä sekundaarisen hyperparatyreoosin kehittymisen ehkäisemiseksi.
Calcitriol is the active metabolite of vitamin D while alfacalcidol is a calcitriol analogue which requires 25-hydroxylation in the body to be activated.
Kalsitrioli on Dvitamiinin aktiivinen aineenvaihduntatuote, kun taas alfakalsidoli on kalsitriolianalogi, joka tarvitsee 25-hydroksylaation elimistössä aktivoituakseen.
These metabolites increase intestinal calcium absorption and promote mineralisation of bone.
Nämä metaboliitit lisäävät kalsiumin imeytymistä suolistossa ja edistävät luun mineralisaatiota.
Their action in osteoporosis is uncertain but probably involves an anti-resorptive element due to the suppression of parathyroid hormone secretion.
Niiden vaikutus osteoporoosiin on epävarmaa, mutta todennäköisesti ne vähentävät luun hajotusta vähentämällä parathormonin eritystä.
Reports of the antifracture efficacy of these metabolites have been conflicting and mainly confined to small studies (Ott and Chesnut, 1989; Gallagher et al, 1990).
Kuvaukset näiden metaboliittien murtumanvastaisesta tehosta ovat olleet ristiriitaisia, ja ne ovat lähinnä peräisin pienistä tutkimuksista (Ott ja Chesnut, 1989; Gallagher ym. 1990).
Alfacalcidol appears to be effective in Japanese patients, in whom calcium deficiency is prevalent.
Alfakalsidoli näyttää vaikuttavan tehokkaasti japanilaisiin potilaisiin, joilla on kalsiumin puute.
In a large, randomised, but not placebocontrolled study, postmenopausal women (mean age 63.7 years) with at least one vertebral fracture were given calcitriol 0.5 pg/d or calcium 1 gr/d for 3 years (Tilyard et al, 1992).
Suuressa satunnaistetussa tutkimuksessa, jota ei kuitenkaan ollut kontrolloitu lumelääkityksellä, vaihdevuosiiän ohittaneille naisille (keskimääräinen ikä 63,7 vuotta), joilla oli vähintään yksi nikamamurtuma, annettiin kalsitriolia 0,5 pg:a päivässä tai kalsiumia yksi gramma päivässä 3 vuoden ajan (Tilyard ym. 1992).
In the calcitriol group 40/262 (15%) of patients had new vertebral fractures compared to 91/253 (36%) in the calcium group.
Kalsitrioliryhmässä 40:llä 262:sta potilaasta (15 prosenttia) ilmaantui uusia nikamamurtumia verrattuna kalsiumryhmän 91:een 253:sta potilaasta (36 prosenttia).
The difference between the two groups was significant at the end of the second and third years of treatment.
vuoden ja kolmannen hoitovuoden lopussa.
Treatment was mainly effective in patients with milder osteoporosis.
Hoito oli pääasiassa tehokasta potilailla, joilla oli lievä osteoporoosi.
The intriguing finding in this study was that significance was attained not by a reduction in the rate of new fractures in calcitriol-treated patients but rather by a progressive increase in the incidence of new fractures in calcium-treated patients.
Kiinnostavaa tässä tutkimuksessa oli se, että tilastollinen merkitsevyys johtui murtumien ilmaantuvuuden asteittaisesta lisääntymisestä kalsiumhoitoa saaneilla potilailla eikä niinkään uusien murtumien määrän vähentymisestä kalsitriolilla hoidetuilla potilailla.
Taken together, these data do not allow any firm conclusions to be drawn about the antifracture efficacy of synthetic metabolites or analogues of vitamin D.
Edellä mainittujen tulosten perusteella ei voida tehdä minkäänlaisia selkeitä päätelmiä Dvitamiinin synteettisten aineenvaihduntatuotteiden tai analogien tehokkuudesta murtumien ehkäisyssä.
Active vitamin D metabolites can induce hypercalciuria and in a few cases also hypercalcaemia, especially when given together with calcium supplements.
Dvitamiinin aktiiviset aineenvaihduntatuotteet voivat aiheuttaa hyperkalsiuriaa ja joissakin tapauksissa myös hyperkalsemiaa, erityisesti jos niitä annetaan yhdessä kalsiumlisävalmisteiden kanssa.
Careful follow-up is mandatory.
Huolellinen seuranta on välttämätöntä.
Fluoride is the only marketed agent which stimulates bone formation; it acts by enhancing the recruitment and differentiation of osteoblasts by an as yet unidentified mechanism.
Fluoridi on ainoa markkinoitu aine, joka lisää luun muodostusta. Se toimii lisäämällä luun muodostajasolujen aktivoitumista ja erikoistumista vielä toistaiseksi tunnistamattomalla tavalla.
Its antifracture efficacy has been debated for many years.
Sen murtumanvastaisesta tehosta on kiistelty useiden vuosien ajan.
In the first study there was even a significant increase in nonvertebral fractures, including incomplete fractures, in the group which received active treatment.
Ensimmäisessä tutkimuksessa aktiivista hoitoa saaneessa ryhmässä muiden kuin nikamamurtumien määrä jopa lisääntyi merkitsevästi, epätäydelliset murtumat mukaan lukien.
This has been attributed to the high dose of sodium fluoride used which may adversely affect bone quality.
Tämän katsottiin johtuvan suuresta natriumfluoridiannoksesta, joka voi vaikuttaa haitallisesti luun laatuun.
In a recent European study in which a lower dose of sodium fluoride was given as monofluorophosphate, no difference was shown in the incidence of new vertebral fractures between placebo and fluoride treated groups after 2 years (Meunier, 1996). Only one published study, in which a slow-release preparation of
Äskettäisessä eurooppalaisessa tutkimuksessa, jossa käytettiin alhaisempaa natriumfluoridiannosta monofluorofosfaattimuodossa, uusien nikamamurtumien insidenssissä ei näkynyt eroa lumelääkitystä ja fluoridihoitoa saaneissa ryhmissä kahden vuoden hoidon jälkeen (Meunier 1996).
sodium fluoride was given for 12 months even' 14 months, reported a significant reduction in new vertebral fractures in fluoride treated patients (7.48 patients or 14.6% with fractures in the fluoride group vs 22/51 or 43.Ioo in the placebo group) (Pak et al. 1995).
Vain yhdessä julkaistussa tutkimuksessa, jossa hitaasti vapautuvaa natriumfluoridivalmistetta annettiin 12 kuukauden ajan 14 kuukauden välein, fluoridihoitoa saaneiden potilaiden uusien nikamamurtumien havaittiin vähentyneen merkitsevästi (7 potilaalla 48:sta eli 14,6 prosentilla oli murtumia fluoridiryhmässä ja 22 potilaalla 51:stä eli 43,1 prosentilla lumelääkitysryhmässä) (Pak ym. 1995).
Overall therefore, the evidence currently available from RCT's does not suggest significant benefits of fluoride salts on vertebral fracture rate in osteoporotic women.
Kaiken kaikkiaan satunnaistetuista kontrolloiduista tutkimuksista peräisin oleva tämänhetkinen näyttö ei tue väitettä, että fluoridisuolahoidolla olisi merkittäviä hyötyvaikutuksia osteoporoosia sairastavien naisten nikamamurtumien määrään.
The findings of the trial with the slow-release sodium fluoride are interesting but require confirmation.
Hitaasti vapautuvaan natriumfluoridiin liittyvän tutkimuksen havainnot ovat mielenkiintoisia, mutta ne on vahvistettava.
Until then, fluoride salts should only be used under controlled conditions by physicians with expertise in the treatment of osteoporosis.
Siihen saakka fluoridisuoloja pitäisi käyttää ainoastaan osteoporoosin hoitoon erikoistuneiden lääkäreiden valvonnassa.
Sodium fluoride can cause gastric irritation, in a few cases associated with bleeding.
Natriumfluoridi voi aiheuttaa mahalaukun ärsytystä ja joissakin tapauksissa myös siihen liittyvää verenvuotoa.
Fluoride treatment may cause stress fractures of the lower extremities (lower extremity pain syndrome).
Fluoridihoito voi aiheuttaa alaraajojen rasitusmurtumia (alaraajan kipuoireyhtymä).
About 20% of patients do not respond to treatment, for unknown reasons.
Noin 20 prosenttia potilaista ei tuntemattomista syistä reagoi hoitoon.
Fluoride salts should always be administered with calcium and vitamin D.
Fluoridisuoloja tulisi aina antaa yhdessä kalsiumin ja Dvitamiinin kanssa.
5.3 The economics of osteoporosis prevention
Osteoporoosin ehkäisyn taloudelliset vaikutukset
As well as being a major source of morbidity fractures due to osteoporosis, particularly hip fractures, are costly in financial terms to society (Cooper, 1993; Barlow, 1994).
Osteoporoosista johtuvat murtumat, erityisesti lonkkamurtumat, aiheuttavat runsaasti sairastavuutta ja tulevat lisäksi yhteiskunnalle kalliiksi (Cooper, 1993; Barlow, 1994).
The problem of osteoporosis is particularly acute for Northern European countries (Johnell et al, 1997).
Osteoporoosiongelma on erityisen akuutti Pohjois­Euroopan maissa (Johnell ym. 1997).
Until recently it was generally assumed that the only method of preventing osteoporotic fracture was through the use of honnone replacement therapy (HRT) at or soon after the menopause (Torgerson et al, 1997).
Viime päiviin saakka oletettiin yleisesti, että ainoa osteoporoottisten murtumien ehkäisykeino oli hormonikorvaushoidon (HRT) antaminen joko vaihdevuosien aikana tai pian sen jälkeen (Torgerson ym. 1997).
However, recent evidence suggests that for HRT to be effective it must probably be taken life-long after the menopause, which is not only relatively expensive but also unacceptable for many women and inappropriate for men.
Viimeaikainen näyttö kuitenkin osoittaa, että tehotakseen hormonikorvaushoidon pitäisi kestää koko vaihdevuosien jälkeinen elinaika, mikä on melko kallista.
Furthennore, such a strategy, no matter how successful, will not prevent significant numbers of fractures until 25-30 years after the start of therapy.
Monille naisille tällainen hoito ei ole hyväksyttävää, eikä se sovellu miehille. Tällainen strategia, vaikka se olisi kuinka menestyksekäs, ei myöskään ehkäise merkittävästi murtumien määrää ennen kuin vasta 25­30 vuoden kuluttua hoidon aloittamisen jälkeen.
This is a particular problem, economically, as the net benefits of any preventive strategy are discounted over a long period of time so that their present value, relative to costs, is small (Torgerson & Raftery, 1997) . An increasing number of non-HRT alternatives are now available for fracture prevention.
Tämä on taloudellisesti tärkeä ongelma, sillä minkä tahansa ehkäisystrategian nettohyötyjen määrä vähenee pitkällä aikavälillä, jolloin niiden olemassa oleva arvo on kustannuksiin verrattuna vähäinen (Torgerson ja Raftery, 1997).
In order to maximise health gain for any given level of resources, it is important to consider all the costs and benefits of these different interventions and develop cost effective treatment strategics.
Jotta terveyshyödyt maksimoitaisiin kaikilla mahdollisilla resurssitasoilla, on tärkeää harkita eri hoitojen kustannuksia ja hyötyjä ja kehittää kustannustehokkaita hoitostrategioita.
However, the cost effectiveness of different treatment strategies is likely to vary between different countries.
Kuitenkin eri hoitostrategioiden kustannustehokkuus todennäköisesti vaihtelee eri maissa.
This is due to a number of reasons.
Tämä johtuu useista syistä.
While the acquisition costs of the interventions will certainly vary between very similar European countries (for example, costs of bone drugs in Sweden are about 50% lower compared with Denmark) this is not as important as the relative differences between acquisition costs and other treatment costs.
Hankintakustannukset varmasti vaihtelevat hyvin samanlaisten Euroopan maiden välillä (esimerkiksi, luustoon vaikuttavien lääkkeiden kustannukset Ruotsissa ovat noin 50 prosenttia alhaisemmat kuin Tanskassa), mutta tämä ei ole niin tärkeää kuin hankintakustannusten ja muiden hoitokustannusten väliset suhteelliset erot.
For example, let us assume a drug costs 10 ECU in countries A and B; however, in country A hip fracture treatment costs 10,000 ECU whilst in country Β it is only 5,000 ECU.
Oletetaan esimerkiksi lääkkeen maksavan 10 euroa A­ ja B­maassa, mutta maassa A lonkkamurtuman hoito maksaa 10 000 euroa kun maassa Β se maksaa 5 000 euroa.