natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Exercises after an osteoporotic fracture should be tailored according to individual needs, taking into account factors such as muscle strength, abnormalities of gait or posture, the range of motion of the joints, cardiovascular fitness and the level of previous physical activity.
Osteoporoottisen murtuman jälkeinen kuntoharjoittelu olisi räätälöitävä vastaamaan yksilön tarpeita, ottaen huomioon sellaiset tekijät kuin lihasvoima, epänormaali käynti tai asento, nivelten liikkuvuusaste, sydämen ja verenkiertoelimistön kunto sekä aikaisempi kuntoiluharrastus.
A graded exercise test should be advised for those with or at high risk from cardiovascular disease.
Niille, joilla on suuri sydän- ja verisuonitautiriski, olisi suositeltava kuntotestiä.
A supervised aerobic exercise programme is initially recommended to increase the general level of physical functioning and restore the sense of well-being (Sinaki, 1982).
Valvottua aerobista kunto-ohjelmaa suositellaan aluksi nostamaan yleistä fyysistä kuntoa ja palauttamaan hyvinvoinnin tunne (Sinaki, 1982).
Under supervision, the osteoporotic patient can use free weights, multistation-type commercial or home gyms, steppers, elasticised exercise stands, therapeutic walking and upper limb/wrist weight bearing exercise.
Valvonnan alaisena osteoporoosipotilas voi käyttää käsipainoja, monitoimisia kaupallisia tai kotikuntosalilaitteita, steppereitä, joustavia harjoitustankoja, hoitavaa kävelyä ja yläraaja/rannepainoja.
Stretching and flexibility exercises are also valuable.
Venyttely- ja taivutteluharjoitukset ovat myös arvokkaita.
Heat treatment, massage, TENS, hydrotherapy, ultrasound and acupuncture may all be useful in reducing pain during rehabilitation.
Lämpöhoito, hieronta, TENS (TNS), vesihoito, ultraääni ja akupunktio saattavat kaikki olla hyödyllisiä kivun
The management of patients with kyphosis includes attention to posture while standing, sitting and lying.
Köyryselkäisten potilaiden hoitoon kuuluu asennon huomioiminen seistessä, istuessa ja maatessa.
Sitting with a cushion behind the neck may be helpful in the presence of kyphosis.
Potilasta, jolla on köyryselkä, saattaa istuttaessa auttaa tyyny niskan takana.
Complications other than pain need to be given consideration, such as easy fatiguability.
Muihin komplikaatioihin kuin kipuun, kuten nopeaan väsymiseen, on kiinnitettävä huomiota.
These symptoms may be related to the kyphotic posture and/or a reduction in vital capacity of the lungs as a result of thoracic cage deformity.
Nämä oireet voivat johtua köyryselän aiheuttamasta asennosta ja/tai keuhkojen vitaalikapasiteetin vähenemisestä rintaontelon epämuodostuman seurauksena.
Attempts should be made to relax involved muscles, increase mobility of stiffened joints and improve chest expansion.
Toimintaan osallistuvia lihaksia olisi rentoutettava, jäykistyneiden nivelten liikkuvuutta lisättävä ja rintakehän liikelaajuutta parannettava.
Stretching exercises of pectoral muscles such as the intercostals may be helpful.
Rintalihasten, kuten interkostaalilihasten, venytysharjoitukset voivat olla avuksi.
Rehabilitation after hip fracture is often difficult because of the advanced age and extreme frailty of many of these patients.
Lonkkamurtuman jälkeinen kuntoutus on usein vaikeaa monien potilaiden korkean iän ja heidän heiveröityynsä vuoksi.
Complications related to fracture healing occur in one-third of cases five years after a cervical fracture, and arthroplasties are perfonned in two-thirds of the complicated cases after 10 years (Jonsson et al, 1993).
Murtumien paranemiseen liittyviä komplikaatioita esiintyy viisi vuotta servikaalisen murtuman jälkeen kolmasosalla potilaista ja nivelenmuokkausleikkauksia tehdään 10 vuoden jälkeen kahdelle kolmasosalle tapauksista, joilla on komplikaatioita (Jonsson ym. 1993).
Despite improvements in patient care, including advances in operative technique and implant technology, the outcome of treatment of hip fractures often falls short of expectations and although the operation may be successful in temis of healing of the fracture, patients are often unable to regain their pre-injury level of function and independence (Nilsson et al, 1988).
Vaikka potilaan hoito on parantunut ja leikkaustekniikka ja siirrännäisteknologia edistyneet, lonkkamurtumien hoidon tulos jää usein alle odotusten ja vaikka leikkauksella saatetaan onnistua parantamaan murtuma, potilaat eivät usein pysty saavuttamaan vammautumista edeltänyttä toiminnan tasoa ja itsenäisyyttä (Nilsson ym. 1988).
It has been shown that 45% of the communitydwelling persons who fracture a hip are discharged to institutions after hospitalisation, and 15% to 25% remain institutionalised for 1 year or more (Broos et al, 1989).
On osoitettu, että 45 prosenttia kotona asuvista henkilöistä, joiden lonkka murtuu, joutuu laitoshoitoon sairaalahoidon jälkeen, ja 15 - 25 prosenttia jää laitoshoitoon yli vuoden ajaksi tai pidemmäksi aikaa (Broos ym. 1989).
Poorly controlled systemic illnesses have been shown to increase the mortality rate after fracture of the hip (Koval and Zuckennan, 1994).
Huonosti hoidettujen systeemisten sairauksien on osoitettu lisäävän kuolleisuutta lonkkamurtuman jälkeen (Koval ja Zuckerman, 1994).
Reported rates of recovery of the ability to walk after fracture of the hip have ranged from 41 to 97% (Jette et al, 1987).
Lonkkamurtumien jälkeen kävelemään pystyvien määrä on vaihdellut 41 prosentista 97 prosenttiin (Jette ym. 1987).
Factors associated with recovery of walking ability are younger age, male sex, the absence of pre-existing dementia and lack of the need to use a cane or walker before the fracture.
Kävelykyvyn palautumista edistäviä tekijöitä ovat nuoruus, miessukupuoli, ei dementiaa ennen sairautta ja kävelykepin tai -tuen tarpeettomuus ennen murtumaa.
Early identification of patients who are unlikely to return home may be useful for the planning of discharge.
Niiden potilaiden aikainen tunnistaminen, jotka eivät todennäköisesti palaa asumaan kotiin, voi olla hyödyllistä suunniteltaessa heidän kotiuttamistaan sairaalasta.
The factors that have been identified as important to this include age, post-operative walking ability and the presence of someone else at home.
Tärkeitä tekijöitä ovat muun muassa ikä, leikkauksen jälkeinen kävelykykyjä se, että kotona asuu joku toinen.
Psychological problems in elderly patients with fractures include cognitive disorders and depression, decline in emotional well-being and reduced motivation.
Murtumista kärsivien vanhusten psykologisiin ongelmiin kuuluvat kognitiiviset häiriöt ja masennus, emotionaalisen hyvinvoinnin väheneminen ja alentunut motivaatio.
Support provided by family and friends is essential for those affected; conversely, restricted social activity, immobility, and fear of injury may isolate a woman and place her at risk of losing contact with her informal support network.
Perheen ja ystävien tuki on potilaille hyvin tärkeää. Vastaavasti rajallinen sosiaalinen aktiivisuus, liikuntakyvyttömyys ja loukkaantumisen pelko voivat eristää potilaan yhteiskunnasta ja hän voi menettää kosketuksen epäviralliseen tukiverkostoonsa.
To achieve functional independence, the ability to perfonn certain daily activities is essential.
Kyky suorittaa tiettyjä päivittäisiä toimia itsenäisesti on olennaisen tärkeää.
Patients suffering from established osteoporosis, especially after hip fracture, can benefit from supplementary aids to activities of daily living.
Itsenäistä asumista varten tarvittavat toiminnot on tunnistettuja ne on jaettu kahteen luokkaan: jokapäiväisen elämän
Osteoporosis has a devastating effect on a patient's health, physically and psychologically.
Osteoporoosi haittaa potilaan elämää suuresti sekä fyysisesti että psyykkisesti.
Life becomes increasingly difficult with loss of mobility, growing dependency and chronic pain.
Elämästä tulee yhä vaikeampaa liikuntakyvyn heikentyessä ja riippuvuuden muista ihmisistä ja kroonisten kipujen lisääntyessä.
Opportunities for discussion are limited and many osteoporosis sufferers remain ill-informed about their disease and isolated from the community.
Keskustelumahdollisuudet ovat rajoitettuja, ja monet osteoporoosista kärsivistä saavat vähän tietoa sairaudestaan ja syrjäytyvät yhteiskunnasta.
It is therefore vital that newly diagnosed patients are given relevant counselling on how to prevent fractures and that patients recovering from fractures are effectively supported in the community on an ongoing basis.
Siksi onkin elintärkeää, että vastikään diagnosoiduille potilaille annetaan tietoa siitä, kuinka murtumia ehkäistään, ja että murtumista toipuvia potilaita tuetaan jatkuvasti tehokkaasti.
Although advice regarding therapeutic interventions is readily available from doctors, further infonnation on osteoporosis management is often lacking.
Vaikka tietoa hoitomenetelmistä on helposti saatavissa lääkäreiltä, lisätieto osteoporoosin hoidosta usein puuttuu.
According to a recent 17 country study, although just over 50% of osteoporosis patients were given advice on how to manage their disease at the point of diagnosis, the remaining patients felt that they should have been given advice about diet and nutrition, exercise and medication options.
Äskettäisen 17 maassa tehdyn tutkimuksen mukaan todettiin, että vaikka hieman yli 50 prosenttia osteoporoosipotilaista sai diagnoosihetkellä tietoa siitä, kuinka hallita sairautensa, loput potilaista oli sitä mieltä, että heidän olisi pitänyt saada tietoa ruokavaliosta ja ravinnosta, kuntoilusta ja lääkitysmahdollisuuksista.
Selfhelp groups can maintain quality of life for osteoporosis patients by improving their understanding of osteoporosis and providing them with information about the prevention and treatment of fractures.
Omatoimiryhmät voivat parantaa osteoporoosipotilaiden elämänlaatua lisäämällä heidän tietouttaan osteoporoosista, murtumien ennaltaehkäisystä ja hoidosta.
They are designed to provide an atmosphere in which the challenges that accompany the disease can be discussed amongst people who are often undergoing similar experiences.
Ryhmien tehtävä on luoda sellainen ilmapiiri, jossa sairauden mukanaan tuomista haasteista voidaan keskustella sellaisten ihmisten kanssa, joilla usein on samanlaisia kokemuksia.
These groups may be led by a professional, such as a physician or social worker, or by other patients.
Ryhmää voi johtaa alan ammattilainen, kuten lääkäri tai sosiaalityöntekijä, tai toiset potilaat.
Selfhelp groups can vary in approach, size and in how often they meet.
Omatoimiryhmät voivat erota toisistaan lähestymistavaltaan, kooltaan tai kokoontumistiheydeltään.
It is important that individuals find a group that meets their particular needs; consultation with such selfhelp groups can be encouraging and supportive, enabling patients to live more independent lives and avoid institutional care.
On tärkeää, että kukin potilas löytää ryhmän, joka vastaa hänen omia erityistarpeitaan. Omatoimiryhmissä keskusteleminen voi olla rohkaisevaa ja tukevaa, jolloin potilaat voivat elää itsenäisemmin ja välttää laitoshoidon.
Detailed information on how changes in lifestyle, combined with medical therapies, can help to reduce the risk of subsequent fractures and slow down the rate of bone loss is easily imparted in a selfhelp group situation.
Yksityiskohtaista tietoa siitä, miten elämäntyylin muutokset, yhdistettynä lääkehoitoihin, voivat auttaa vähentämään murtumariskiä ja hidastamaan luumassan vähenemistä, voidaan helposti jakaa omatoimiryhmissä.
Practical recommendations such as taking measures to make falls less likely, i.e. removing hazards such as poor lighting, loose carpeting and dangerous stairs can also be made.
Ryhmässä voidaan antaa myös käytännön suosituksia toimista, joilla kaatumisen todennäköisyys vähenee. Tällaisia ovat esimerkiksi vaaratekijöiden, kuten huonon valaistuksen ja irrallisten mattojen ja vaarallisten portaiden, poistaminen.
Discussions about the pros and cons of new medications, recent innovations, e.g. hip protectors, and relevant clinical study infonnation can increase the well-being of patients and, when appropriate, advice can be given to contact a doctor.
Uusien lääkkeiden ja keksintöjen, esimerkiksi lonkkasuojusten, eduista ja haitoista sekä kliinisten tutkimusten tuloksista keskusteleminen voi lisätä potilaiden hyvinvointia, ja tarvittaessa heitä voidaan neuvoa ottamaan yhteyttä lääkäriin.
Selfhelp groups are also an ideal venue for managing psychological issues unique to osteoporosis patients.
Omatoimiryhmät ovat myös paras mahdollinen foorumi osteoporoosipotilaita askarruttavien psykologisten näkökohtien pohtimiseen.
Height loss and spinal curvature often cause clothes to fit poorly, leading to depression and loss of self-esteem.
Lyhentyminen ja selkärangan kumartuminen aiheuttavat usein sen, että vaatteet eivät istu kunnolla, mikä aiheuttaa masennusta ja itsetunnon menetystä.
Selfhelp groups can offer both sympathetic support and practical clothing advice.
Omatoimiryhmät voivat tarjota tukea ja käytännön pukeutumisneuvoja.
The management of chronic pain and emotional stress, pain-related anxiety and depression are topics frequently dealt with in selfhelp group sessions.
Kroonisen kivun, henkisen stressin, kivun aiheuttaman ahdistuksen ja masennuksen hallinta ovat aiheita, joista keskustellaan usein omatoimiryhmissä.
Fear of routine activities and of fracture are other issues that are tackled by selfhelp groups to improve the quality of life for patients.
Jokapäiväisten askareiden ja murtumien pelko ovat myös aiheita, joita omatoimiryhmissä käsitellään potilaiden elämänlaadun parantamiseksi.
6.3.2 Selfhelp groups in the European Union
Euroopan Unionin omatoimiryhmät
The European Foundation For Osteoporosis (EFFO), on behalf of the European Commission Working Group on Osteoporosis, recently conducted a survey which questioned national osteoporosis societies throughout the European Union about selfhelp groups for osteoporosis sufferers.
Euroopan osteoporoosiyhdistys (EFFO) teki Euroopan komission osteoporoosityöryhmän puolesta hiljattain tutkimuksen, jossa kysyttiin kaikilta Euroopan Unionin kansallisilta osteoporoosiyhdistyksiltä osteoporoosista kärsivien omatoimiryhmistä.
Osteoporosis selfhelp groups appear to be particularly well fonned in Germany with 425 active groups.
Ryhmät näyttävät olevan erityisen hyvin järjestäytyneitä Saksassa, jossa toimii 425 ryhmää.
Many of these groups are part of the service offered by the Bundesselbsthilfeverband für Osteoporose and others are organised by a variety of volunteer
Monet näistä ryhmistä ovat osa Saksan osteoporoosipotilaiden omatoimiyhdistyksen (Bundesselbsthilfeverband für Osteoporose) tarjoamaa palvelua, ja muut ovat järjestäytyneet useiden vapaaehtoisjärjestöjen kautta.
associations. The UK is also comparatively well served with 82 selfhelp groups organised by the National Osteoporosis Society.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa toiminta on myös verrattain tehokasta; siellä toimii 82 kansallisen osteoporoosiyhdistyksen (National Osteoporosis Society) järjestämää omatoimiryhmää.
There are two particularly active selfhelp groups functioning in Austria.
Itävallassa on toiminnassa kaksi erittäin aktiivista omatoimiryhmää.
In other countries, selfhelp groups are limited or absent.
Muissa maissa omatoimiryhmien toimintaa on vähän tai ei lainkaan.
In some countries with no official selfhelp groups, national societies take over some of the traditional functions of a selfhelp support group.
Joissakin maissa, joissa ei ole virallisia omatoimiryhmiä, kansalliset yhdistykset ovat omaksuneet osan omatoimitukiryhmän perinteisistä tehtävistä.
For example. Riksföreningen Osteoporotiker in Sweden helped to pioneer "Osteoporosis Classes" for newly diagnosed osteoporosis patients which are now held in 4 hospitals.
Esimerkiksi Ruotsin Riksföreningen Osteoporotiker auttoi perustamaan juuri diagnosoiduille osteoporoosipotilaille osteoporoosikursseja ("Osteoporosis Classes"), joita annetaan nykyisin neljässä sairaalassa.
In Finland, osteoporosis sufferers rely on the Finnish Rheumatism Association or the Finnish Back Society for patient support. The Dutch Osteoporosis Societies, 'Osteoporose Stichting' and 'Osteoporose Vereninging', work with 60 volunteers who act as "sufferer supporters" attached to individuals rather than groups.
Alankomaiden osteoporoosiyhdistysten ('Osteoporose Stichting' ja 'Osteoporose Vereninging') yhteydessä työskentelee 60 vapaaehtoistyöntekijää, jotka toimivat sairastajien tukihenkilöinä auttaen pikemminkin yksilöitä kuin ryhmiä.
The Spanish Osteoporosis Foundation (FHOEMO) helps patients with osteoporosis by distributing information, organising exercise classes and offering nutritional advice.
Espanjan osteoporoosiyhdistys (FHOEMO) auttaa osteoporoosipotilaita jakamalla tietoa, järjestelmällä kuntoliikuntaryhmiä ja tarjoamalla tietoa ravitsemuksesta.
Productive communication with relevant organisations is consistently seen in countries where selfhelp groups are well established.
Maissa, joissa toimii tehokkaita omatoimiryhmiä, voidaan usein havaita toimivaa viestintää ryhmien ja asianmukaisten organisaatioiden välillä.
In Germany the wide variety of selfhelp groups have worked with regional insurance companies in order to obtain reimbursement for gymnastic classes and with health authorities regarding education.
Saksassa suuri määrä omatoimiryhmiä on tehnyt yhteistyötä alueellisten vakuutusyhtiöiden kanssa, jotta voimistelutunneista voitaisiin maksaa korvauksia, ja terveysviranomaisten kanssa koulutuksen järjestämiseksi.
The two Austrian selfhelp groups are in contact with their appropriate government minister, Kuratorium für Verkehrssicherheit, insurance companies, and hospital associations.
Mainitut kaksi itävaltalaista omatoimiryhmää ovat yhteydessä ministeriin, jonka toimivaltaan niiden toiminta kuuluu (Kuratorium für Verkehrssicherheit), vakuutusyhtiöihin ja sairaalayhdistyksiin.
In the UK some groups have fonned liaisons with their local NHS hospitals, clinics and doctors.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa jotkin ryhmät ovat luoneet yhteyksiä paikallisiin kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän (NHS) ylläpitämiin sairaaloihin, vastaanottoklinikoihin ja lääkäreihin.
6.3.3 Future strategies for selfhelp groups in the European Union
Omatoimiryhmien toimintasuunnitelmat Euroopan Unionissa
An overall need was expressed in the EFFO survey for a larger number of groups per country, since regional location is essential for optimum use.
EFFOn tutkimuksessa tuotiin esiin yleinen tarve useammille maakohtaisille ryhmille, sillä alueellinen sijoittuminen on elintärkeää tehokkaan osallistumisen kannalta.
The UK National Osteoporosis Society is planning to increase its number from 82 to 150 groups, resulting in one group per 370,000 people.
Yhdistyneen kuningaskunnan kansallinen yhdistys (National Osteoporosis Society) suunnittelee lisäävänsä jäsenryhmiensä määrää 82:sta 150:een, jolloin maassa on yksi ryhmä 370 000 henkeä kohden.
With approximately 450,000 Austrian women at risk of osteoporosis, Selbsthilfgruppe Osteoporose would like to increase their total to 9 and ideally have a minimum of one group per town or city.
Itävaltalaisista naisista noin 450 000 kuuluu osteoporoosiriskiryhmään ja Selbsthilfgruppe Osteoporose (osteoporoosi-omatoimiryhmä) haluaisi lisätä ryhmien kokonaismäärän 9:ään, ja ihanteellista olisi perustaa vähintään yksi ryhmä kaupunkia kohden.
In those countries in which there are currently very few or no selfhelp osteoporosis groups, namely Belgium, Denmark, Finland, France, Greece, Ireland, Italy, Luxembourg, Portugal and Sweden, a variable number of groups have been proposed by the respective national osteoporosis societies.
Niissä maissa, joissa on tällä hetkellä on vain harvoja omatoimiryhmiä tai niitä ei ole lainkaan, nimittäin Belgiassa, Tanskassa, Ranskassa, Kreikassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Ruotsissa, vastaavat kansalliset osteoporoosiliitot ovat esittäneet perustettavaksi
The general consensus is that each region within a country requires a minimum of one selfhelp group.
Yleisesti ollaan yhtä mieltä siitä, että kunkin maan hallinnolliset alueet tarvitsevat kukin vähintään yhden omatoimiryhmän.
National osteoporosis society feedback suggested that in Belgium, the minimum would be two, one for each language, but the ideal number would be nine, one per province.
Kansallisen osteoporoosiliiton antamassa palautteessa ehdotettiin, että Belgiassa minimimäärä olisi kaksi, yksi kullekin kieliryhmälle, mutta ihanteellinen lukumäärä olisi yhdeksän, yksi kutakin maakuntaa kohden.
In Portugal the minimum would be two in the Lisbon area and four in Oporto, but the ideal would be 20, covering all the main cities, districts and the islands.
Portugalissa vähimmäismäärä olisi Lissabonin alueella kaksi ja Portossa neljä, mutta ihanteellinen määrä olisi 20, jolloin ryhmät kattaisivat kaikki suurimmat kaupungit, hallintoalueet ja saaret.
In Ireland, it is proposed that eight groups are set up to co-ordinate with the eight health boards.
Irlannissa esitettiin kahdeksan ryhmän perustamista koordinoimaan toimiaan kahdeksan terveysviraston kanssa.
In Sweden five groups would be considered initially.
Ruotsissa toimisi aluksi viisi ryhmää.
The geographical configuration of Italy dictates that two groups would be required for each region, North, Central and South.
Italian maantieteellinen muoto edellyttää kahden ryhmän perustamista sekä Pohjois-, Keski- että Etelä-Italian alueille.
The two outlying islands would also each need to be served by one group.
Kaksi suurinta saarta tarvitsisivat myös oman ryhmänsä.
The Italian National Societies would also consider increasing the number of selfhelp groups in each region if they were shown to be effective.
Italian kansalliset yhdistykset harkitsisivat myös omatoimiryhmien lisäämistä kaikilla alueilla, jos niiden toiminta osoittautuisi tehokkaaksi.
In Germany, already comparatively well-served by selfhelp groups, the optimum number would be one group per community of 10,000 inhabitants.
Saksassa, jossa omatoimiryhmien toiminta on suhteellisen hyvin järjestetty, ihanteellista olisi perustaa yksi ryhmä 10 000 asukasta kohden.
6.3.4 Conclusions
Päätelmät
The term selfhelp group implies that patients must help themselves to manage their illness.
Nimike omatoimiryhmä viittaa siihen, että potilaat auttavat itse itseään sairautensa hallinnassa.
Astimia and diabetes, diseases that are largely patient managed and controlled, have well developed selfhelp groups to educate and support sufferers.
Astma ja diabetes ovat sairauksia, joita potilaat jo suurelta osin kykenevät hallitsemaan ja kontrolloimaan, ja joiden parissa toimii pitkälle kehitettyjä omatoimiryhmiä, jotka kouluttavat ja tukevat näistä sairauksista kärsiviä.
There are currently 150 selfhelp groups for asthmatics and 450 for diabetics in the UK alone.
Yksin Yhdistyneessä kuningaskunnassa astmaatikoilla on nykyään 150 omatoimiryhmää ja diabeetikoilla 450.
An on-line selfhelp directory is available for diabetes support groups throughout Europe.
Euroopan laajuinen diabeetikkojen tukiryhmien on-line luettelo on jo saatavilla.
Cancer patients are also well supported in almost all European countries.
Syöpäpotilaiden tuki on myös hyvin järjestetty lähes kaikissa Euroopan maissa.
A world-wide 'self-help directory' booklet which lists cancer selfhelp groups all over the world is available from most national cancer societies.
Maailmanlaajuinen 'omatoimiluettelo' -vihkonen, jossa luetellaan kaikki maailman syöpäpotilaiden omatoimiryhmät, on saatavilla useimmista kansallisista syöpäyhdistyksistä.
Teaching osteoporosis patients and their families how to cope psychologically and take charge of their lives is as important as any medication or other therapy.
Yhtä tärkeää kuin mikä tahansa lääke- tai muuta hoito on opettaa osteoporoosipotilaille ja heidän sukulaisilleen, kuinka sairaudesta selvitään psyykkisesti ja kuinka potilaat voivat ottaa vastuun elämästään.