natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Swedish films, such lovely work, were the first to fall victim to American films.
Erittäin korkeatasoi­nen ruotsalainen elokuva oli amerikkalaisen elokuvan ensimmäinen uhri.
For a film to survive today it has to have enormous financing, international financing, otherwise it is condemned to not covering its expenses.
Elokuvan on nykyään menestyäkseen saatava valtaisa, kansainväli­nen markkina­alue. Muussa tapauksessa ei pystytä katta­maan tuotantokustannuksia.
That is most often the case for small producing nations.
Näin käy useimmin pienissä tuottajamaissa.
They have only a very restricted market in their own country, and a small one or none at all abroad.
Niillä on erit­täin rajatut kansalliset mark­kinat, ja näiden lisäksi ei ollenkaan tai hyvin vähän ulkomaisia katsojia.
Also, you see that none of them have been able to survive.
Lisäksi kansallinen elokuva ei ole pystynyt valtaamaan näitä markkinoita.
That's another story.
Se on toinen juttu.
The Italian film industry deliberately committed suicide and it's not likely that it will be resuscitated for a long time.
Italialainen elokuva on tuhonnut itsensä tarkoituksella ja on epätoden­näküista, että se nousee jälleen.
In the European union, it can not play any role at all today.
Se ei voi tänä päivänä esittää minkäänlaista roolia Euroopan Unionissa.
Swedish cinema, on the contrary, is just waiting to be revived and to pull away from the grasp of the Americans.
Sitä vastoin ruotsalainen elokuva ei vaadi muuta kuin mahdollisuuden herätä hen­kiin ja vapautua amerikkalaisten käsistä, jotka ovat eristäneet sen.
As for me, I prefer pure cinema.
Minä itse kannatan puhdasta elokuvaa.
I think that cinegraphic vision should be like a musical audition: a succession of lines, volumes, lightness and darkness, arranged according to a rhythm, and with a sort of harmony or discord.
Mielestäni elokuvan pitäisi olla kuin musiikin kuuntelua. Sävelet, äänenkorkeus, sointuisat kohdat ja riitasoinnut seuraavat toisiaan ryt­min mukaisesti harmonisesti tai epäsoinnussa.
My ideal is the film without a character and, hence, without intrigue.
Minun ihanteeni on elokuva, jossa ei ole hen­kilöhahmoja eikä siis juonta. Vaikeaako?
Hard for the general public?
Raskasta nykyiselle yleisölle?
Of course not.
Ei suinkaan.
Play a documentary on the screen, for example, on the germination and growth of plants.
Järjestämällä elokuvia esitteleviä konferensseja saadaan kokemusta.
Philistines like it because "it is instructive".
Dokumenttielokuva, joka kertoo esimerkiksi itämisestä ja kasvien kas­vattamisesta miellyttää porvareita, koska "se on opettavaista".
People who are sincere, i.e. the general public, take obvious pleasure in watching beautiful shapes, beautiful images develop, without any emotional concerns. ·
Rehelliset ihmiset, eli suuri yleisö, saa selvästi mielihyvää seuratessaan kauniiden muotojen, kauniiden kuvien kehit­tymistä, kaiken sentimentaalisen yläpuolella. ·
As for the Germans, indeed, they are strong.
Saksalainen elokuva on puolestaan todella vahva.
They have capital, magnificent organisation, their directors are able to work with a great deal of freedom.
Saksalaisilla on pääomaa, loistava orga­nisaatio ja heidän ohjaajillaan on työssään paljon vapautta.
But don't think they are as advanced as all that.
Älkää kuitenkaan luulko, että he ovat niin edistyneitä kuin tämä osoittaisi.
They are very proud of their magnificently
"Le Peti, Dauphinois", β. tammikuuta
Women's path through European film history
GU ìuroopan naiset- julkaisut
1957) remains that of the actress who played ambiguous, sober and provocative all at once and whom Louis Feuillade cast in the serialised films L« Vampires (1915) and then in fudex (1916).
naiset Euroopan elokuvahistoriassa kaksiselitteisiä, hillittyjä ja provosoivia. Louis Feuillade hyödynsi hänen kykyjään sarjafilmissään Les Vampires, (1915) ja elokuvassa Judex (1916).
Musidora is the first "vamp" of cinema and surrealists fall under the spell of her charm and make a true myth of her.
Musidora oli elokuvan ensim mäinen "vamppi".
"I could not begin to explain", writes Aragon, "what kind of elation we, young friends unaffected by literary prejudice, experienced when Musidora, the tenth Muse, came to the screen in the weekly Vampire epic..."
Surrealistit lankesivat hänen charminsa lumoihin ja tekivät siitä todellisen myytin: "Ei voi kuvata", kirjoitti Aragon, "millaista hurmiota me haemme joistakin ihmisistä, me kirjallisten ennakkoluulojen nuoret ja huolettomat ystävät, kun kymmenes muusa, Musidora, esitti vampyyreistä kertovassa eepoksessa".
Musidora takes advantage of her celebrity status in 1916 and makes an adaptation of a book by Colette, Minne ou l'Ingénue libertine.
Musidora hyötyi julkisuudestaan ja teki vuonna 1916 Coletten teokseen perustuvan elokuvan Minne ou l'Ingénue libertine.
The film is never finished, however, due to insufficient finances.
Rahoituksen puutteen vuoksi elokuva jäi kuitenkin toteutumatta. tumatta.
She then creates the "Société des Films Musidora", writes and produces Vincenta, before directing another of Colette's plays, La Flamme cachée.
Musidora perusti myös Musidora-eloku-vien seuran. Hän kirjoitti ja ohjasi elokuvan Vincenta ja teki sen jälkeen toisen Coletten teokseen perustuvan elokuvan La Flamme cachée.
The two films of principally psychological nature are of no real success, but Musidora leaves for Spain to film three others.
Nämä kaksi hyvin psykologista eloku vaa eivät saaneet lainkaan suosiota, mutta Musidora lähti Espanjaan kuvaamaan kolmea muuta samanlaista elokuvaa.
At the end of the forties, Musidora becomes secretary of the "Cinematheque Française" and Henri Langlois' collaborator, just as Marie Epstein (the sister of film-maker Jean Epstein) and Lotte H. Eisner, historian and specialist in German expressionist cinema. ema.
1940-luvun lopulla Musidorasta tuli Ranskan elokuvaarkiston sihteeri ja Henri Langloisin yhteis työkumppani Marie Epsteinin (elokuvaohjaaja Jean Epsteinin sisaren) ja saksalaisen ekspressionistisen elokuvahistorioitsijan ja asiantuntijan Lotte H. Eisnerin tavoin.
To these first women directors of French cinema, of incomparable talent, add lead ing actresses such as Eve Francis, Sandra Milowanoff, Huguette Duflos, France Dhélia, Claude France, Mistinguett (the Queen of the music hall who had considerable success during the silent film period, but who only appeared in one talk ing film), Suzanne Bianchetti (who mostly played historical characters) and finally Suzanne Grandais who, for audiences the world over, incarnated "the" spicy and malicious Parisian woman.
Näiden ranskalaisen elokuvan ensimmäisten ja lahjakkuudeltaan vertaansa vailla ole vien ohjaajien joukkoon on lisättävä ensiluokkaisia näyttelijöitä kuten Eve Francis, Sandra Milowanoff, Huguette Duflos, France Dhélia, Claude France, Mistinguett (varieteen kuningatar, joka oli hyvin suosittu mykkäelokuvan aikakaudella, mutta joka ei tehnyt kuin yhden äänielokuvan), Suzanne Bianchetti (joka näytteli etenkin historiallisten persoonallisuuksien rooleja) ja Suzanne Grandais, joka edusti koko maailmalle kiihottavan ja veitikkamaisen, todellisen pariisilaisnaisen ruumiillistumaa. maa.
Germaine Dulac (née Germaine Saisset-Schneider 1882-1942) enters into cinema through film review, collaborating with the feminist periodical "La Fronde" and becoming editor for the "Française".
Germaine Dulac (syntyjään Germaine Saisset-Schneider 1882-1942) tuli elokuvaalalle kriitikkona, työskennellen yhteistyössä feministisen "La Fronde" -päivälehden kans sa ja sen jälkeen "Française" -lehden toimittajana.
Enthused by the power of images, she makes her first film Les Soeurs enemies in 1915.
Hän innostui kuvien voimasta ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa Les Soeurs ennemies vuonna 1915,jota pian seurasi Vénus Victrix'yì. etenkin Ames de fous vuonna 1917.
This is followed shortly thereafter by Vénus Victrix and, of course, Ames de fous in 1917, a series in 6 episodes played by Eve Francis, Jacques Volnys and Sylvio de Pedrelli and based on the screenplay by Irène Erlanger, feminist like herself and also editor at "La Fronde".
Viimeksimainittu oli kuusiosainen, Irene Erlangerin käsikirjoitukseen perustuva sarja, jossa näyttelivät Eve Francis,JacquesVolnys ja Sylvio de Pedrelli. Irene Erlanger oli Germaine Dulacin lailla feministi ja "La Fronden" toimittaja.
Parallel to her activity as a film-maker, Germaine Dulac writes numerous articles in which she reflects deeply on her concepts of cinema, or on the state of European cinema on the eve of the arrival of talking films.
Elokuvien ohjaamisen ohella Germaine Dulac kirjoitti useita artikkeleita, joissa hän toi esiin täsmällisiä käsityksiään elokuvasta ja ajatuksiaan eurooppalaisen elokuvan tilasta.
At the age of 40, she makes La Souriante Madame Beudet that many consider a masterpiece.
40 vuoden ikäisenä Dulac ohjasi elokuvan La Souriante Madame Beudet'n joka on monien mielestä hänen mestariteoksensa.
She tries to integrate avantgarde tech niques while at the same time trying not to lose sight of commercial "demands" which require that intrigue is not neglected.
Hän yritti yhdistää siinä avantgardistisia tekniikoita kiinnittäen samalla huomiota kaupallisuuden kannalta välttämättömiin seikkoihin, jotka pakottivat hänet kiinnittämään huomiota juoneen.
It is the first feminist film as well as the first psychological film.
Tämä elokuva oli ensimmäinen feministinen ja psykologinen elokuva.
Next, she turns resolutely to avantgarde with the film La Coquille et le Clergyman (1927) from a screenplay by Antonin Artaud, as well as experimental films based on the works of Frederic Chopin: Disque 927 (1929) or of Claude Debussy: Arabesque, Thèmes et Variations (1930).
Tämän jälkeen Germaine Dulac suuntautui määrätietoisesti avantgardistisiin elokuviin ohjaten Antonin Artaud'n käsikirjoitukseen perustuvan La Coquille et le Clergyman (1927). Hän teki myös muodollisia kokeita Frédéric Chopinin (Disque 927 (1929)) tai Claude Debussyn (Arabesque, Thèmes et Variations (1930)) musiikkiin poh jautuen.
Keep in mind that Germaine Dulac had very solid musical training and that she considered that films should be: "a visual symphony composed of rhythmic images".
Germaine Dulacilla oli vankka musiikillinen pohjakoulutus ja hänen mielestään elokuvan pitäisi olla: "rytmikkäistä kuvista tehty visuaalinen sinfonia".
By producing 27 films which vacillate between the very for mal avantgarde and the psychological melodrama, Germaine Dulac became a leading figure of cinema, contributing to the birth of experimental cinema through both her theoretical written work as well as her films.
Dulac ohjasi 27 elokuvaa, jotka häilyivät muodollisen avantgardismin ja psykologisen melodraaman välillä. Germaine Dulacista tuli elokuvan suuri hahmo, joka vaikutti kokeilevan eloku vataiteen syntyyn sekä teoreettisilla kirjoituksillaan että elokuvillaan.
A last attempt at fiction, La Princesse Mandane (1928, from the work of Pierre Benoît) ends in failure.
Hänen viimeinen kuvitteellinen elokuvansa, Pierre Benoît'n teokseen perustuva filmi La Princesse Mandane (1928) epäonnistui.
Unable to adapt to the laws of talking films, she takes the job of deputy director of "Actualités Gaumont", where she remains until her death.
Dulac ei kyennyt omaksumaan äänielokuvan asettamia vaatimuksia.
The untiring Germaine Dulac would again participate in the establish ment of French cinema
Hän koulutti itseään Gaumontin apulaisjohtajana kuolemaansa asti.Väsymätön Germaine Dulac vielä myöhemmin osallistui Ranskan elokuvaarkiston perustamiseen.
Counting in strict chronological order, the second woman director of international cinema is a Swede named Anna Hofman-Uddgren (1868-1947).
Jos edetään täsmällisesti kronologisessa aikajärjestyksessä, seuraava maailmanlaajuisesti tunnettu naispuolinen elokuvaohjaaja oli ruotsalainen Anna Hofman-Uddgren (1868-1947).
Musichall singer in Stockholm, she makes her first film in 1911, Stockholnis\rcstelscr and, over the two-year period which is the extent of her career, produces five others.
Hän toimi Tukholmassa varieteelaulajattarena, ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa Stockholmsfrestelser vuonna 1911.
The image spontaneously evoked by Musidora (née Jeanne Roques 1889-
Kahden vuoden aikana, joihin kärjistyy
April, May, June 1996 · n* 43
Musidora (oikealta nimeltään Jeanne Roques 1889-1957) on yhä näyttelijä jonka näyttelijäsuoritukset ovat samanaikaisesti huhti, touko, kesäkuu 1996 · nro 43
the centenary of cinema
elokuvan vuosisata hänen koko uransa, hän kuvasi viisi muuta elokuvaa.
Miss Julie (1911) adapted from a play by August Strindberg (known for his notorious misogyny), is received warmly by critics and public alike, but the film disappears in a fire.
Elokuva Miss Julie (1911) perustui August Strindbergin (tunnetun naisvihaajan) näytelmään. Yleisö ja kriitikot ottivat tämän elokuvan lämpimästi vastaan, mutta filmi nauhat tuhoutuivat tulipalossa.
Fadren (1912), also adapted from a Strindberg play, is about a couple which continues to tear each other apart, until a particularly violent domestic scene which turns to drama.
Toinen Strindbergin näytelmään perustuva elokuva Fadren (1912) kuvaa pariskuntaa, joka alituiseen kiusaa toisiaan. Tämä johtaa erityisen väkivaltaiseen perheriitaan,joka muuttuu tragediaksi.
More cruel than the bourgeois dramas of its era and reaching a sort of madness, the film exacerbates the representation of conjugal difficulties and the failure of human relations.
Tämä elokuva on raaempi kuin aikakauden porvarilliset näytelmät ja se kuvaa eräänlaisella vimmalla aviovaikeuksia ja ihmissuhteiden vastoinkäymisiä.
At an entirely different level, two Swedish actresses also become directors: Karin Swanström and Pauline Brunius.
Kahdesta ruotsalaisesta näyttelijästä Karin Swanströmistä ja Pauline Bruniusista tuli myöskin ohjaajia, vaikkakin aivan toisenlaisia.
Karin Swanström produces five well known films between 1923 and 1926, before becoming head of artistic production at the legendary "Svensk Filmindustri" studio, just before Victor Sjöström re-inherits the job in 1942.
Karin Swanström ohjasi viisi tunnettua elo kuvaa vuosien 1923 ja 1926 välillä. Tämän jälkeen hän otti vastatakseen legendaarisen "Svensk Filmindustri" -studion taiteellisesta tuotannosta.
As for Pauline Brunius (1881-1954), who was a talented stage actress before playing in the films of husband John W. Brunius, she produces 6 short comedies between 1919 and 1921.
Hän oli tässä tehtävässä siihen asti, kunnes vastuu lankesi Victor Sjöströmille vuonna 1942. Lahjakas teatterinäyttelijä Pauline Brunius (1881-1954) puolestaan ohjasi kuusi lyhyttä komediaa vuosien 1919 ja 1921 välillä.
But for her, the cinema is but a brief passage in a career devoted to the stage and in 1938 she becomes director of the royal theatre "Dramaten" in Stockholm.
Elokuva ei kuitenkaan ollut hänelle kuin välivaihe teatterille omistetulla uralla.Vuonna 1938 Pauline Bruniuksesta tuli "Dramatenin", Tukholman kuninkaallisen teatterin johtaja.
She could play any role - a drunkard, orphan, great adventurer, fallen aristocrat or prostitute.
Pariisissa kuin New Yorkissa. Useimmiten hän näytteli seurapiirielokuvissa, mutta raivoisalla kiihkolla.
Seeing her films today, view ers are still amazed by her liveliness, her overwhelming energy, in complete harmony with the youth of the cinema itself.
Kun Nielseniä katsoo nykyään valkokankaalta, hämmästyy hänen eloisuuttaan, ylitsevuotavaa energiaansa, joka sopii täydellisesti yhteen nuoren elo kuvataiteen kanssa.
After ten years of acting on stage, she meets her husband Urban Gad and with him shoots Afgrunden (1910) which launches a double film career for her, Danish and German.
Nielsenin näyteltyä teatterissa kymmenen vuoden ajan, hän tapasi tule van aviomiehensä Urban Gadin ja teki hänen kanssaan elokuvan Afgrunden (1910).
She offers her talent to some of the greatest German film-makers of the period, acting for Ernst Lubitsch, Ludwig Wolff, Leopold Jessner (with him, she becomes the first "Loulou" in Der Erdgeist (1922), before the role is permanently returned to Louise Brooks) and GW.
Aikakauden suurimmat saksalaiset ohjaajat hyödynsivät hänen lahjakkuuttaan, ja Nielsen näytteli Ernst Lubitschin, Ludwig Wolffin, Leopold Jessnerin (Jessnerin kanssa Nielsenistä tuli ensimmäinen "Lulu" eloku vassa Der Erdgeist (1922)).
Pabst with whom she makes Die Freundelose Gasse in 1925, the first memorable film dealing with German social real ism.
Nielsen työskenteli myös EW. Pabstin kanssa elokuvassa Die Freudelose Gassen vuonna 1925.
Nor can one forget her performance in Laster der Menschheit by Rudolph Meinert (1927), a magnificent case against the devastation brought on by drugs in aristocratic society.
Ei myöskään voi unohtaa Nielsenin näyttelijä suoritusta Rudolph Meinertin elokuvassa Laster der Menschheitissa (1927),joka on loistava, yläluokkaiseen ympäristom sijoittuva huumeiden aiheuttamien tuhojen vastainen puheenvuoro.
But Asta Nielsen's star fades with the arrival of the Swedish star Greta Garbo, who inaugurates a new generation of actresses, successfully takes on talking films and very quickly becomes internationally renowned.
Asta Nielsenin tähteys kuitenkin alkoi haalistua suuren ruotsalaisen näyttelijän Greta Garbon astuessa elokuvan estradille. Garbo edelsi uutta naisnäyttelijöiden sukupolvea, joka menestyi äänielokuvassa ja hankki hyvin nopeasti kansainvälistä mainetta.
The third pioneer is an Austrian named Louise Fleck.
Kolmas elokuvaalan naispuolinen uranuurtaja oli itävaltalainen Louise Fleck.
During the same period as the Swede Anna Hofman-Uddgren, she finishes her first films in collaboration with her husband Jacob Fleck for her production company Wieda in Vienna.
Samaan aikaan ruotsalaisen Anna Hofman-Uddgrenin kanssa Fleck ohjasi Wiedassa, Wienissä sijaitsevassa tuotantostudiossaan ensimmäiset elokuvansa yhdessä miehensä, Jacob Fleckin kanssa.
In Austria, until the end of World War I, then in Germany until the rise of national social ism, they both make a considerable number of films including adaptations of the works of Frank Wedekind, Arthur Schnitzler and Gabrielle Zapolska: Spring's Awakening, Liebelei, Tlie Tzarevitch, Tire Poor Student, Yoshiwara, The Yacht of Seven Sins, The Citadel ofWarsaw. Warsaw.
He molemmat tekivät lukuisia merkittäviä elokuvia, ensiksi Itävallassa I maailmansodan loppuun asti, ja sen jälkeen Saksassa kansallissosialismin valtaantuloon asti. Mm.
Die Abenteuer des Prinzen Achmed (1923/26), which was inspired by the text of A Thousand and One Nights and uses the pen and ink drawings of Caran d'Ache, remains a pure masterpiece of cartoon cinema, with remarkable graphic beauty.
Tuhannen ja yhden yön tarinoiden innoittamana elokuva Die Abenteuer des Prinzen Achmed (1923/26) hyödynsi Caran d'Ache-piirroskynillä tehtyjä hahmoja, on yhä animaatioelokuvan täydellinen mestariteos huomattavan kauniin grafiikkansa ansiosta.
Lotte Reiniger makes some fifty films and receives a Silver Dolphin at the Venice Biennial Awards for The Gallant Little Tailor in 1955.
Lotte Reininger ohjasi viitisenkymmentä elokuvaa ja voitti Venetsian
Denmark still shines from having given rise to Asta Nielsen (1881-1972), called "the Muse of the North" and "Scandinavia's Sarah Bernhardt" and one of the first "stars" of the cinema.
Tanskassa syntyneestä Asta Nielsenistä (1881-1972), tuli yksi elokuvan ensimmäisistä "tähdistä".
From Berlin to Saint-Petersburg and from Paris to New York, the public scurries to see her films.
Häntä kutsuttiin "pohjoisen Muusaksi" ja "Skandinavian Sarah Bernhardtiksi".
In Italy, Elvira Notari undeniably remains the undisputed pioneer of a cot-
Nielsenin elokuviin jonotettiin niin Berliinissä kuin Pietarissa, niin
Women's path through European film history
naiset Euroopan elokuvahistoriassa biennaalin rahaprinssipatsaan The Galant Little Tailor ­elokuvallaan vuonna 1955.
Bound by other contracts, Raquel Meller refuses, and Chaplin consoles him self by making "La Violetera" the musical leitmotiv of his film.
Muiden sopimusten sitomana Raquel Meller kieltäytyi ja Chaplin lohduttautui tekemällä "kukkaistytöstä" elokuvansa musi­kaalisen johtoaiheen.
We should point out Rosario Pi, the first woman film-maker in Spain.
Rosario Pi oli ensimmäinen espanjalainen naisohjaaja.
She finishes El Gato Montes (1936) just as the civil war breaks out, which puts an abrupt end to her activities.
Hänen elokuvansa El Galo Montés (1936) valmistui juuri, kun sisällissota syttyi ja se lopetti äkillisesti hänen uransa.
Several decades pass before - in the land of "machismo" -another woman takes the risk of directing films.
Useita vuo­sikymmeniä ehti kulua ennen kuin tässä machoilun maassa seuraava nainen uskaltautui elokuva­ohjaajaksi.
In Great Britain, it seems that Cherry Kearton was the first woman director in English cinema. She worked at the tage industry, regional cinema (Turin, Florence and Naples area).
Italialaista Elvira Notaria voidaan pitää kiistattomasti alueellisen (Torinon, Florencen ja Napolin ympäristöön sijoittuvan), käsityö­hön ja perheeseen keskittyvän elokuvataiteen pioneerina.
She establishes her production company "Dora Film" with her son and husband, and makes A'Piccerella in 1921, which introduces the character "Margaratella", a very fatal femme fatale , i.e. cold, proud and distant to the death.
Notari perusti "Dora Film" ­tuo­tantoyhtiön yhdessä poikansa ja miehensä kanssa ja ohjasi elokuvan A'Piccerella vuonna 1921. Tämä elokuva kertoi "Margaretellasta" hyvin kohtalokkaasta naisesta, joka kuole­maansa asti oli kylmä, ylpeä ja etäinen.
But during the silent film era, the Italy of women film greats is synonymous with the "deification" phenomenon, the idealisation of the actresses, long before the American "star system".
Mykkäelokuvan kaudella italialaisen eloku­van naiset olivat jumaloituja ja Italia edusti todellista näyttelijättärien ihannointia paljon ennen amerikkalaista "tähteyttä".
The term "diva" originally comes from lyrical art.
"Diiva" on käsitteenä peräi­sin oopperasta.
It "deifies" the great opera singers (like La Callas, La Tebaldi later) before being applied to actresses (and actors) of Italian silent films.
Eräitä suuria oopperalaulajia (kuten myö­hemmin La Callas, La Tebald) "jumaloitiin" ennen kuin termiä alettiin soveltaa italialaisten mykkäelokuvien nais­ (ja miesnäyttelijöihin.
These same actresses, such as Francesca Bertini, Pina Menichelli, Lyda
Nämä näyttelijät, kuten Francesca Bertini, Pina Menichelli, Lyda Borelli, Leda Gys, alkoivat hyötyä suunnattomasta arvovallas­taan ja perivät uskomatto­mia palkkioita ja ympäröivät itsensä ennenkuulumattomalla ylellisyydellä, vaatteilla, koruilla, autoilla, hatuillla...
The phenomenon lasts some ten years (from 1910 to approximately 1919) and marks every film from that period with an attractiveness and refinement unique to the spirit of the twenties.
Tämä ilmiö kesti kymmenkunta vuonna (melko tarkkaan vuodesta 1910 vuoteen 1919) ja kaikille tämän aikakauden elokuville olikin ominaista 1920­luvulle tyypillinen esteetti­syys ja hienostuneisuus.
Francesca Bertini, alone acts in 90 films, the most famous of which are Salomé by Hugo Falena (1910), La Dame aux camélias and, particularly, Assunta Spina by Gustavo Serena (1915).
Francesca Bertini teki yksinään 90 elokuvaa, joista tunnetuim­mat ovat Hugo Falenan Salome, (1910), La Dame aux camélias ja etenkin Gustavo Serenan Assunta Spina (1915).
Unfortunately, her films were lost, and therefore cannot be commented on here.
Kearton työskenteli aluksi "Urban Trading Cie" ­yhtiössä, ja sen jälkeen "Kinemacolorissa" vuonna 1906.Valitettavasti hänen elo­kuvansa ovat hukkuneet, joten niistä on vaikea kertoa.
The material disappearance of films is an obstacle to research, especially with regard to the women pioneers of silent films.
Elokuvanauhojen katoaminen estää elo­kuvien tutkimisen, erityisesti kun kysees­sä ovat ensimmäiset mykät elokuvat.
But sometimes films that were thought to be lost, are found quite unexpectedly, as was the case recently for several short films by Alice Guy-Blaché.
Toisinaan kuitenkin kadonneiksi oletettuja elokuvia löydetään sattumalta, kuten kävi äskettäin, kun löydettiin useita Alice Guy­Blachén lyhyitä elokuvia.