natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nutritional factors have also been implicated; vitamin D deficiency is common in many elderly populations and results in secondary hyperparathyroidism and increased bone turnover (Parfitt et al, 1982) and in middle-aged women there is evidence that bone mass is positively related to serum 25-hydroxyvitamin D levels and inversely related to serum parathyroid hormone concentrations (Khaw et al, 1992), although this finding has not been universal.
Ravitsemustekijöiden vaikutukseen on myös viitattu; Dvitamiinin puute on yleistä vanhemmalla väestöllä ja siitä seuraa sekundaarinen lisäkilpirauhasen ylitoiminta ja lisääntynyt luun vaihtuvuusnopeus (Parfitt ym. 1982).
Vitamin D deficiency in the elderly is mainly privational, although reduced renal synthesis of 1,25dihydroxyvitamin D as a result of declining renal function with age and reduced intestinal absorption may also contribute.
Lisäksi on näyttöä siitä, että keski-ikäisillä naisilla seerumin 25-hydroksi-D-vitamiinitaso on positiivisesti ja parathormonipitoisuus negatiivisesti yhteydessä luumassaan (Khaw ym. 1992), vaikka löydös ei olekaan yleispätevä.
Finally, calcium deficiency due to reduced intestinal absorption and increased renal excretion may contribute to age-related bone loss.
Näiden lisäksi iästä riippuvaan luumassan vähenemiseen voi vaikuttaa myös kalsiumin puute johtuen heikentyneestä imeytymisestä suolistossa ja lisääntyneestä erityksestä munuaisissa.
2.8 Pathogenesis of osteoporosis
Osteoporoosin patogeneesi
Primary osteoporosis has traditionally been classified into Type 1 or postmenopausal osteoporosis and Type II, or senile osteoporosis (Riggs & Melton, 1983). Oestrogen deficiency due to declining ovarian function during the menopause is believed to be the major pathogenetic factor responsible for Type I osteoporosis, which is characterised by predominantly cancellous bone loss resulting in vertebral and distal radius fractures and occurs in the first 15-20 years after the menopause. Type II osteoporosis, which occurs in elderly men and women, results from loss of both cortical and cancellous bone and is associated with fractures of the vertebrae and proximal femur. In this type of osteoporosis it is postulated that vitamin D deficiency and secondary hyperparathyroidism are largely responsible for bone loss. However, it is increasingly recognised that multiple pathogenetic factors operate in many cases of osteoporosis and that peak bone mass and, in women, menopausal bone loss, are major determinants of fracture risk at all ages. 34
Primaarinen osteoporoosi on perinteisesti luokiteltu tyypin I osteoporoosiksi eli vaihdevuosien jälkeiseksi osteoporoosiksi tai tyypin II osteoporoosiksi eli vanhuusiän osteoporoosiksi (Riggs & Melton, 1983). Heikentyneestä munasarjojen toiminnasta johtuvaa estrogeenin puutosta pidetään 36
A number of secondary causes of osteoporosis have been identified.
Tyypin II osteoporoosi, jota esiintyy vanhemmilla miehillä ja naisilla, johtuu sekä tiivisluun että hohkaluun vähenemisestä, ja se aiheuttaa nikamamurtumia ja proksimaalisia reisiluun murtumia.
These include glucocorticoid therapy, endocrine disorders, malignant disease, immobilisation and a variety of other disorders (Table 2.1).
Niihin kuuluvat glukokortikoidihoito, umpierityshäiriöt, pahanlaatuiset sairaudet, liikuntakyvyttömyys ja useat muut sairaudet (taulukko 2.1).
Table 2.1: Secondary causes of osteoporosis
Taulukko 2.1: Osteoporoosin sekundaariset aiheuttajat
Endocrine disorders Primary and secondary hypogonadism Hyperthyroidism Hyperparathyroidism Cushing's syndrome Hyperprolactinaemia lactinaemia
Umpierityshäiriöt Primaarinen ja sekundaarinen hypogonadism! Hypertyreoosi Hyperparatyreoosi Cushingin oireyhtymä Hyperprolaktinemia
Malignant disease Myeloma Leukaemia, lymphoma Mastocytosis
Pahanlaatuiset sairaudet Myelooma Leukemia, lymfooma Mastosytoosi
Glucocorticoids Heparin Alcohol
Glukokortikoide Hepariini Alkoholi
Connective tissue disorders Gastrointestinal disease Chronic liver disease Chronic renal disease Post-transplantation Immobilisation
Sidekudoksen sairaudet Ruoansulatuskanavan sairaudet Krooniset maksasairaudet Krooniset munuaissairaudet Elin- ja kudossiirron jälkeinen tila Pitkäaikainen vuodelepo
Figure 1 : Schematic representation of bone remodelling in cancellous bone.
Kuvio 1 : Luun uudismuodostus hohkaluussa.
Reprinted with permission from Compston JE.
Painettu Compston JE:n luvalla. Lähde: Bone morphology: quality, quantity and strength.
In: Oestrogen deficiency.
Teoksessa: Oestrogen deficiency. Causes and consequences, toim. Shaw RW. Advances in Reproductive Endocrinology 1996, 8: 63­84. Parthenon Publishing Group Ltd UK.
Figure 2 : Mechanisms of menopausal bone loss in cancellous bone.
Kuvio 2 : Vaihdevuosiiän aikaisen luumassan vähenemisen mekanismit hohkaluussa.
Figure 3 : Age-related changes in bone mass in men and women.
Kuvio 3 : Iästä riippuvat miesten ja naisten luumassan muutokset.
Reprinted with permission from Compston JE. Aliment Pharmacol Ther 1995; 9: 237-50.
Painettu Compston JE:n luvalla.
In recent years convincing evidence has emerged with respect to effects of calcium on bone health in all age groups.
Hoitokokeet ja poikkileikkaustutkimukset ovat osoittaneet kalsiumin positiivisen vaikutuksen lasten ja nuorten luumassaan (Kanders ym. 1988; Johnston ym. 1992; Dawson-Hughes, 1996).
A meta-analysis of 33 studies concluded that there was an overall association between calcium intake and bone mass in premenopausal women (Welten et al, 1995); no conclusions could be drawn about this relationship in men because of insufficient data.
Johtopäätöksenä 33 tutkimuksen meta-analyysissä oli, että ennen vaihdevuosia naisten kalsiumin saannin ja luumassan välillä oli yhteys (Welten ym. 1995), mutta riittämättömän aineiston vuoksi ei voitu tehdä johtopäätöksiä vastaavasta yhteydestä miehillä.
In general the most consistent effects of calcium supplementation are observed in the appendicular skeleton and effects on spinal bone appear to be transient (Compston, 1995).
Yleensä pysyvimmät vaikutukset kalsiumlisävalmisteilla on havaittu raajojen luuston alueella, mutta selkärankaan kohdistuvat vaikutukset näyttävät olevan ohimeneviä (Compston, 1995).
Older women seem to be more responsive than younger postmenopausal women (Dawson-Hughes, 1996).
Vaste näyttää olevan voimakkaampi iäkkäillä naisilla kuin nuoremmilla vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla (Dawson-Hughes, 1996).
The relationship between calcium intake and fracture rate is less certain.
Kalsiumin saannin ja murtumien määrän välinen yhteys ei ole yhtä selvä.
Whilst some studies have reported inverse correlations between dietary calcium intake and fracture (mainly of the hip), others have not demonstrated any significant correlation and some have even shown a positive conelation between calcium intake and hip fracture (Compston, 1995).
Joissakin tutkimuksissa on todettu käänteinen yhteys kalsiumin saannin ja murtumien välillä (erityisesti lonkkamurtumien), kun taas toisissa ei ole havaittu merkitsevää korrelaatiota ja joissakin tutkimuksissa on jopa osoitettu positiivinen korrelaatio kalsiumin saannin ja lonkkamurtuman välillä (Compston, 1995).
The effects of calcium on bone mass may be mediated, at least in part, by changes in parathyroid hormone secretion.
Kalsiumin vaikutukset luumassaan voivat ainakin osittain välittyä parathormonin erityksen muutosten kautta.
The beneficiai skeletal effects of calcium may therefore be mediated via an anti-resorptive effect.
Kalsiumin suotuisa vaikutus luustoon saattaa siten välittyä luun hajotusta vähentävän vaikutuksen kautta.
3.1.1 Calcium requirements and current recommended dietary allowances
Kalsiumin tarve ja nykyiset kalsiumin saantisuositukset
Intestinal calcium absorption shows considerable inter-individual variation and is influenced both by vitamin D status and dietary calcium intake.
Kalsiumin imeytyminen suolistosta vaihtelee huomattavasti yksilöiden välillä ja siihen vaikuttavat sekä D-vitamiinitilanne että kalsiumin saanti ravinnosta.
The efficiency of absorption increases with lower calcium intakes and decreases when calcium intake is high; the age-related decline in intestinal calcium absorption is mainly due to reduced production of calcitriol.
Imeytyminen tehostuu kalsiumin saannin ollessa vähäinen ja vähentyy, kun kalsiumin saanti on runsasta. Ikään liittyvä kalsiumin imeytymisen heikentyminen suolistossa johtuu pääasiassa kalsitriolin tuotannon vähentymisestä.
There has been considerable dispute over recommendations for dietary calcium intake.
Kalsiumin saantisuosituksista on oltu huomattavan erimielisiä.
The present US recommendations (Institute of Medicine, 1997; Table 3.1) are higher in almost all age-groups than the former ones from 1989 (National Institute of Health, 1989), in which the recommended intakes in children, adolescents and postmenopausal women had been criticised as being too low (Nordin & Heaney 1990). The optimal calcium intakes recommended by the NIH Consensus Conference (Table 3.1) are even higher than the new ones from the Institute of Medicine (1997). However, the calculations on which the NIH recommendations are based have also been criticised (Kanis, 1994). Current recommendations for the European Community and the Nordic countries are presented in Table 3.1. 39
Nykyiset suositukset USA:ssa (Institute of Medicine, 1997; taulukko 3.1) ovat korkeampia lähes kaikissa ikäryhmissä kuin aikaisemmat vuodelta 1989 peräisin olevat suositukset (National Institute of Health, 1989), joissa esitettyjä kalsiumin saantisuosituksia lapsille, nuorille ja vaihdevuosiiän ohittaneille naisille pidettiin liian alhaisina (Nordin & Heaney 1990). NIH Consensus Conferencen esittämät kalsiumin saantisuositukset (taulukko 3.1) ovat vielä korkeampia kuin Institute of Medicinen esittämät uudet määrät (1997). Kuitenkin niitä laskelmia, joihin NIH:n suositukset perustuvat, on 41
3.1.2 Dietary calcium intake
Kalsiumin saanti
The daily average calcium intake in some age groups in European countries is shown in Table 3.2.
Muutamien ikäryhmien keskimääräinen päivittäinen kalsiumin saanti ravinnosta Euroopan maissa on esitetty taulukossa 3.2.
The bioavailability of calcium varies according to the source.
Kalsiumin hyväksikäytettävyys vaihtelee lähteestä riippuen.
Milk and milk products are good sources with both a high calcium content and good bioavailability.
Maito ja maitotuotteet ovat hyviä kalsiumlähteitä, joiden kalsiumpitoisuus on runsas ja hyväksikäytettävyys hyvä.
Fish is also a good source of calcium, particularly if the bones are eaten as well.
Myös kala on hyvä kalsiumin lähde, erityisesti jos myös ruodot syödään.
Calcium rich mineral waters and some fruit juices are also good sources.
Runsaasti kalsiumia sisältävät kivennäisvedet ja jotkin hedelmämehut ovat myös hyviä kalsiumin lähteitä.
Although some vegetable foods have a high calcium content, the bioavailability is often poor (Table 3.3).
Joidenkin kasvisten kalsiumpitoisuus on suuri, mutta kasvisten kalsiumin hyväksikäytettävyys on usein huono (taulukko 3.3).
The bioavailability of calcium may also be adversely affected by other constituents of food, for example dietary fibre, phytates and tannins, although the effects of these are unlikely to be significant in a normal diet.
Kalsiumin hyväksikäytettävyyttä voivat heikentää muut muassa olevat aineet, kuten esimerkiksi kuidut, fytaatit ja tanniinit, joskin niiden vaikutukset eivät todennäköisesti ole merkittäviä tavallisessa ruokavaliossa.
Policies for the fortification of food with calcium differ between the member states, being very strict in some countries, for example Finland, and more liberal in others such as Belgium.
Suhtautuminen ruokaan lisättävään kalsiumiin vaihtelee jäsenvaltioissa. Joissakin valtioissa, esimerkiksi Suomessa, siihen suhtaudutaan hyvin tiukasti ja toisissa, kuten Belgiassa, taas vapaamielisemmin.
The addition of calcium to foods is not compulsory in any country with the exception of the United Kingdom, where calcium is added to all flours.
Kalsiumin lisääminen ruokaan ei ole pakollista muissa maissa kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa kalsiumia lisätään kaikkiin jauhoihin.
Other examples of fortification of food with calcium include breakfast drinks (Austria), oatflakes (Denmark), cereals, milk, juices, soy drinks and sweets (Germany), milk (Greece), flour (Iceland and Ireland), milk (The Netherlands) and soy drinks and cereal gruels (Sweden) (Report of SCOOP Task 7.1.1, 1997).
Muita esimerkkejä elintarvikkeista, joihin on lisätty kalsiumia ovat aamiaisjuomat (Itävalta), kaurahiutaleet (Tanska), viljat, maito, mehut, soijajuomat ja makeiset (Saksa), maito (Kreikka), jauho (Islanti ja Irlanti), maito (Alankomaat) ja soijajuomat ja viljavellit (Ruotsi) (SCOOP-erityistyöryhmän raportti 7.1.1, 1997).
Two forms of bone disease may accompany vitamin D deficiency.
Dvitamiinin puute voi aiheuttaa kahdenlaisia luuston sairauksia.
Severe deficiency results in rickets in children and osteomalacia in adults, these conditions being characterised by defective mineralisation of bone.
Vakava puute aiheuttaa lapsilla riisitautia ja aikuisilla osteomalasiaa, joista molemmille on ominaista luun puutteellinen mineralisaatio.
Lesser degrees of vitamin D deficiency are associated with an increase in parathyroid hormone production, resulting in increased bone turnover and bone loss in the absence of any significant mineralisation defect.
Lievemmässä Dvitamiinin puutteessa ei ole kyse mineralisaation häiriöstä, vaan se johtaa parathormonin tuotannon lisääntymiseen, mistä seuraa lisääntynyt luuston vaihtuvuusnopeus ja luumassan väheneminen.
Low serum calcidiol levels, indicating vitamin D deficiency, are common in many elderly populations in western Europe (Wielen et al, 1995) and are believed to contribute to the pathogenesis of fractures, particularly at the hip.
Dvitamiinin puutetta osoittavat alhaiset seerumin kalsidiolitasot ovat yleisiä länsieurooppalaisella vanhusväestöllä (Wielen ym.
A positive association between scrum calcidiol concentrations and bone mineral density has been reported in middle-aged and elderly women (Villareal et al, 1991; Khaw et al, 1992), whilst an inverse relationship was observed between serum parathyroid hormone levels and bone mineral density.
1995) ja niiden uskotaan myötävaikuttavan murtumien, erityisesti lonkkamurtumien patogeneesiin. Seerumin kalsiodiolitason ja luun mineraalitiheyden välillä on havaittu positiivinen yhteys keski-ikäisillä ja ikääntyneillä naisilla (Villareal ym. 1991; Khaw ym.
There is also evidence that relatively small amounts of vitamin D reduce nonvertebral fracture rate; this is reviewed in detail in Chapter 5.
On myöskin näyttöä siitä, että suhteellisen pienet Dvitamiinin määrät vähentävät muiden kuin nikamamurtumien määrää.
However, based on cunent evidence the vitamin D requirement in the elderly appears to be between 10-20 pg daily (400-800 IU).
Tätä tarkastellaan yksityiskohtaisesti luvussa 5.
status in the elderly may also improve muscle strength and hence reduce both the risk and consequences of falling.
Vanhusten riittävän D­vitamiinitilanteen ylläpitäminen parantaa myös ehkä lihasvoimaa ja voi siten vähentää sekä kaatumisriskiä että kaatumisen seurauksia.
3.2.1 Current recommended dietary allowances for vitamin D
Nykyiset Dvitamiinin saantisuositukset
These are presented in Table 3.4.
Suositukset on esitetty taulukossa 3.4.
Data on dietary vitamin D intake are not available in many European countries.
Monissa Euroopan maissa ei ole tietoja D­vitamiinin saannista.
The main sources of vitamin D in Europe are fish, fish products and food to which vitamins have been added (Table 3.5).
D­vitamiinin päälähteitä Euroopassa ovat kala, kalatuotteet ja D­vitaminoidut elintarvikkeet (taulukko 3.5).
However, in many countries endogenous synthesis in the skin is the main source of vitamin D. Policies in Europe for the fortification of vitamin D are presented in Table 3.6.
Monissa maissa D­vitamiinin muodostuminen iholla on kuitenkin tämän vitamiinin päälähde. Euroopan maiden suhtautuminen elintarvikkeiden D­vitaminointiin on esitetty taulukossa 3.6.
3.3 Other nutritional factors
Muut ravitsemustekijät
The prevalence of malnutrition and undernutrition increases with advancing age and is increased in patients with hip fracture (Bonjour et al, 1996).
Huono ravitsemus ja aliravitsemus yleistyy iän myötä, ja se on lisääntynyt lonkkamurtumapotilailla (Bonjour ym. 1996).
Deficiency both of macronutrients and micronutrients is strongly implicated in the pathogenesis and consequences of hip fracture in the elderly.
Sekä makro­ että mikroravintoaineiden puutteesta on vahvaa viitettä vanhusten lonkkamurtumien patogeneesiissä ja niiden seurauksissa.
Undernutrition increases the risk of hip fracture for a number of reasons.
Aliravitsemus lisää lonkkamurtumariskiä useista syistä.
It may increase the risk of falling by impairing neuromuscular co ordination and reducing muscle strength.
Se voi lisätä kaatumisriskiä heikentämällä hermojen ja lihasten koordinaatiota ja vähentämällä lihasvoimaa.
In addition, a reduction in the protective layer of soft tissue increases the likelihood of hip fracture following a fall.
Lisäksi suojaavan pehmytkudoskerroksen ohentuminen lisää lonkkamurtuman todennäköisyyttä kaaduttaessa.
In the elderly, an association between low protein intake, low bone mineral density and reduced mobility has been shown.
Tutkimuksissa on osoitettu yhteys vanhusten vähäisen proteiinien saannin, alhaisen luun mineraalitiheyden ja vähentyneen liikunnan välillä.
Low protein intake is often associated with overall malnutrition and normalising protein intake is therefore of importance in the elderly.
Vähäinen proteiinin saanti liittyy usein yleisesti huonoon ravitsemukseen ja siksi proteiinien saannin normalisointi vanhuksilla onkin tärkeää.
A high protein intake is associated with increased urinary calcium excretion and may thus result in decreased bone mineral density; however, this effect is of minor importance in young people.
Runsaaseen proteiinin saantiin liittyy lisääntynyt kalsiumin eritys virtsaan, mikä voi siten johtaa luun mineraalitiheyden vähentymiseen. Tällä ei kuitenkaan ole suurta merkitystä nuorilla ihmisillä.
A high dietary intake of phosphate in combination with a low intake of calcium increases serum parathyroid hormone concentrations and may thus have adverse effects on bone mineral density.
Runsas fosfaatin saanti yhdessä vähäisen kalsiumin saannin kanssa lisää seerumin parathormonipitoisuutta ja saattaa näin vaikuttaa haitallisesti luun mineraalitiheyteen.
It has also been shown that acutely increasing dietary phosphate intake leads to increased parathyroid hormone secretion and has an inhibitory effect on bone formation (Kärkkäinen & Lamberg-Allardt, 1996). Milk and animal products are the main sources of dietary phosphate, but it should be emphasised that the use of phosphates in food additives is 41
On myös osoitettu, että fosfaatin saannin lisääntyminen akuutisti lisää parathormonin eritystä ja estää luunmuodostusta (Kärkkäinen & Lamberg­Allardt, 1996). Maitoja eläintuotteet ovat ravinnosta 43
Approximately 50% of total body magnesium is found in the skeleton.
Noin 50 prosenttia kehon koko magnesiumista on luustossa.
Magnesium deficiency is rare and usually associated with disease, for example malabsorption or medication.
Magnesiumin puute on harvinaista ja se liittyy yleensä sairauteen, esimerkiksi imeytymishäiriöön tai lääkitykseen.
Magnesium and calcium homeostasis are closely related and further studies are required to establish the relationship between dietary magnesium intake and bone health.
Magnesium- ja kalsiumtasapaino ovat läheisessä yhteydessä toisiinsa ja lisätutkimuksia tarvitaan, jotta magnesiumin saannin ja luuston terveyden välinen yhteys saadaan selvitettyä.
Renal tubular reabsorption of calcium parallels that of sodium and hence increases in urinary sodium excretion are accompanied by increased urinary calcium excretion.
Kalsiumin takaisinimeytyminen munuaistiehyeistä tapahtuu rinnan natriumin takaisinimeytymisen kanssa ja siten natriumin lisääntynyt eritys virtsaan johtaa myös kalsiumin erityksen lisääntymiseen.
Thus a high sodium intake may have adverse effects on calcium homeostasis and bone mass (Massey & Whiting, 1996). Devine et al (1995) reported a positive association between urinary sodium excretion and bone loss in a 2 year prospective study of postmenopausal women; however, no relationship between sodium excretion and bone mineral density was found in another study of men and women aged over 65 years (Dawson-Hughes et al, 1996). Further work is needed in this area; in general, sodium intake in Europe is higher than currently recommended. 3.3.5 Fluoride
Runsas natriumin saanti saattaa näin ollen vaikuttaa haitallisesti kalsiumtasapainoon ja luumassaan (Massey & Whiting, 1996). Devine ym. (1995) esittivät vaihdevuosiiän ohittaneiden naisten kaksivuotisessa seurantatutkimuksessa, että natriumin erittyminen virtsaan ja luumassan väheneminen korreloivat positiivisesti. Natriumin erityksen ja luun mineraalitiheyden välillä ei kuitenkaan havaittu yhteyttä toisessa tutkimuksessa, joka tehtiin yli 65-vuotiailla miehillä ja naisilla (Dawson-Hughes ym. 1996). Lisätutkimuksia tarvitaan tämän asian selvittämiseksi. Yleisesti ottaen natriumin saanti Euroopassa ylittää nykyiset suositukset. 3.3.5
Fluoride is one of the few agents which are known to enhance bone formation.
Fluoridi on yksi harvoista aineista, joiden tiedetään lisäävän luunmuodostusta.
Pharmacological doses of fluoride increase bone mass but may have negative effects on bone strength and fracture risk.
Lääkkeenä annettavat fluoridiannokset lisäävät luumassaa, mutta ne saattavat vähentää luun kestävyyttä ja lisätä murtumariskiä.
Fluoride-rich water could theoretically affect bone mass, although the study of Kroger et al (1994) does not support this view.
Runsaasti fluoridia sisältävä vesi voisi teoreettisesti vaikuttaa luumassaan, vaikka Krögerin ym. (1994) tekemä tutkimus ei tukenut tätä näkemystä.
Vitamin C is required for the formation of collagen, the most abundant protein in bone and osteoporosis is common in patients with florid scurvy.
C-vitamiinia tarvitaan kollageenin muodostukseen. Luuston proteiineista suurin osa on kollageenia ja osteoporoosia esiintyy yleisesti potilailla, joilla on keripukki.
However, there are no populationbased data on the relationship between vitamin C intake and bone mineral density.
Väestöotantaan perustuvia tietoja C-vitamiinin saannin ja luun mineraalitiheyden yhteydestä ei kuitenkaan ole käytettävissä.
Vitamin K is required for the synthesis of osteocalcin, which is synthcsised by osteoblasts and is the most abundant non-collagenous protein in bone.
K-vitamiinia tarvitaan luun muodostajasolujen valmistaman osteokalsiinin tuotantoon. Osteokalsiini on runsaimmin luussa esiintyvä ei-kollageeninen proteiini.
3.4 The effect of alcohol, coffee and smoking on bone mineral density and fracture risk
Alkoholin, kahvin ja tupakoinnin vaikutus luun mineraalitiheyteen ja murtumariskiin
this may result from a number of factors including malnutrition, liver dysfunction, and a direct effect of alcohol on osteoblast function.
Murtumariski on kohonnut miespuolisilla alkoholisteilla, osittain siksi, että he kaatuvat useammin (Laitinen & Välimäki, 1993). Lisäksi miesalkoholistien luun mineraalitiheys on vähentynyt, mikä saattaa johtua lukuisista tekijöistä, kuten huonosta ravitsemuksesta, maksan toimintahäiriöstä ja alkoholin suorasta vaikutuksesta osteoblastien toimintaan. Kohtuullisella alkoholin käytöllä saattaa olla suotuisia vaikutuksia luumassaan.
Moderate alcohol intake may have beneficial effects on bone mass. In one study, bone mineral density in postmenopausal women who drank more than 200 ml per week, equivalent to 23 glasses of wine each day, was 7.7% higher than age-matched controls who drank less than 30 ml per week (approximately one glass of wine per week) (Felson et al, 1995).
Eräässä tutkimuksessa luun mineraalitiheys vaihdevuosiiän ohittaneilla naisilla, jotka nauttivat alkoholia yli 200 ml viikossa eli 2 - 3 lasillista viiniä päivässä, oli 7,7 prosenttia korkeampi kuin samanikäisillä kontrolliryhmän jäsenillä, jotka nauttivat alkoholia alle 30 ml viikossa (noin lasillinen viiniä viikossa) (Felson ym. 1995).