natgillin/translations-raw huggingface dataset:
To name a few titles: To Koritsi meta mavra by Cacoyannis, on the status of women on an island in the Aegean Sea (1956), Never on Sunday by Jules Dassin (1959) for which Melina Mercouri wins the award for best actress in Cannes, and by the same director (her husband), A Dream of Passion (in 1977).
Elokuva To Koritsi meta mavra de Cacoyannis kertoi naisen elämästä Aigeanmeren saarella.Jules Dassinin elokuvan Never on Sundays ansiosta Melina Mercouri voitti Cannesin näyttelijäpalkinnon. Saman ohjaajan (Melina Mercourin aviomies) toi nen elokuva A Dream of Passion ilmestyi vuonna 1977.
Condemned to exile by the military junta, she then fights for the restoration of democracy and, after the return of a liberal regime, is named Minister of Culture (1982), a post she occupies for eight years.
Sotilasjuntta tuomitsi Melina Mercourin maanpakoon, mutta hän taisteli palatakseen demokraattiseen Kreikkaan ja liberaalin valtion perustamisen jälkeen hänet nimitettiin Kreikan kulttuuriministeriksi, jossa virassa hän toimi kahdeksan vuotta.
We should also mention the Dutch actress Audrey Hepburn, an anti­con­formist endowed with a rare sense of humour, which adds a spicy touch to My Fair Lady (G. Cukor 1964).
On syytä mainita myös hollantilainen Audrey Hepburn, epäsovinnainen näytteljä, jolla oli harvinainen huumorintaju. Hän teki häikäisevän läpimurron elokuvassa My Fair Lady (G. Cukor, 1964).
The Swedes, May Britt, Ingrid Thulin (The Four Horsemen of the Apocalypse by V. Minnelli (1961) and in particular Ingrid Bergman, Hollywood's sweetheart who acts alongside the greatest names in film:V. Fleming (Dr.Jekyll and Mr. Hyde, 1941), M. Curtiz (Casablanca, 1943), G Cukor (Gaslight, 1944), A. Hitchcock (Spellbound, 1945).
Muita merkittäviä näyttelijöitä olivat ruotsalaiset May Britt, Ingrid Thulin (V Minellin the Four Horsemen of the Apocalypse vuodelta 1961), ja etenkin Ingrid Bergman, Hollywoodin rakastettu lapsi, joka teki elokuvia Hollywoodin merkittävimpien hahmojen kanssa: V Fleming (Dr. fekyll and Mr. Hyde 1941), M. Curtiz (Casablanca, 1943), G. Cukor (Gaslight, 1944) ja A. Hitchcock (Spellbound, 1945).
At the end of the forties, Ingrid Bergman is the most popular European actress in Hollywood.
1940-luvun lopulla Ingrid Bergman oli Hollywoodin suosituin eurooppalainen näyttelijätär.
Less of a myth than her rivals G Garbo and M. Dietrich, her flexibility, her interest in composition and her simplicity, allowed her to acquire con­siderable independence.
Hän ei ollut yhtä salaperäinen kuin kilpailijansa G. Garbo ja M. Dietrich, ja mukautuvaisuutensa, tyylinsä ja vaatimattomuutensa ansiosta Bergman sai huomattavasti itsenäisyyttä.
That is why America never forgave her for her depar­ture to Italy to be with Rossellini.
Tämän vuoksi Amerikka ei antanut hänelle koskaan anteeksi hänen paluutaan Italiaan jossa hän työskenteli Rosselinin kanssa.
A tremendous yet petty scandal, poisons her private life with the Italian film director.
Suurta huomiota herättävä skandaali myrkytti, huolimatta kaikesta sen naurettavuudesta, hänen yksityiselämänsä italialaisen ohjaajan kanssa.
With a very different style, Irène Papas is also an exceptional actress.
Irene Papas edustaa aivan toista tyyliä, mutta on samoin erityisen poikkeuksellinen näyttelijä.
More tragic, magnificently portraying the great femi­nine figures of Greek mythology (Elektra (1962), Ifigenia (1977)...), she never became a star, but represented for the entire world "a profound, precious and completely charming little piece of Greece.
Hän herätti mahtavasti uudelleen henkiin antiikin Kreikan suuret naishahmot mm. elokuvissa Elektra (1962) ja Ifigenia (1977).
That woman has the aura of a priestess, and when she moves, you would think she was officiating..." (Kostas Georgoussopoulos).
Papas ei ollut koskaan tähti, mutta hän herätti maailmalla uudelleen "syvällisen, kallisarvoisen ja charmia täynnä olevan palasen kreikkalaisuutta.
A new Hollywood transition
Hollywoodin toinen tuleminen
The discreet Austrian Maria Schell has a prolonged stay at the American studios with the filming of The Brothers Karamazov (1958) and two westerns: The Hanging Tree (1959) and, at Gary Cooper's side, Cimarron (1960).
Itävaltalaisista näyttelijöistä on mainittava hillitty Maria Schnellin, joka vietti pitkän ajan Amerikan elokuvastudioissa kuvaamassa elokuvaa The Brothers Karamazov (1958) ja westerniä The Hanging Tree (1959) ja Gary Cooperin vastanäyttelijänä westerniä Cimarron (1960).
And let's not forget the Hungarian Zsa Zsa Gabor who, for her immoderate love of luxury, was nicknamed "the diamond cruncher".
Ei myöskään saa unohtaa unkarilaista Zsa Zsa Gaboria, joka ylettömän ylellisen tyylinsä vuoksi sai lisänimen "tuhlaileva rakastajatar".
Among French actresses, Simone Simon makes a name for herself in Cat People by J. Tourneur (1942), followed by Leslie Caron who has immense success in V. Minnelli's musical comedy An American in Paris (1951).
Ranskalainen Simone Simon esiintyi J. Tourneurin elo kuvassa Cat People (1942), ja hänen jälkeensä Leslie Caron näytteli välittömän menestyksen saaneessa V. Minellin musiikkikomediassa An American in Paris (1951).
Two singers, Juliette Greco, in The Roots of Heaven (J. Huston, 1958) and Annabella also have their hour of glory in America.
Kaksi laulajaa, Juliette Greco elokuvassa Roots in Heaven (J. Huston, 1958) ja Annabella kokivat myös kunnian hetkiä Amerikassa.
At the end of the fifties, the actresses are the real movers of women's cinema.
1950-luvulla varsinkin näyttelijät vaikutti vat naiselokuvan kehittymiseen.
Again they travel about considerably, and the coming and going in Hollywood becomes ever more frequent.
He matkustelivat jälleen paljon ja meno-paluumatkat Hollywoodiin kiihtyivät koko ajan.
Most Europeans have a somewhat long stay in the Mecca of Cinema.
Useimmat eurooppalaiset naiset viettivät pitemmän tai lyhyemmän ajan tässä elokuvan niekassa.
Simone Signoret receives an Oscar for best actress in Room at the top by Jack Clayton (1959) and stands out for her role in Ship of Fools by Stanley Kramer (1965).
Simone Signoret sai Oscarin parhaasta naispääosasta Jack Claytonin elokuvassa Room at the Top (1959). Lisäksi hänet tunnetaan roolistaan Stanley Kramerin elokuvassa Ship of Fools (1965).
After the Briton Vivien Leigh (Gone with the Wind, 1939) and the Irishwoman Maureen O'Hara who is given her first
Englantilaista Vivien Leighiä (Gone with the Wind, 1939) ja irlantilaista Maureen O'Haraa, jonka Hitchcock teki tunnetuksi elokuvallaan Jamaica Inn (1939), seurasivat Iso-Britanniasta kotoisin olevat Julie
Women's path through European film history real lite, with a natural and simplified rapport with the camera.
naiset Euroopan elokuvahistoriassa
having journeyed to Hollywood return (and only when they return) surrounded with admirable prestige.
Hän oli valkokankaalla oma itsensä ja suhtautui kameraan vaatimattomasti ja mutkattomasti.
Some who were unable to seduce the Americans, find a second chance in European cinema.
Listaa voisi jatkaa paljon pitempään, mutta lopetetaan tähän.
That is the case with Anita Ekberg, of Swedish origin, who plays the role of her life in La Dolce Vita (1960) by FeUini (Golden Palm in Cannes).
Näin kävi alunperin ruotsalaiselle näyttelijälle Anita Ekbergille, joka esitti elämänsä roolin Fellinin ohjaamassa elokuvassa La Dolce Vita (1960) (tämä elo kuva voitti Cannesissa Kultaisen palmun).
The sublime Grace Kelly (true, an American), subtle heroine in Hitchcock's detective films, becomes (really and truly) Princess of Monaco...
Suurenmoisesta, syntyjään amerikkalaisesta Grace Kellystä, Hitchcockin rikoselokuvien nokkelasta sankarittaresta, tuli (aito ja oikea) Monacon prinsessa.
In short, if Europe dreams of America, America also dreams of Europe, where cinema has taken a truly interesting and modern direction.
Lyhyesti sanottuna, jos Eurooppa unelmoi Amerikasta, myös Amerikka unelmoi Euroopasta, jossa eloku vataide kulki erittäin mielenkiintoisia ja uudenaikaisia polkuja.
Roger Vadim, a sort of modern Pygmalion, then tries to "launch" Catherine Deneuve (Le Vice et la vertu, 1963) and Jane Fonda (Barbarella, 1968), young actresses that he successively marries.
Catherine Deneuvesta (L· Vice et la Vertu, 1963) ja Jane Fondasta (Barbarella, 1968). Molemmat olivat nuoria näyttelijöitä, joiden kanssa hän oli naimisissa peräkkäin, mutta ei onnistunut tekemään heistä B.B:n kaltaisia "tuoreita" hahmoja.
He fails, how ever, to create creatures as "fresh" as B.B. In retrospect, it is perhaps in Le Mépris (1963) by Jean-Luc Godard that B.B is most natural.
Näin jälkeenpäin katsottuna ehkä Jean-Luc Godardin elokuvassa Le Mépris, (1963) Brigitte Bardot on täydellisimmin oma itsensä.
Her modern style meets the formal avantgarde style of Godard in per fect discord.
Hänen moderni käyttäytymisensä saa vastaansa Godardin muodollisen avantgardismin onnellisen epäsopusointuisesti.
And God created Woman...
Ja Jumala loi naisen...
The 60s or the return of women directors with personality
1960-luku ja temperamenttisten ohjaajattarien paluu
It is not entirely correct to say the return of women directors was in the sixties, as some began shooting films towards the end of the war.
Ei ole aivan täsmällistä sijoittaa naisohjaajien uutta tulemista 60-luvulle, koska osa heistä aloitti elokuvien kuvaamisen heti sodan jälkeen.
But, little known or too quickly identified with their husbands, they were only rediscovered by feminists in the seventies. enties.
Nämä ohjaajat eivät olleet kovin tunnettuja, tai pikemminkin heidät nopeasti samaistettiin aviomiehiinsä, ja siten vasta 1970-luvulla feministit löysivät heidät uudelleen.
The Greek filmdirectors begin to come out from the shadows.
Jumalan oikea nimi on Roger Vadim ja hänen luomansa nainen ei ole kukaan muu kuin Brigitte Bardot.
For example, Maria Plytas, writer/novelist, who produces The Engagement (1949) for Novak Films adapting a very successful play by Dimitris Bogris.
On vaikeaa tänä päivänä kuvitella sitä vaikutusta, jonka elokuva Et Dieu Créa la Femme (1956) sai aikaan.Tässä elokuvassa nähtiin, ensimmäistä kertaa eloku van historiassa, lähes alaston nainen, joka nautti alastomuudestaan.
She then produces a neorealist style film staring Aleka Katselis and Yanni Arghyris, The Louve, followed by Eva, a love story with Manos Katrakis and Aliki Yerghouli.
Brigitte Bardotista tuli välittömästi seksisymboli ja hän kantoi urhoollisesti tämän leimansa, vaikka se ei hänen olemustaan oikeastaan vastannutkaan.
After a historic film La Duchesse de Plaisance (1956), she specialises in a popular and commercial style, creating a series of melodramas: The Prodigal Child (1964), The Shoe-shine Boy (1965), The Little Merchant (1967)...
Luonnollisena ja "viattomana" - jos hyväksytään ajatus siitä, että käyttäytyminen ei aina ilmennä tietoista tarkoitusta - hän aiheutti suurta huomiota herättäneen skandaalin, joka samalla teki hänestä välittömästi suositun.
God, in fact, is named Roger Vadim and his creation is none other than Brigitte Bardot.
Kreikkalaiset ohjaajattaret palasivat ensim mäisinä unholasta.
It is difficult today to estimate the impact of the film Et Dieu créa la Femme (1956) where, for the first time ever, a next-to-naked woman appears on the screen, and enjoys that nudity.
Kirjailija Maria Plytas ohjasi Novak Films-studioille Dimitris Borgisin erittäin suosittuun näytelmään perustuvan elokuvan Les Fiançailles (1949).
Not a secretive or shocking nudity, as if caught unexpectedly and somehow blamed for it, like the kind that had existed in film and society up until that point, but a modern nudity, that of the beach, the sun and summer, one that is exhibited in plain daylight.
Sen jälkeen hän kuvasi neorealistisen eloku van La Louve, jossa näyttelivät Aleka Katselis ja Yanni Arghyris.
Brigitte Bardot immediately becomes a "sex symbol" and valiantly puts up with the label which does not really fit her.
Seuraavana vuorossa oli Manos Katrakisin ja Aliki Yeorghoulin kanssa tehty rakkaustarina Eva.
By accepting to be seen by a camera like a model might be "seen" by an artist, she turns upside down the very complicated issue of the representation of women in cinema: to what point and under what circumstances can the actress accept to appear nude in a film?
Historiallisen eloku van La Duchesse dc Plaisance (1956) jälkeen Blytas erikoistui populaarisiin ja kaupallisiin elokuviin ja teki melodramaattisen sarjan L'Enfant prodigue (1964), Le Petit cireur (1965), Le Petit commerçant (1967).
With The Battle of the Blind, Maria Papalios takes as her subject the revolt of a blind community which in 1976 publicly spoke out against the dictatorship.
Elokuvassa La Lutte des aveugles, Maria Papalios kuvasi erään sokeain järjestön kapinaa, joka vuonna 1976 piti julkisen diktatuurinvastaisen puheen.
She shows how an instance of merciless police repression is utilised to that end and is made to stand trial for such side-taking.
Papalios osoitti elo kuvallaan, miten armoton, sortava poliisival-
Her "sauerkraut" hairdos, her snug sweaters, her chequered skirts... evoke school years, in films like in the street, lib erating women from the constraint of good manners and bourgeois respectability.
Hänen pörröisiä hiuksiaan, tiukkoja villapaitojaan, ruudullisia hameitaan jne. jäljiteltiin elokuvissa ja kadulla.
Actress Brigitte Bardot inaugurates a new style - acting on screen like one is in
Bardot vapautti naiset hyvän käyttäytymisen ja porvarillisen kunniallisuuden kahleista.
the centenary of cinema
elokuvan vuosisata tio vastaa tällaiseen yritykseen.
Frieda Liappa, born in 1948, works as a television director and at the same time as a film critic for the magazine "Synchronos Kinimatographos".
Vuonna 1948 syntynyt Frieda Liappa työskenteli televisio­ohjaajana ja elokuvakrii­tikkona "Synchronos Kinimatographos" ­aikakauslehdessä.
In 1981 she makes her first full-length film ƒ Dromi TisAgapis Ine Nichterini taken from a news item on the suicide of two forty-something sisters.
Hän teki ensimmäisen pit­kän elokuvansa / Dromi Tis Agapis Ine Nichterini vuonna 1981. Tämä elokuva alkaa pikku­uutisesta, kahden nelikymppisen sisa­ren itsemurhasta.
In England, Muriel Box and Wendy Toye illustrate perfectly the total lack of consideration of male critics for the cinema.
Englannissa Muriel Box ja Wendy Toye, kokivat täydellisesti miespuolisten eloku­vakriitikkojen arvostuksen puuttumisen.
Muriel Box, born in 1905, makes about a dozen films, however, over ten years and her career resembles that of a silent film director.
Vuonna 1905 syntynyt Muriel Box ohjasi kuitenkin tusinan verran elokuvia kymme­
(1955), the director makes a satire of British television of the fifties, with a story of a couple, both famous and admired actors, who in reality are on the edge of divorce and bankruptcy.
Elokuvassaan Simon and Laura (1955) ohjaaja satirisoi 1950­luvun brittiläistä televisiota. Tämä elokuva kertoo kuuluisasta ja imarrellusta näyttelijäparista, joka todellisuudessa on avioeron ja vararikon partaalla.
The Truth About Women (1957) adopts the point of view of a young Don Juan in order to show, in a comical way, that women truly are incomprehensible.
Komediallinen elokuva The Truth About Women (1957), kertoo nuoren Don Juanin näkökulmasta, kuinka naiset toden totta ovat käsittämättömiä.
Among the film's cast is Mai Zetterling, an important Swedish actress whom we will speak more of later.
Tässä yhteydessä on syytä mainita vielä Mai Zetterling, mer­kittävä ruotsalainen näyttelijätär, josta puhumme kohta uudelleen.
The last of Muriel Box's full-length films, Rattle of a Simple Man (1964), is much harder, showing the hateful relationship between a "big-hearted" prostitute and a particularly vulgar client.
Muriel Boxin viimeinen pitkä elokuva Rattle of a Simple Man (1964) oli raskaampi. Se kertoi hyväsy­dämisen prostituoidun vihasta erityisen rah­vaanomaista asiakasta kohtaan.
With its attention to detail and a social content entirely new for that era, Muriel Box's films already belong to a pre-feminist genre.
Muriel Boxin elokuvat olivat hyvin huolellisesti tehtyjä, ja niiden yhteiskunnallinen sisältö oli aivan uutta tuohon aikaan.
As an "W the diverse aspects of feminism, I assistant, she works with realised that if I handled the topic too seri- Anthony Asquith, son of a ously, no distributor would support me.
Kun olimme tekemässä elokuvaa feminismin eri puolista ymmärsin, että jos käsittelisin aihetta vakavammin, yksikään elokuvalevittäjä ei tukisi minua.
It Prime Minister and talented was still the fifties, before the sixties when director from the forties, and everyone began speaking ardently about Michael Powell (who was the feminism.
Se oli vielä 1950­lukua, ja vasta 1960­luvulla kaikki alkoivat keskustella kiihkeästi feminismistä.
Her journalist and publicist husband, Sidney Box founds the Verity Films production company.
Päätimme tehdä komedian, vaikka olimmekin epävarmo­ja.
A devoted feminist, all of Muriel Box's concerns of course are reflected in her films.
National Film 'theatre, étalon tgS6 nen vuoden aikana ja hänen uransa muistuttaa mykän eloku­van tekijöiden uraa.
She begins by making Street Corner (1953).
Aluksi hän kirjoitti näytelmiä, myöhemmin romaaneja.
It is the feminist version, with famous actresses such as Peggy Cumins, Anne Crawford, Rosamund John, Dora Bryan..., of a detective film shot two years earlier...
Hän kirjoitti jatkuvasti teatte­rinäytelmiä feministisille järjes­töille kuten Women's Institute ja Townswomen's Guild.
It uncovers the processes by which women assert the law.
Hänen aviomiehensä Sidney Box oli journalisti ja julkaisija, joka perusti Verity Films­elokuvastu­dion.
The Blue Lamp had considerable success. With Simon and Laura
Muriel Box ohjasi kaikki tässä studiossa tehdyt elokuvat vuodesta 1953 lähtien.
Very different from her compatriot, Wendy Toye enters into cinema through dance.
Wendy Toye, joka oli hyvin erilainen kuin maantiehensä, tuli elokuva­alalle tanssijan uralta.
Born in 1917, she begins training as a dancer already at the age of seven, with teachers such as Rambert and Dolin.
Hän syntyi vuonna 1917 ja aloitti tans­sin opettelemisen mm. Rambertin ja Dolinin ohjauksessa jo 7­vuotiaana.
After starting her career with the Sadler's Wells ballet, she decides to expand her activities and begins choreography, cabaret and musical comedy all at the same time.
Esiinnyttyään Sadler's Wellsin baletissa hän päätti laajentaa toiminta­alaansa ja alkoi yht'aikaa tehdä koreografioita, kabareeta ja musiikkinäytel­miä.
In 1947, she starts her own company "Ballet Hoo by Wendy Toye" while playing roles of dancers in films such as Dance Pretty Lady (1931) and Invitation to the Waltz (1935).
Vuonna 1947 hän perusti oman tanssi­ryhmänsä "Wendy Toyen Ballet Hoo", ja näytteli tanssijoiden osia esimerkiksi eloku­vissa Dance Pretty Lady (1931) ja Invitation to the Waltz (1935).
She even directs the choreography and several dance sequences in some of the films produced by the renowned Alexander Korda (The Thief of Baghdad (1940).
Hän suunnitteli koreogra­fian ja ohjasi useita tanssikohtauksia eräisiin Aleksander Kordan tuottamiin elokuviin (The Thief of Baghdad (1949).
Wendy Toye's first film, The Stranger Left No Card (1952), filmed in just three weeks with a tiny budget, was acclaimed as a masterpiece by Jean Cocteau when played in Cannes in 1953 where it received the award for the best short-film in the category of fiction.
Wendy Toyen ensimmäinen elokuva oli The Stranger Left No Card (1952), joka kuvattiin kolmessa viikossa hyvin pienellä budjetilla. Jean Cocteau ter­vehti elokuvaa mestariteoksena, kun se esitet­tiin Cannesissa vuonna 1953.
It is the fantastic tale of the arrival of an eccentric to a small, quiet town.
Elokuva voitti Cannesissa parhaan kuvitteellisen lyhyteloku­van palkinnon.
The peculiar character, kind at first, hides a real malevolence.
Se on kiehtova tarina erään omalaatuisen tulosta pieneen rauhalliseen kylään.
But the film's uniqueness lies else where, in its choreographed and "dancing" style.
Tämä aluksi sympaattinen henkilö kätkee todellisen pahansuopuutensa, mutta elokuvan mielenkiintoisuus on kuitenkin sen koreografiassa ja tanssissa.
After In the Picture (1953), On the Twelfth Day (1955), nominated at the Venice Festival, and Raising a Riot (1955), a comedy on the reversed roles of a man and woman within a family, Wendy Toye leaves the cinema (where her career will have lasted only 10 years) in order to return to
Elokuvan In the Picture jälkeen (1953) Toye kuvasi elokuvan On theTwefth Day (1955), joka sai tunnustus­palkinnon Venetsian elokuvafestivaalilla. Komediaelokuva Raising a Riot (1955) kertoo
Women's path through European film history dance and theatre.
naiset Euroopan elokuvahistoriassa laisen elokuvataiteelle omistautunut paris­kunta.
Wendy Toye remains an original personality in British theatre for having taken the risk of mixing genres.
Loistava kunnianosoitus Vardan vuon­na 1990 kuolleelle miehelle oli elokuva Jacquot de Nantes (1991): "Eräs elämän iloista Jacquesin kanssa oli keskustelu, jaoimme kokemuksemme ja ajatuksemme".
She remains a grand lady of the cinema, both classic and modern - whose every films we await with the same pleasure. sure.
Hän uskalsi sekoittaa elokuvissaan laji­tyyppejä, ja siten hän on jäänyt elämään brit­tiläisen elokuvan hyvin omaperäisenä persoo­nallisuutena.
Flickorna by Mal ZETTERL.
Mal ZETTERLING elokuvasta Filekorna
In France, and preceding by several years the first "Nouvelle Vague" films, Agnès Varda (born in 1928) makes La Pointe Courte in 1954, which is to be the begin ning of a remarkable career.
Muutamia vuosia ennen ensimmäisiä "uuden aallon elokuvia" vuonna 1928 synty­nyt ranskalainen Agnès Varda teki elokuvan La Pointe Cowrie, joka valmistui vuonna 1954.
Trained as a photographer, she anticipates the defining principles of the movement which was to drastically change the aesthetics and content of cinema.
Tämä elokuva oli Vardan hyvin merkittävän tuotannon ensimmäinen teos.
And in response to F. Truffaut's challenge: "Anyone can be a film-director!" - while "knowing nothing about film-making" - she makes her first film.
Ammatiltaan valokuvaajana hän ennakoi uuden aallon suuntauksen perusperiaatteita, jotka tulivat myöhemmin mullistamaan elokuvataiteen sisällön ja estetiikan.
"I hardly went to the cinema before age 26 when I shot La Pointe Courte.
"En käytännössä katsoen käynyt eloku­vissa ennekuin 26­vuotiaana, jolloin tein La Pointe Courten.
I had only seen perhaps ten films in all.
Olin nähnyt ehkä yhteensä 10 elokuvaa.
My family did not go when I was a girl, then as an adolescent I admired the cinema...
Perheeni ei käynyt katsomassa niitä, kun olin lapsi, mutta teini­iässä arvostin teat­teria.
It was crazy because I had neither cultural reference, nor pragmatic examples in cinema.
Elokuvan tekeminen oli hullua, koska minulla ei ollut elokuvan tekemiseen tarvitta­vaa kulttuurista viihtekehystä, eikä käytännön esimerkkejä.
And yet, I filmed without any complexes and that was certainly a fabulous opportunity" (excerpt from an interview published in "Jeune Cinéma", May 1992).
Kuitenkin kuvasin elokuvan ilman ongelmia ja se todella oli huomattava onni" (katkelma "Jeune Cinema" ­julkaisussa toukokuussa 1992 olleesta haastattelusta).
During the influential years of that period, Mai Zetterling asserts her free spirit.
Tämän aikakauden vai­kutuspiirissä Mai Zetterling (1925­1994) toi esiin fantasioi­taan.
Born in Sweden, Mai Zetterling (1925-1994) discovers the theatre and, at the young age of 15, commences training in acting at the National Theatre in Stockholm.
Zetterling syntyi Ruotsissa vuonna 1925, ja aloitti hyvin nuorena, 15­vuotiaana, Tukholman Kansallisteatterissa näyttelijäkou­lutuksensa.
It is a film directed by Alf Sjöberg from a scenario by Ingmar Bergman, Hets (1944), that leads to her discovery on the big screen.
Hän esiintyi ensimmäisen kerran valkokankaalla Alf Sjöbergin ohjaamassa ja Ingmar Bergmanin käsikirjoitukseen perus­tuvassa elokuvassa Hets (1944).
Soon afterwards, Rank Organisation in Great Britain offers her a seven year contract.
Pian tämän jälkeen englantilainen Rank Organisation