natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It should be noted that the value of broadband ultrasound velocity and attenuation measurements in monitoring the response to treatment has not been validated and that although there is evidence that these measurements can be used to predict fracture risk in elderly women, their predictive value in younger women and their ability to monitor the effects of therapy remain to be established (Glüer, 1997).
On otettava huomioon, että ultraäänimittauksien arvoa ei ole hoitovasteen seurannassa validoitu, ja vaikka onkin näyttöä siitä, että näitä mittauksia voidaan käyttää ikääntyneiden naisten murtumariskin ennakoimiseen, nuorten naisten osalta niiden ennusteellinen arvo ja niiden hoitotehon seurantakyky on vielä määrittämättä (Gliier, 1997).
Table 4.1: Clinical and historical risk factors for osteoporosis
Taulukko 4.1: Osteoporoosin kliiniset ja potilaan taustaan liittyvät riskitekijät
Premature menopause Primary or secondary amenonhoea Primary or secondary hypogonadism in man Previous fragility fracture Glucocorticoid therapy Maternal history of hip fracture Low body weight Cigarette smoking Excessive alcohol consumption Prolonged immobilisation Low dietary calcium intake Vitamin D deficiency
Naissukupuoli Ennenaikaiset vaihdevuodet Ikä Primaarinen tai sekundaarinen amenorrea Hento ruumiinrakenne Miesten primaarinen tai sekundaarinen hypogonadismi Aasialainen tai kaukaasialainen rotu Aikaisempi luun hauraudesta johtuva murtuma Glukokortikoidihoito Äidin lonkkamurtuma Alhainen paino Tupakointi Runsas alkoholinkäyttö Pitkäaikainen vuodelepo Vähäinen kalsiumin saanti Dvitamiinin puute
Table 4.2: Methods for the assessment of bone mass
Taulukko 4.2: Luumassan arviointimenetelmät
Dual energy X-ray absorptiometry (DXA)
Kaksienergiainen röntgenabsorptiometria (DXA)
Single energy X-ray absorptiometry (SXA)
Yksienergiainen röntgenabsorptiometria (SXA)
Single photon absorptiometry (SPA)
Yksienergiainen gammaabsorptiometria (SPA)
Quantitative computed tomography (QCT)
Kvantitatiivinen tietokonetomografia (QCT)
0 Broadband ultrasound attenuation (BUA)
0 Luun kaikututkimus (ultraäänimittaus)
EDE = effective dose equivalent For comparison: effective dose equivalent of an X-ray of the lumbar spine is 550 pSv and the annual natural background exposure is 2400 pSv.
Vertailua varten: lannerangan röntgenkuvan tosiasiallinen annosekvivalentti on 550 pSv:tä ja vuosittainen taustasäteilystä saatava annos on 2 400 pSv:tä.
Long-term heparin therapy
Euroopan Unionissa vuoden 1997 puolivälissä
Previous fragility fracture
Ξ Lonkan ja selkärangan laitteet
Monitoring of therapy
■ Kyynärvarren laitteet o
Acknowledgement: Thanks to the Bone Density Equipment Manufacturers for providing the data
Kaatumisten ennaltaehkäisy ja niiltä suojautuminen
PREVENTION OF OSTEOPOROTIC FRACTURES
Tarkkoja arvioita kaatumisten yhteiskunnalle aiheuttamasta rasitteesta on mahdotonta saada, koska ei ole johdonmukaista menetelmää todentaa kaatumisia, jotka eivät johda fyysisiin vammoihin.
Management of the patient with osteoporosis may include both non-phannacological and pharmacological interventions; in the following sections the efficacy and financial consequences of such approaches are discussed.
1995), tällä hetkellä ei ole vakuuttavaa näyttöä siitä, että kaatumisriskien vähentämiseen tähtäävät toimenpiteet vähentäisivät lonkkamurtumariskiä.
5.1 Non-pharmacological interventions
5.1.2.1 Kaatumiseen vaikuttavat riskitekijät
Nutritional factors, particularly vitamin D and calcium, and physical exercise have multiple effects, influencing peak bone mass, age-related bone loss and muscle strength; a number of measures can be taken to reduce the risk of falling, as described below, whereas hip protectors reduce the risk of hip fractures occurring after a fall.
Myötävaikuttavia tekijöitä ovat lisääntynyt puutteellisesta proprioseptiosta (asento- ja liikeaistihavainnosta) johtuva huojuminen, heikentynyt näkö, vähentynyt liikunta ja heikentynyt fyysinen kunto, hidastunut kävelynopeus, lyhyemmät askeleet ja muut käynnin häiriöt, jalkojen epämuodostumat, sopimattomat jalkineet, krooniset sairaudet ja lääkkeiden käyttö (alkoholi mukaan lukien). Mitä enemmän heikentäviä tekijöitä on, sitä suuremmaksi kaatumisriski kasvaa.
5.1.1 Nutritional factors
Siten eräässä tutkimuksessa (Graafmans ym.
These have been described in detail in Chapter 3.
5.1.2.2 Kaatumisten etiologia
Falls are defined as events which result in the conscious subject coming to rest inadvertently on the ground.
Tasapaino, joka on olennainen tekijä kaatumisen välttämisessä, riippuu useiden järjestelmien oikeasta toiminnasta, mihin saattavat vaikuttaa iästä riippuvat muutokset tai sairaudet.
Excluded from this definition are falls resulting from loss of consciousness, onset of paralysis, an epileptic seizure or violent trauma.
Pystyasennossa tasapainoa pitää yllä aistien tarjoama tieto tilankäytöstä, aisteista tulevan tiedon käsittely keskushermostossa ja lihas-luurankojärjestelmän suorituskyky (Alexander, 1994).
Falls are common in the elderly; about 30% of individuals older than 65 years fall each year (approximately 17 million Europeans).
Riittävä näkökyky on vanhusten tasapainon kannalta erityisen tärkeä.
The incidence of falls increases exponentially with age in the elderly and is higher in women than in men.
Ikääntymiseen liittyy usein heikentynyt näön tarkkuus, lisääntynyt häikäistymisalttius ja syvyyshavainnon virheellisyys, ja henkilöt, jotka kaatuvat, tekevät usein virheitä tosiasiallisten vaaka- ja pystyasentojen määrittämisessä.
50% of individuals aged over 80 years will fall and the incidence increases three-fold in residents of long-term care institutions for the elderly (Lauritzen, 1997).
Näkökyky voi edelleen heikentyä sairauden, esimerkiksi harmaakaihin, viherkaihin tai makularappeuman seurauksena.
Vision may further decline as a result of disease, for example cataract, glaucoma or macular degeneration.
liikeaistihavainnosta kärsiviä ja sopivien jalkineiden käyttöön tulisi kiinnittää huomiota.
Defects in vestibular function should also be treated where possible.
Käynnin ja tasapainon harjoittaminen voi myös olla avuksi (Hopkins ym.
Gait and balance training may also be helpful (Hopkins et al, 1990; Hu & Wollacott, 1994). A number of disorders are associated with increased risk of falling through their effects on balance.
1990; Hu & Wollacott, 1994). Useat sairaudet vaikuttavat tasapainoon ja siten lisäävät kaatumisriskiä.
These include cardiac anhythmias, cerebrovascular disease, dementia, Parkinson's disease and cerebellar disorders.
Tällaisia sairauksia ovat sydämen rytmihäiriöt, aivoverenkierron sairaudet, dementia, Parkinsonin tauti ja pikkuaivojen sairaudet.
Postural hypotension, resulting either from disease or drugs, also increases the risk of falls.
Myös asentoon liittyvä joko sairaudesta tai lääkityksestä johtuva alhainen verenpaine lisää kaatumisriskiä.
Low muscle mass both increases the risk of falling and reduces the effectiveness of the associated protective response.
Vähäinen lihasmassa lisää kaatumisriskiä sekä vähentää kaatumiseen liittyvän suojavasteen tehoa.
• Psychosocial factors
• Psykologis-sosiaaliset tekijät
Factors relating psychosocial condition and lifestyle to falls have not been studied in detail.
Psykologis-sosiaalisen tilan ja elintapojen vaikutuksia kaatumisiin ei ole tutkittu yksityiskohtaisesti.
35% of elderly people with no history of falls and 50% of those who have fallen in the past are afraid of falling.
Kaatumista pelkää 35 prosenttia vanhuksista, jotka eivät ole aikaisemmin kaatuneet ja 50 prosenttia niistä, jotka ovat kaatuneet aikaisemmin.
Fear of falling may reduce daily activities and thereby increase the risk of falls and lead to social isolation.
Kaatumisen pelko voi vähentää päivittäisiä toimintoja ja lisätä siten kaatumisriskiä sekä johtaa sosiaaliseen eristyneisyyteen.
Predisposing factors are previous falls, especially when ability to rise unassisted from the floor is compromised.
Aikaisemmat kaatumiset ovat altistavia tekijöitä, erityisesti silloin kun kyky nousta ylös lattialta omin avuin on huonontunut.
Fear may further decrease the autonomy of the elderly and may lead to institutionalisation (Arfken et al, 1994).
Pelko voi ennestään vähentää vanhusten omatoimisuutta ja johtaa laitoshoitoon (Arfken ym. 1994).
• Drugs and alcohol
• Lääkkeet ja alkoholi
Drugs are the most important modifiable risk factor for falls (Ryynänen, 1994).
Lääkkeet ovat tärkein kaatumisiin vaikuttava ja muutettavissa oleva riskitekijä (Ryynänen, 1994).
According to some reports any drug treatment may lead to a cumulative increase in the risk of falling; the higher the number of drugs, the greater the risk.
Joidenkin raporttien mukaan mikä tahansa lääkehoito voi lisätä kaatumisriskiä, ja mitä suurempi lääkkeiden määrä on, sitä suurempi on myös riski.
These relationships are affected by the diseases for which the drugs are prescribed, which may also be independent risk factors for falling.
Näihin yhteyksiin vaikuttavat sairaudet, joihin lääkkeitä määrätään ja jotka voivat myös olla itsenäisiä kaatumisen riskitekijöitä.
Many of the drugs commonly used by elderly people have sideeffects which predispose to falls.
Useilla vanhusten yleisesti käyttämillä lääkkeillä on kaatumiselle altistavia sivuvaikutuksia.
These include dmgs prescribed for cardiovascular diseases which may induce muscular weakness and postural hypotension, anti-inflammatory drugs and analgesics with central nervous system sideeffects and sedatives.
Näihin kuuluvat sydän- ja verisuonitauteihin määrätyt lääkkeet, jotka voivat aiheuttaa lihasheikkoutta ja asennosta riippuvaa alhaista verenpainetta, tulehduslääkkeet ja kipulääkkeet, jotka vaikuttavat myös keskushermostoon sekä rauhoittavat lääkkeet.
Long-acting sedatives are the only drugs proven to increase the risk of fractures.
Pitkävaikutteiset rauhoittavat lääkkeet ovat ainoita, joiden on osoitettu lisäävän murtumariskiä.
Drug consumption increases with age and is greater in women than men.
Lääkkeiden käyttö lisääntyy iän myötä ja naiset käyttävät lääkkeitä enemmän kuin miehet.
People aged more than 65 years comprise 15% of the population but consume half of prescription medications.
Yli 65-vuotiaita on 15 prosenttia väestöstä, mutta he kuluttavat puolet reseptilääkkeistä.
Among the elderly, two-thirds take at least one drug every day, the average being two.
Vanhuksista kaksi kolmasosaa käyttää päivittäin vähintään yhtä lääkettä ja keskimäärin kahta.
In nursing homes almost all residents are on medications, on average 45 per day, although in some nursing homes a real effort has been made to reduce them (Cummings et al, 1991).
Lähes kaikki hoitokodeissa asuvat saavat lääkehoitoa, keskimäärin 45 lääkettä päivittäin, vaikka joissakin hoitokodeissa on paneuduttu lääkkeiden määrän vähentämiseen (Cummings ym. 1991).
Regular adjustment and, where possible, reduction of medications should therefore be strongly recommended.
Säännöllistä lääkityksen tarkistamista ja sen vähentämistä mahdollisuuksien mukaan olisi siten suositeltava voimakkaasti.
Alcohol abuse can lead to falls at all ages.
Alkoholin väärinkäyttö voi johtaa kaikenikäisten ihmisten kaatumiseen.
In old people, the risk of falling may be increased by interaction of alcohol and other risk factors, especially medications.
Vanhoilla ihmisillä kaatumisriski voi kasvaa alkoholin ja muiden riskitekijöiden, erityisesti lääkeaineiden, yhteisvaikutuksesta.
Although alcohol intake is generally lower in elderly than in younger people, other risk factors present in the elderly may augment the effects of alcohol including interaction with medications.
Vaikka vanhukset käyttävät alkoholia yleisesti nuorempia vähemmän, muut olemassa olevat riskitekijät voivat lisätä alkoholin vaikutuksia, mukaan lukien alkoholin nauttiminen yhdessä lääkkeiden kanssa.
It should be noted that alcohol may be the cause of frequent or otherwise unexplained falls.
On otettava huomioon, että alkoholi voi olla usein tapahtuvien tai muutoin selittämättömästä syystä tapahtuvien kaatumisten syy.
5.1.2.3 Environmental factors
5.1.2.3 Ympäristötekijät
The indoor environment is of particular importance for the many elderly confined to their homes.
Olosuhteet sisätiloissa ovat erityisen tärkeitä niille lukuisille vanhuksille, jotka ovat sidottuja koteihinsa.
However, no specific risk factors have been identified in the homes of patients who fall as opposed to those of non-fallers. (Clemson et al, 1996).
Kaatuvien potilaiden kotona ei kuitenkaan tunnistettu erityisiä riskitekijöitä, kun oloja verrattiin niihin koteihin, joissa asukkaat eivät ole kaatuneet (Clemson ym. 1996).
Several campaigns have been designed to inforni the public about environmental risk factors, although even if these factors are reduced, falls will still occur because intrinsic risk factors are predominant in old age.
Useita kampanjoja on laadittu ympäristön riskitekijöistä tiedottamiseksi, vaikka näitä riskitekijöitä vähennettäessäkin kaatumisia silti tapahtuu, koska sisäsyntyiset riskitekijät ovat vanhemmalla iällä yleisiä.
The environment in institutions is very dangerous for potential fallers and there is a high fracture incidence; specific risk factors include a long distance from bed or chair to toilets, physical restraints like bed rails and unstable side tables.
Laitosympäristö on erityisen vaarallinen mahdollisille kaatujille, ja murtumia tapahtuukin laitoksissa paljon. Erityisiin riskitekijöihin kuuluvat pitkä etäisyys sängyn tai tuolin ja WC:n välillä ja fyysiset rajoitukset kuten sängyn laidat tai epävakaat yöpöydät.
Improvement of town planning, traffic conditions and the accessibility of public transport is helpful for everyone with a handicap, including the elderly.
Kaupunkisuunnittelun, liikenneolosuhteiden ja julkisen liikenteen käyttömahdollisuuksien parantaminen auttaa kaikkia, joilla on liikuntarajoitteita, mukaan lukien vanhukset.
For example, older people have difficulty crossing streets as traffic lights do not generally provide sufficient time for slowmoving people to cross and uneven paving stones increase the likelihood of falls.
Vanhojen ihmisten on esimerkiksi vaikea ylittää katua, koska liikennevaloissa ei yleensä jää hitaasti liikkuville ihmisille tarpeeksi aikaa kadun ylittämiseen, ja mukulakivet lisäävät kaatumisten todennäköisyyttä.
Attention, therefore, should be paid to these and other environmental factors known to increase the risk of falls (Lilley et al, 1995).
Siksi olisi kiinnitettävä lisää huomiota näihin ja muihin elinympäristöön liittyviin tekijöihin, joiden tiedetään lisäävän kaatumisriskiä (Lilley ym. 1995).
5.1.2.4 Management of fallers
5.1.2.4 Kaatumisten hallinta
• Assessment of individual cases
• Yksittäisten tapausten arviointi
Medical history and physical examination should focus on specific issues related to falls as discussed above.
Lääketieteellisen taustan tarkastelussa ja fyysisessä tutkimuksessa tulisi keskittyä edellä mainittuihin kaatumiseen liittyviin seikkoihin.
Balance and ability to function during daily activities should be assessed.
On syytä arvioida tasapaino ja toimintakyky jokapäiväisissä askareissa.
Sway testing is important but needs further evaluation in clinical practice.
Huojumistesti on tärkeä, mutta se vaatii lisäarviointia kliinisessä käytössä.
Results from the Nordic Research on Ageing Studies in Jyväskylä, Finland, Göteborg, Sweden and Glostrup, Denmark showed that sway is closely related to vision, vibration and muscle strength and predicts falls (Era et al, 1997).
Pohjoismaisen ikääntymistutkimusryhmän (Nordic Research on Ageing Studies) Jyväskylässä Suomessa, Göteborgissa Ruotsissa ja Glostrupissa Tanskassa saamat tulokset osoittivat, että huojuminen liittyy läheisesti näkökykyyn, tärinään ja lihasvoimaan, ja sen avulla voidaan ennustaa kaatumisia (Era ym. 1997).
• Rehabilitation
• Kuntoutus
As a history of falling is the most important single predictor of future falls, comprehensive assessment of underlying causal factors should be undertaken.
Koska kaatumistausta on tärkein yksittäinen tulevia kaatumisia ennustava tekijä, sen syitä olisi arvioitava kattavasti.
Falls are multifactorial and some of the medical conditions causing them may be conectable.
Kaatumiset johtuvat useista tekijöistä, ja jotkin niiden taustalla olevista lääketieteellisistä syistä voivat olla korjattavissa.
Balance training has been shown to be effective in the elderly in controlled trials.
Vanhusten tasapainoharjoittelu on osoittautunut kontrolloiduissa tutkimuksissa tehokkaaksi.
Special techniques are necessary to improve muscle strength, vestibular function and central adaptation.
Erityismenetelmiä on välttämätöntä kehittää lihasvoiman, tasapainoelimen toiminnan ja keskushermoston sopeutumisen parantamiseksi.
Apart from these specific measures, fall rehabilitation follows the principles of geriatric rehabilitation and most fallers improve with treatment of medical conditions which cause weakness, pain and anxiety.
Näitä erityistoimia lukuun ottamatta kuntoutuksessa noudatetaan geriatrisen kuntoutuksen periaatteita, ja useimpien kaatumispotilaiden tila paranee heikkoutta, kipua ja ahdistuneisuutta aiheuttavien sairauksien hoidon myötä.
It is important to promote early restoration of balance and mobility, particularly in older patients who have been confined to a bed or chair.
On tärkeää edistää varhaisessa vaiheessa erityisesti sänkyyn tai pyörätuoliin sidottuina olleiden vanhempien potilaiden tasapainon ja liikuntakyvyn palautumista.
The patient should practice functional exercises such as transferring from chairs and toilets, walking on all types of surfaces and climbing stairs.
Potilaan olisi harjoiteltava toimintoja kuten pyörätuoleista ja WC:stä siirtymistä, kävelemistä kaikenlaisilla pinnoilla ja portaiden nousemista. Parhaassa tapauksessa
• Hip protectors
• Lonkkasuojukset ukset
Any bone will break if the force is strong enough, but reducing the impact of the force may prevent fracture.
Mikä tahansa luu murtuu, jos siihen kohdistuva voima on tarpeeksi suuri, mutta voiman vaikutuksen pienentäminen voi estää murtuman.
Experiments have shown that energy absorption in soft tissues over the hip may be reduced up to 75% during a fall; this may partially explain the reduced risk of hip fracture in obese subjects.
Tutkimuksissa on osoitettu, että energian absorboituminen lonkan ympärillä olevassa pehmytkudoksessa voi kaatumisen aikana alentua 75 prosenttia, mikä osittain saattaa selittää, miksi ylipainoisten henkilöiden lonkkamurtumariski on alentunut.
On average, women having a hip fracture weigh 5 kg less and have 30% less fat over the hip than age/height/weight-matched controls.
Lonkkamurtuman saaneet naiset painavat keskimäärin 5 kg vähemmän ja heillä on 30 prosenttia vähemmän rasvakudosta lantiossa kuin iän ja pituuden suhteen kaltaistetut verrokit.
In addition, men in nursing homes have an increased risk of hip fracture (30%) compared to women (25%), because of the greater amount of fat over the hip in women .
Lisäksi hoitokodeissa asuvien miesten lonkkamurtumariski on lisääntynyt (30 prosenttia) verrattuna naisten riskiin (25 prosenttia), koska naisilla on enemmän rasvaa lonkan seudulla.
Hip protectors have been developed to attenuate the impact force sustained by a fall on the hip; these act by absorbing the impact energy and/or shunting the energy away from the trochanter into the sunounding tissues.
Lonkkasuojukset on kehitetty vaimentamaan kaatumisen aiheuttamaa lonkkaan kohdistuvaa voimaa. Suojukset toimivat absorboimalla iskuvoimaa ja/tai suuntaamalla energian pois trokanterista (reisiluun sarvennoinen) ympäröiviin kudoksiin.
In a randomised controlled study of elderly residents of nursing homes, Lauritzen et al (1993) reported a 53% reduction in hip fractures in the group assigned to wear external hip protectors.
Satunnaistetussa kontrolloidussa tutkimuksessa, johon osallistui hoitokodeissa asuvia vanhuksia, Lauritzen ym. (1993) raportoivat lonkkamurtumien vähentyneen 53 prosenttia lonkkasuojuksia käyttävässä ryhmässä.
More recent studies tend to confirm these findings, but compliance is generally poor and requires encouragement (Ekman et al, 1997).
Viimeaikaiset tutkimukset näyttäisivät vahvistavan nämä havainnot, mutta suojusten käyttömyönteisyys on yleensä huono ja niiden käyttöön on kannustettava (Ekman ym. 1997).
• Other measures
• Muut keinot
An alami canied by an individual cannot prevent a fall, but ensures quick assistance and provides confidence.
Kannettava hälytyslaite ei ehkäise kaatumista, mutta se takaa avun nopean saapumisen ja lisää itseluottamusta.
Some preventive home visits have focused on falls and structured home visits have been evaluated in several clinical trials (Hendriksen et al, 1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter et al, 1992). Outcomes influenced were, among others, hospital admissions, bed days and emergency calls. Interviews help to discover problem areas and to make decisions about actions and follow-up. A few community-based trials have shown an effect on fractures (Ytterstad, 1996). General recommendations for preventing falls and avoiding environmental hazards are listed in Table 5.1
1984; Carpenter & Demopoulos, 1990; Vetter ym. 1992). Vaikutukset näkyivät muun muassa sairaalahoitoon ottamisessa, sairaalahoitopäivissä ja päivystyskäynneissä. Haastattelut auttavat löytämään ongelmakohdat ja tekemään päätöksiä toimista ja seurannasta. Muutamissa yhteisötutkimuksissa on osoitettu näiden toimenpiteiden vaikutukset murtumiin (Ytterstad, 1996). Yleiset suositukset kaatumisten ennaltaehkäisyä varten ja ympäristöstä aiheutuvien vaarojen välttämiseksi on lueteltu taulukossa 5.1
Exercise transmits loads to the skeleton by at least two mechanisms: direct impact from weightbearing exercise and muscle contraction.
Liikunta kuormittaa luita ainakin kahdella tavalla: kuormittavan liikunnan suoralla vaikutuksella ja lihasten supistumisen välityksellä.
Complete immobilisation is associated with loss of up to 40% of total bone mass whereas weightbearing exercise results in site-specific increases in bone mass.
Täydellisen vuodelevon yhteydessä luumassan väheneminen voi olla kokonaisuudessaan jopa 40 prosenttia, kun taas kuormittavan liikunnan seurauksena luumassa kasvaa kuormituspaikoissa.
However, in contrast to the magnitude of the skeletal effects of immobilisation, the amount of bone that can be gained by increasing the level of exercise in active individuals is very small. (Snow et al, 1996; Marcus, 1996).
Verrattuna täydellisen vuodelevon aiheuttamiin luustovaikutuksiin se luun määrä, jota voidaan kasvattaa lisäämällä liikunnan määrää aktiivisilla henkilöillä on kuitenkin hyvin pieni. (Snow ym. 1996; Marcus, 1996).
There is some evidence that the effects of calcium and exercise on peak bone mass are additive (Kanders et al, 1988).
Jonkin verran näyttöä on siitä, että kalsium ja liikunta lisäävät toistensa vaikutusta luumassaan (Kanders ym. 1988).
It should also be noted that vigorous exercise programmes in premenopausal women may have adverse effects on bone mass as they may induce gonadal insufficiency.
Tulisi myös ottaa huomioon, että ennen vaihdevuosia naisten rankat harjoitusohjelmat voivat vaikuttaa haitallisesti luumassaan, sillä ne voivat aiheuttaa sukurauhasten vajaatoimintaa.
Cross-sectional studies have demonstrated positive conelations between past and/or present levels of physical activity and bone mineral density in postmenopausal women (Gauthier et al, 1992; Recker et al, 1992; Eickhoff et al, 1993).
Poikkileikkaustutkimuksissa on havaittu positiivinen korrelaatio vaihdevuosiiän ohittaneiden naisten aikaisemman ja /tai nykyisen liikunnan määrän ja luun mineraalitiheyden välillä (Gauthier ym. 1992; Recker ym. 1992; Eickhoffym. 1993).
However, cross-sectional studies may be biased by a number of confounding factors and prospective data are necessary to demonstrate definitively the effects of physical activity on bone mineral density.
Poikkileikkaustutkimukset voivat kuitenkin olla epäluotettavia monien sekoittavien tekijöiden vuoksi, ja tarvitaan prospektiivista aineistoa osoittamaan lopullisesti liikunnan vaikutus luun mineraalitiheyteen.
5.1.3.1 Effects of exercise on postmenopausal bone loss
5.1.3.1 Liikunnan vaikutukset vaihdevuosien jälkeiseen luumassan vähenemiseen