natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the beginning we were in an experimental phase.
Sitten keskityimme arkistojen kehittämiseen.
Then our concerns related to preservation, we wanted to keep the information in a process of memorisation and conservation of this heritage.
Halusimme varastoida tietomme myöhempää käyttöä varten ja säilyttää kulttuuriperintöä.
To that end, we started archives and we are beginning to put it all on computers in order to make it available to outside researchers and professionals by creating documentation and a data bank.
Siksi me loimme arkistot, joita alamme nyt tietokoneistaa asettaaksemme ne tutkijoiden ja ulkopuolisten ammattilaisten käyttöön. Perustamme muun muassa tietopankin ja tie topalvelun.
We began the Festival with the participation of the Swedes and Germans, so Europe was already present at the start of the Festival.
Eurooppa oli esillä jo festivaalien alussa, kun vierainamme oli ruotsalaisia ja saksalaisia.
Then came the truly fascinating Russian women.
Myöhemmin mukaan tulivat todella jännittävät venäläiset naiset, joilla valitettavasti nykyisin on paljon vaikeuksia.
Unfortunately for them, it is not very easy right now.
Sitten huomion keskelle nousi Tsekkoslovakia.
Then Czechoslovakia became a centre of attraction.
Kaikki eurooppalaiset eivät nimittäin välttämättä tule Euroopan unionin maista, vaan maan tieteellisestä Euroopasta.
They are not necessarily EU countries, I am talking about geographic Europe.
Kolmena peräkkäisenä vuonna ohjelmassa oli erityisosasto, jonka nimi oli "eurooppalaiset".
Three years in a row, we organised a special section called "The Europeans" and we systematically invited five or six women filmdirectors from different countries and asked each of them to invite the person of their choice.
Kutsuimme siihen joka vuosi eri maista yhteensä viisi tai kuusi naisohjaaja, joita pyysimme kutakin tuomaan mukanaan toisen, itse valitsemansa henkilön.
The result was rather extraordinary as they all generally invited a woman technician from their team.
Mainiota oli se, että naisohjaajat kutsuivat yleensä jonkin teknisistä työtovereistaan.
We have had costume designers, screenplay writers, editors...
Niinpä mukaan tuli muun muassa puvustajia, käsikirjoittajia ja leikkaajia.
Some invited other women film-directors, Suzanne Osten suggested Agnieszka Holland, the very young film-director Agnès Varda, Daisy Lamothe, Helma Sanders, Kira Mouratova, as well as Jacqueline Veuve invited their editors.
Jotkut kutsuivat mukaansa toisen naisohjaajan: Suzanne Osten toi Agnieszka Hollandin ja Agnès Varda erään hyvin nuoren naisohjaajan. Daisy Lamothe, Helma Sanders, Kira Mouratova, sekä Jacqueline Veuve kutsuivat elokuviensa leikkaajan.
It is interesting because the editor is inseparable from their work.
Se oli hyvä ajatus, sillä leikkaaja on erottamaton osa ohjaajan työtä.
A single black director, an Englishwoman, invited her producer: Maureen Blackwood who invited Nadine Marsh-Edwards.
Eräs englantilainen musta naisohjaaja ainoana kutsui mukaan elokuviensa tuottajan. Hän oli Maureen Blackwood ja tuottaja Nadine Marsh-Edwards.
Hence, the chain was reproduced: the director and her team.
Niin paikalla oli koko ketju: ohjaaja ja hänen työryhmänsä.
In the future, we want to continue the exploration and research on women in the cinema, then capitalise on that information - not in the business sense, but in terms of utilising and re-activating the archives.
Eurooppa on siis keskeinen aihe naisten elokuvafestivaaleilla, joilla alusta lähtien olemme esittäneet uusia, ennennäkemättömiä elokuvia.
It is also a question of rehabilitating the films, and not only the information surrounding the films.
Haluamme edistää niiden pääsyä elokuvateattereihin ja televisioon.
We want to incite film libraries to start restoration, to open the boxes and not to put women filmmakers at the end of the list.
Aina festivaalien jälkeen kuudesta seitsemään elokuvaa ostettiin jatkolevitykseen.
For the coming years, we want to integrate the new technology (we started to do this with the planning for "Nouvelles Images" in 1994 and 1995), with the idea that the cinema's second century started in the same way.
Vaikeina aikoina se oli tärkeää eurooppalaisille naisohjaajille ja he kiittävät meitä vieläkin.
For the moment, the two worlds are flirting with each other (cinema and computer), but we are following the domain of "virtual" very closely.
Tänä vuonna ohjelmassamme on intialainen osasto, jossa Eurooppa on esillä epäsuorasti, sillä eräs sen aiheista on intialaiset naiset Euroopassa.
We also hope to produce some publications and even some CD-ROMs on the work that we're doing.
Aiomme jatkaa samalla linjalla muun muassa seuraavilla aiheilla: turkkilaiset siirtolaiset Saksassa, pohjois-afrikkalaiset naiset Ranskassa sekä pakistanilaiset ja intialaiset naiset Englannissa ja Alankomaissa.
We need to communicate our information to others and we have had many requests, but for the time being we're unable fulfil them.
Kansallisuuksien sekoittuminen ja niiden vaikutus toisiinsa kiinnostavat meitä elokuvien aiheina.
We wish to pursue our activity year round which is why we organise tours, "ready-made" programmes like the Alice Guy-Blaché tour for example, which might soon be accompanied by a conference.
Festivaalit ovat myös hyvä tutkimus kenttä alan ammattilaisille, sekä miehille että naisille, jotka haluavat verrata elokuvatuotannon rakenteita eri maissa, vaikkapa Englannissa ja Saksassa.
So, to ofrer programmes and conferences, produce books and CD-
Englannissa naisoh-
So Europe is indeed at the heart of the Festival and we have always sought to show unedited, undistributed films.
Lähivuosina aiomme ottaa käyttöön uuden teknologian mahdollisuuksia.
The Festival tries to favour their screening in theatres and on television.
Aloitimme sen jo vuosina 1994 ja 1995 ohjelmalla, jonka nimi on "uudet kuvat".
When the Festival is over, about six or seven films are bought for transmission.
Tarkoituksemme on alkaa elokuvan toinen vuosisata uuden teknologian parissa.
European filmmakers, in these difficult times, are still leading the way.
Elokuvan ja tietokoneen maailmat koskettavat jo nyt toisiaan.
In the Indian section that we're organising this year, Europe is indirectly present as we're also interested in the dias pora of Indians in Europe.
Seuraamme tarkoin virtuaalitekniikan kehitystä. Haluaisimme myös toimittaa työtämme koskevia julkaisuja ja jopa CD-ROM -levyjä.
We are going to systematically work in that direction, for the Turkish immigrants in Germany, for example, the North African women in France, the Pakistanis and Indians in England and the Netherlands...
Mielestäni työstämme tulee tiedottaa ulkomaailmalle. Saammekin paljon kyselyjä, joihin emme kuitenkaan voi tällä hetkellä vastata.
The mix of populations and the influence of one group on the other in film production interests us very much.
Haluamme pitää toimintaamme yllä ympäri vuotisesti.
The Festival is also an effective instrument for professionals who want to compare production structures in England, in Germany...
Siksi järjestämme kiertueita ja niin kutsuttuja "avaimet käteen" -ohjelmistoja, kuten esimerkiksi Alice Guy-Blaché'n kiertueen, jota pian saattaa seurata konferenssi.
For example, in England, women filmmakers don't have much
huhti, touko, kesäkuu 1996 · nro 43
the centenary of cinema department and the European Union.
elokuvan vuosisata kaupunki, Val­de­Marnen departementti ja Euroopan unioni.
So, I think we are viewed favourably in terms of the quality of our work, but that leaves a feeling of insecurity which returns each year.
Vaikka uskon, että työmme laatua pidetään hyvänä, epävarmuuden tunne toistuu joka vuosi.
money, but they have structures, co-operatives and a very efficient form of collective collaboration contrary to France where that only exists for video.
jaajien käytettävänä ei ole suuria summia rahaa, mutta heillä on tukenaan hyvät raken­teet ja osuuskunnat sekä tehokas yhteisölli­nen työskentelytapa.
That attitude of cooperation is being introduced somewhat in France in the new generation leaving FEMIS.
Asenne yhteistoimintaa kohtaan kehittyy kuitenkin pikkuhiljaa ranskalaisten ohjaajien uuden, FEMIS:stä lähteneen sukupolven kes­kuudessa.
Arnaud Desplechin's team works very willingly on Pascale Ferran's film and vice-versa.
Arnaud Desplechin ja hänen työ­ryhmänsä työskentelevät mielellään Pascale Ferranin elokuvassa ja päinvastoin.
It's a trend that arises during periods of financial difficulty, but I think it is a good thing.
Rahoituksellisesti vaikeina aikoina yhteistyö lisääntyy, ja mielestäni se on aivan oikein.
Favouring Europe at the Festival is almost done naturally because we're lucky enough that Europe is trying to constitute a single entity while preserving its cultural diversity.
Eurooppalaisuus on mukana festivaaleilla lähes itsestään. Syynä on Euroopan yhdenty­minen siten, että se onneksi säilyttää kult­tuurillisen monimuotoisuutensa.
Europe also allows me to practice solidarity through specific sections.
Erityisosas­tojen avulla voimme osoittaa myös euroop­palaista yhteisvastuullisuutta.
For 1997 we're contemplating a section on the Balkans which would take into account the entire geographic area tried by war in former Yugoslavia.
Vuodeksi 1997 suunnittelemme osastoa, jossa esittelemme Balkanin elokuvatuotantoa, joka on jäänyt entisessä Jugoslaviassa riehuneen sodan jal­koihin.
We would like to help women filmmakers bullied, broken, censured and scarred by the war in their lives and in their art.
Haluaisimme auttaa naisohjaajia, joita on ahdistettuja lannistettu,joiden elokuvia on sensuroitu ja joiden elämä ja taide riutu­vat sodan takia.
The driving force of our motivation comes from the very material that we handle.
Innoituksemme voima tulee itse siitä aineistosta, jota käsittelemme.
There is such a discovery of temperaments, of personalities that I feel fortunate to be able to view the pre-screening of films, to have the pleasure of discovering these films, to elaborate programmes so that there is meaning in it.
Tunnen olevani etuoikeutettu voidessani kohdata työssäni suuria persoonallisuuksia ja saadessani katsel­la elokuvia ennen niiden ensi­iltaa.
Trajectories take shape like that of the young Judith Cahen with whom I recently organised a debate and who made "La Croisade" by Anne Buridan.
Nautin hyvien elokuvien löytämisestä ja ohjelmisto­jen laatimisesta.
For her it is marvellous.
Työni on merkityksellistä.
She is twenty-something, she is making her first film totally from the motivation and the will to bring thought and awareness into all of her relationships with others.
Judith Cahen on noin 20­vuotias ohjaaja, joka täynnä sisäistä voimaa tekee ensimmäisen elokuvansa ja tahtoo siten tuoda uuden heräämisen kaik­kiin ihmissuhteisiinsa.
The magic of cinema is at work and the work of women filmmakers allows us to dream, makes us better people, changes us and enriches us.
Elokuvan taika toimii ja naisohjaajien työ vie meitä eteenpäin, parantaa meitä, muuttaa meitä, rikastuttaa meitä.
If I get the Festival moving, I am also moved by its films.
Jos minä pidän yllä festivaalia, sen elokuvat kantavat minua.
It is a feeling of great excitement each and every time.
Se on mieltä ylen­tävä, jatkuvasti uudistuva tunteeni.
In general, women filmmakers don't let us down and that justifies my own work.
Ja vielä: naisohjaajat eivät petä meitä. Se on tarpeeksi hyvä syy jatkaa työtäni.
It is funny, because after eighteen years I could abandon this job, which carries heavy responsibilities with it.
­ Vieläkö nautitte ja innostutte työstänne festi­vaalien johtajana?
The Festival's structure is associative, which implies a certain precariousness and a need for financing measures.
Työmme rikkaus on ryhmässä, joka sitä tekee.
We don't have any security in terms of our budget, despite the dedication of our partners.
Festivaali­järjestön työntekijät ovat innostuneita ja uskollisia.
The work is carried out in teams and that is also what gives it its esteem.
Kumma kyllä vielä paljonkin, vaikka 18 vuoden jälkeen voisin jo jättää tämän ras­kaan ja vastuullisen työn.
The Festival team is engaged and devoted.
Festivaalit on jär­jestö.
Each collaborator, man or woman, takes an interest in this systematic research of films.
Se merkitsee epävarmuutta ja jatkuvaa ponnistelua varojen hankkimiseksi.
The historical importance of it makes it a fascinating task.·
Vaikka kannattajamme ovat uskollisia, tulomme eivät ole varmat.
In this perspective, we also call to your attention the film by one of these critics, Laura Mulvey, Riddles of the Sphinx (1977), which questions the notion of pleasure at the cinema and addresses the "myth" of maternity.
Festivaali­järjestöä auttavat muutamat Ranskan ministeriöt, Créteü'n the Sphinx (1977), joka kyseenalaisti kysy­myksen elokuvan kuvaamasta nautinnosta ja käsitteli äitiyden "myyttiä".
Although in England there have been fewer films influenced by feminist values (in a sense, they were the ones who sparked off the movement with the films of Jill Craigie and Kay Mander in 1945), this is compensated by the considerable historical research done on women's films from the past, and a near systematic rereading of films considered to be "male chauvinist" in cinema.
Englannissa oli vähemmän naisasian kan­nalta merkittäviä elokuvia (tietyllä tavalla, englantilaiset elokuvat olivat ensimmäisiä, jotka irrottautuivat naisasialiikkeestä, kuten Jill Craigie ja Kay Mander vuonna 1945).
A critical streak inspired by work done in American universities developed across the channel with the aim of giving women filmmakers the legitimate recognition they justly deserve.
Tätä kompensoi kaikki naiselokuvan histo­rialliseen tutkimukseen liittyvä työ ja sovinis­tisiksi miellettyjen elokuvien puolisystemaat­tinen uudelleentulkinta.
We should mention, for example: Ginette Vincendeau, Berenice Reynaud (French critic living in the United States), Rosalind Coward,Yvonne Tasker...
Amerikkalaisissa yli­opistoissa tehty tutkimus innoitti Iso­Britanniassa kehittynyttä kriittistä suuntausta, ja legitimoi naisohjaajien teot ja oikeudet.
See also the issue of the review Cinémaction (no. 67 - 1993) - 20 years of feminist theories on the cinema.
Näiden naisten joukossa olivat Ginette Vincendeau, Bérénice Reynaud (ranskalai­nen kriitikko, joka asui Yhdysvalloissa), Rosalind Coward, Yvonne Tasker, ja on syytä mainita myös Cinemaction­julkaisun nume­ro 67­1993, jossa kerrotaan feministisen elo­kuvan teorioista 20 vuoden ajalta.
Great actresses also contributed to the movement, such as Delphine Seyrig (deceased in 1990) - the unforgettable actress in the films of Marguerite Duras and Ulrike Ottinger, Jane Fonda during her militant period, Romy Schneider in the films of Claude Sautet, Marina Vlady, Hanna Schygulla, Angela Winkler, Aurore Clément in the films of Chantal Åkerman, Barbara Sukowa, Krystina Janda in the films of Andrzey Wajda and Helma Sanders-Brahms, Glenda Jackson, notably in the film Business as Usual (1987) by Lezli-An Barrett (today involved in politics in her own country)...
Suuret näyttelijättäret myöskin vaikuttivat tähän suuntaukseen kohdistuneeseen kiin­nostukseen. Esimerkkeinä mainittakoon Delphine Seyrig, (kuoli vuonna 1990), joka näytteli unohtumattomasti Marguerite Durasin ja Ulrike Ottingerin elokuvissa,Jane Fonda naisaktivistikautensa aikana, Romy Schneider Claude Sautet'n elokuvissa, Marina Vlady, Hanna Schygulla, Angela Winkler ja Aurore Clément Chantal Akermanin elokuvissa, Barbara Sukowa, Krystina Janda Andrzej Wajdan ja Helma Sanders­Brahmsin elokuvissa, Glenda Jackson, erityisesti Lezli-An Barrettin elo­kuvassa Business as Usual (1987) (nykyään mukana maansa politiikassa).
Jj¡fiomen of ¿j
Guroopan naiset­ julkaisut
23, she is the first woman director in tele­vision where she directs various programmes.
naiset Euroopan elokuvahistoriassa mäinen televisio-ohjelmien naisohjaaja Espanjassa, ja hän ohjasi useita ohjelmia.
In 1968, she receives her diploma from the E.O.C.
Vuonna 1968 hän valmistui E.O.C:sta (virallinen elo kuvakoulu) jossa hän myöhemmin opetti.
(Official School of Cinema) where she later teaches. In the early eighties she becomes Director­
80luvun alussa Pilar Mirosta tuli Espanjan kulttuuriministeriön elokuvaalan toimitusjohtaja, jonka jälkeen vuosina 1987-1994 hän toimi Espanjan radion ja television toimi tusjohtajana.
Delphine SEYRIG in Dorian Gray by Ulrike OTTINGER
Delphine SEYRIG Ulrike OTTINGERIN elokuvassa Dorian Gray
Emigration cinema
Siirtolaisuus elokuvataiteessa
European cinema is also emigration cin­ema, and a Portuguese woman once said that on her arrival in France, she felt as though she were "lost in the forest".
Euroopan elokuvataide on myös siirtolaisten elokuvaa. Eräs portugalilainen nainen on sanonut, että päivänä, jolloin hän saapui Ranskaan, hän huomasi olevansa kuin "eksynyt metsään".
North African, Black African, Turk, Portuguese... whose families came to Europe generations ago have profoundly questioned the dominant cultures.
Maghreb-maista, eli Algeriasta, Tunisiasta, Marokosta ja muualta Afrikasta tulleet siirtolaiset sekä turkkilaiset, portugali laiset, jne. siirtolaiset, jotka ovat asuneet Euroopassa useiden sukupolvien ajan, ovat syvällisesti kyseenalaistaneet valtakulttuurin
In Spain, Pilar Miro, born in Madrid in 1938, experiences censorship already by her second film El Crimen de Cuenca (1979) which looks at the famous case of an innocent political prisoner who is tor­tured to death by the Civil Guard in 1918.
Espanjassa Pilar Miro, joka syntyi Madridissa vuonna 1938, sai tuntea sensuurin heti toisen elokuvansa El Crimen de Cuenca jälkeen (1979). Tämä elokuva käsitteli tunnettua, viattomana tuomittua poliittista van kia, jonka Espanjan kansalliskaarti kidutti kuoliaaksi.
The film is prohibited.
Tämä elokuva sai suuren suosion Espanjassa.
Pilar Miro is con­demned to six years in prison by military security, but the film becomes one of the great successes of Spanish cinema and her sentence is repealed.
Elokuvan esittäminen kiellettiin ja sotilaspoliisi tuomitsi Pilar Miron kuudeksi vuodeksi vankeuteen.
From the very start, her career is an exceptional one.
Elokuvasta tuli kuitenkin suuri menestys Espanjassa ja tuomio kumottiin.
Film­director and actress, Portugal for another shooting.
Ohjaaja ja näyttelijä, Portugali
Because of such edu cation which is open to the learning of for
Woman in the Moon (A. Kimberley), esiinnyin englannin kielellä.
­ Maria, you are a young actress and director in Portuguese cinema, how did you go about acquiring a European, and now international, stature?
- Maria, te olette nuori portugalilainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja, miten olette saavuttanut curoopanlaajuisen ja nykyisin kansainvälisen maineen?
eign languages, I can accept and even find a certain equilibrium in these numerous experiences.
Vieraiden kielien opettelemisen ansiosta minun on mahdollista hyväksyä monia uusia kokemuksia ja löytää tietty tasapaino niiden välille.
­ What is the situation of women in Portuguese cinema?
- Mikä on naisen asema portugalilaisessa elokuvassa?
κ: of the theatre and cinema in the films of Chantal Åkerman, Christine Laurent, Benoît Jacquot, Suzane Schiffman, Michel Deville or Philippe Kaufman, Maria De Medeiros is a superstar (a very discreet one) in Portugal.
tunnetaan teatteri- ja elokuvanäyttelijänä Chantal Akermanin, Christine Laurentin, Benoît Jacquotin, Suzane Schiffmanin, Miche! Deviilen tai Philippe Kaufmanin elokuvista.
She is also the director of the full­length film La Mort du Prince (1991).
Hän on myös itse ohjannut pitkän eloku van La Mort du Prince (1991).
Portugese culture has always looked out­wards.
Kuten kaikkialla maailmassa, miesohjaajia on enemmän kuin naisohjaajia.
People easily speak two or three languages.
Kuitenkin Portugalissa on myös nuori naisohjaajien sukupolvi.
Films are not dubbed and we already see them in their original language as children.
Pidän paljon Teresa Villeverdestä, jonka kanssa tein elokuvan Deux Frères, ma soeur (1994).
People read a lot of foreign literature.
Hän on lapsuudenystäväni ja meillä on paljon yhteisiä muistoja. Elokuvalla Deux Frères, ma soeur voitin Venetsian filmi-
I came to France at the age of i8 to pursue my studies at the university in Paris.
Portugalilainen kulttuuri on aina ollut ulospäinsuuntautunutta.
I studied philosophy and I entered the Conservatory to learn theatre.
Siellä puhutaan helposti kahta, kolmea kieltä.
I started with French film­makers like Chantal Åkerman and Christine Laurent for film and Brigitte Jacques for theatre.
Elokuvia ei jälkiäänitetä ja jo aivan pienet lapset katselevat niitä alkuperäisversioina.
Recently, for The Woman on the Moon (A. Kimberley), I acted in English.
Portugalissa luetaan paljon vierasmaalaista kirjallisuutta.
As everywhere else in the world, there are more men making films than women.
Luulen siten, että Portugalin kulttuuri on jo tässä suhteessa kansainvälinen "ammatti".
But there is a young generation of women film­makers which includes Teresa Villaverde with whom I made Deux Frères, ma soeur (1994), who I like very much.
Tulin Ranskaan i8-vuotiaana opiskelemaan Pariisissa yliopistossa.
In fact, she is a childhood friend and we share many memories.
Opiskelin filosofiaa, ja pääsin konservatorioon opiskelemaan teatteritaidetta.
That is the film for which I won the award for Best Actress at the Venice Film Festival.
Olen työskennellyt yhdessä ranskalaisten naisohjaajien, kuten Chantal Akermanin, Christine Laurentin kanssa elo kuva-alalla, ja Brigitte Jacquesin kanssa teatterin parissa.
It is Teresa's second film where
Äskettäin elokuvassa The huhti, touko, kesäkuu 1996 · nro 43
the centenary of cinema retrograde values with regard to women.
elokuvan vuosisata selvästi taantumuksellisen naisnäkökulman paluu.
Personally, I never felt it necessary to be a feminist because my mother was one and I grew up with the impression that every thing had been acquired and therefore I could live peacefully.
Henkilökohtaisesti ei ole koskaan tun tenut tarvetta olla feministi. Äitini nimittäin oli feministi ja olen kasvanut käsityksessä, että kaikki on jo saavutettu ja että voisin elää rauhallisesti.
In the films of some male directors, even young ones, I sense a machismo that my father would never have dared take.
Tiettyjen, myös hyvin nuorien ohjaajien elokuvissa voi havaita piirteitä machoista, jollainen isäni ei koskaan uskaltanut olla.
We are going backwards.
Olemme palaamassa taaksepäin.
Suburban films, for example, do not show women, they have been taken out as if they didn't exist, while in real Ufe they live with great courage in the suburbs.
Esikaupungeista kertovissa elokuvissa ei esimerkiksi kuvata naisia, heidät on leikattu pois, ikäänkuin heitä ei olisi olemassa, vaikka nykypäivän elämässä naiset elävät rohkeasti esikaupungeissa.
There is a fear of others, and that fear is at the origin of social rejection.
Muita ihmisiä pelätään, ja tämä pelko on syynä kasvavaan yhteiskunnalliseen syrjintään.
I owe to my leftist par ents my ability to get close to others and my curiosity of what others are.
Olen vasemmistolaisilta vanhemmiltani perinyt kyvyn lähestyä muita ihmisiä ja olen utelias selvittämään millaisia he ovat.
But there are also some good surprises in men's cinema, for example Almodovar who succeeds beautifully in portraying women - who tries to understand them, give them dignity and respect.
Miesten tekemissä elokuvissa on myös myönteisiä yllätyksiä ja mielestäni Almodovar onnistuu erinomaisesti puhumaan naisille, yrittää ymmärtää heitä, ja kuvata heidät arvokkaina ja kunnioitettavina.
she confirms the absolutely important role she plays in Portugal's young and new cinema.
festivaaleilla parhaan näyttelijän palkinnon.
There are several other women film makers whom I have not worked with and who are making a name for themselves in Portugal like Ana Luisa Guimarães.
Portugalissa on myös lukuisia naisohjaajia, joiden kanssa en ole työskennellyt, kuten Ana Luisa Guimarães.
Otherwise, it is the women producers who are increasing in number and even when men are the producers, they tend to give the more demanding jobs to women.
Toisaalta on useita naistuottajia, ja samoin kun miespuoliset tuottajat, hekin antavat merkittävää vastuuta naisille.