natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This works very well in Portugal because women have an ease with communication, seduction, and I think in some situations, feminine charm works wonders.
Tämä toimii hyvin Portugalissa, koska naisilla on kyky kommunikoida ja vie tellä. Luulen, että tietyissä tilanteissa naisen charmi voi saada aikaan ihmeitä.
As regards production and financial games, women also know how to be tough and they manage to negotiate difficult projects and win at that level as well.
Naiset osaavat myös olla sitkeitä tuotantopuolella ja raha-asioissa, he pärjäävät vaikeissakin neuvotteluissa ja menestyvät myös tällä alalla.
At the moment, there is a woman advisor to the Prime Minister for Cultural Affairs whose name is Maria Joao Seixas.
Portugalin kulttuuriministerin neuvonantajana on tällä hetkellä nainen nimeltä Maria Joao Seixas.
She has a great deal of experience in cinema, a lot of taste, and we are lucky to have her at that post.
Hänellä on elokuva-alalta laaja kokemus ja hyvä maku ja on meidän onnemme, että hän on tuossa toimessa.
- European filmmakers (such as Wim Wenders) have made films in Portugal.
- Eurooppalaiset ohjaajat (kuten Wim Wenders) ovat tehneet elokuvia Portugalissa.
A very large film studio is being built right now in Lisbon.
Tällä hetkellä Lissaboniin rakennetaan erittäin suurta elokuvastudiota.
At what level can Portugal contribute to European cinema?
Millä tavalla Portugali voi uudistaa eurooppalaista eloku vataidetta?
Yes, but there are also problems in diffusing it and it's unfortunate, for example, that Teresa Villaverde's films haven't been on Parisian screens.
Kyllä, mutta on myös ongelmia elokuvien levityksessä ja olen pahoillani siitä, että esimerkiksi kahta Teresa Villaverden elokuvaa ei ole esitetty Pariisin elokuvateattereissa.
For the most part, it is a question of Portuguese production.
Suurelta osin tämä johtuu portugalilaisesta tuotannosta.
There is a paradox in your question which is going to make you laugh, but the unique quality in Portuguese cinema is exactly that... its incredible uniqueness (we laugh!), and its boldness.
Kysymyksenne sisältää paradoksin, joka varmasti saa teidät nauramaan, mutta portugalilaisen elokuvan omaperäinen piirre on juuri...sen uskomaton omaperäisyys (nauramme) ja sen rohkeus.
I think that Portugal is one of the last countries where you can make the films you want to make.
Luulen, että Portugali on eräs viimeisiä maita, jossa uskalletaan vielä tehdä sellaisia elokuvia kuin halutaan.
We can risk surprising things which are no longer possible in a system based on profitability.
Meillä on rohkeutta toteuttaa hämmästyttäviä asioita, jotka eivät enää ole mahdollisia kannattavuuteen perustuvassa järjestelmässä.
I have just finished shooting a film by the director Joaquim Leitão called Adam and Eve, which seems rather novel to me and which tells the story of a very competent but stressed television reporter who wants to have a baby.
Tein ohjaaja Joaquim Leitaon kanssa elokuvan Adam et Eve, jonka aihe vaikuttaa minusta melko tuoreelta. Elokuva kertoo hyvin pätevästä, mutta rasittuneesta televisiotoimittajasta, joka haluaa lapsen.
It is a commercial film aimed at the general public, but whose portrayal of today's lifestyle seems to me to be very real istic and modern.
Adam et Eve on kaupallinen elokuva, suunnattu suurelle yleisölle, mutta sen näkökulma nykyajan elämään tuntuu minusta oikealta ja modernilta.
In a way we are the heirs of Bunuel, and if Bunuel today wanted to put two donkeys in a piano, I think Portugal is the only place he could do it.
Olemme tietyllä tavalla Bunuelin perillisiä ja jos Bunuel haluaisi tänään toteuttaa mielikuvituksellisia tekojaan luulen, että Portugali olisi ainoa paikka, jossa hän voisi sen tehdä.
If films have been made in Portugal it is for economic and cultural reasons.
Jos elokuvia tehdään Portugalissa, siihen on taloudellisia ja kulttuurisia syitä.
But there is a fascination for what the country can put across, the culture, the hospitality of the people...
Portugali kiehtoo kuitenkin myös kulttuurinsa ja ihmisten vieraanvaraisuuden vuoksi.
The Portuguese, strangely enough, resemble Czeckovians or Russians, in that they can be depressed and funny at the same time.
Portugalilaiset kumma kyllä muistuttavat Tsehovin henkilöhahmoja tai venäläisiä ihmisiä siinä, että he voivat olla masentuneita ja huvittavia samanaikaisesti.
The landscapes are also very beautiful.
Maisemat ovat myös hyvin kauniita.
All of these are good reasons to go and shoot films in Portugal.
Kaikki tämä antaa hyvän syyn tehdä elokuvia Portugalissa.
But it is also less expensive to film there, because there are some very advantageous production structures.
Se on myös halvempaa, koska tuotantorakenne on hyvin edullisita.
In addition to that, as I said earlier, the technicians speak several languages which makes things easier.
Toisaalta, kuten alussa sanoin, tekninen henkilökunta on hyvin kielitaitoista ja se helpottaa asioita.
The film A Monte Do Principe (1991), which I showed at the Créteil Festival, was shot at Tobis, an old studio in Lisbon.
Elokuva A Monte do Principe (199t), jonka esitin Créteü'n elokuvafestivaaleilla tehtiin Toboissa, Lissabonin entisessä elokuvastudiossa.
It is a very moving place which was very important in its time, a kind of Cinecittà with artificial lakes.
Se on hyvin liikuttava, ennen muinoin hyvin merkittävä paikka, eräänlainen Cinecittà tekojärvineen.
But now there is only a hangar, a few trees and a laboratory close to the airport and so it's noisy.
Nykyään siellä ei kuitenkaan ole kuin halli, muutama puu ja laboratorio, jotka sijaitsevat lentokentän lähellä. Siksi siellä on melko meluista.
Before, it was outside of Lisbon, but now there are low-income-family housing units around and it is like a little box of dreams surrounded by urban misery.
Aiemmin tämä paikka oli Lissabonin ulkopuolella, mutta nykyään sen ympärillä on vuokrataloja ja se on kuin kaupungin kauhujen ympäröimä pieni keidas.
So it's a good thing that a big studio is being built, but this one shouldn't disappear because it's so charming.·
On hyvä, jos rakennetaan iso studio, mutta tätä ihastuttavaa paikkaa ei saa hävittää. ·
- What is your opinion of the image of liberated women in the cinema?
- Mitä mieltä olette naiskuvasta elokuvataitees-
It is odd, but I sense in cinema and per haps in modern society a return to very
Omituista kyllä, mielestäni elokuvissa ja ehkä myös nykypäivän yhteiskunnassa näkyy
« o e O «
8i uroopan naiset- julkaisut
Women's path through European film history
naiset Euroopan elokuvahistoriassa naisten keskuudessa.
Coloured Children (1989) and Welcome to the Terrordome (1995) by Ngozi Onwurah, a brilliant film­maker whose mother was English and father Nigerian, and who questions her own being, while not forget­ting her origins.
Englantilaisen äidin ja nigerialaisen isän tytär, loistava ohjaaja Ngozi Onwurah tutkiskelee itseään elokuvissa Best Wishes (1988), Coffee Coloured Children (1989) ja Welcome to the Terrordome (1995), unohtamatta alkuperäänsä.
Lesbian and dedicated feminist, Pratibha Pärmar (of Indian origin) made several films, including Khush (1991) and Taboo (1992) before becoming involved in Warrior Marks (1993), a film denounc­ing the pain of the excision of young girls.
Vakautunut feministi ja lesbo, intialaisyntyinen Pratibha Pärmar teki puolestaan useita elokuvia, kuten Khush (1991), tai Taboo (1992) ennen elokuvaa Warrior Marks (1993).
The film, which is an argument against the prac­tice of sexual mutilation, is taken from the best seller by Alice Walker "Possessing the Secret of Joy".
Tämä elokuva, joka perustuu Alice Walkerin best-selleriin "Possessing The Secret of Joy" tuo esille tuskan, jota pienten tyttöjen klitoriksen poistaminen heille aiheuttaa.
If emigration has existed in cinema since its very beginning, (see certain chapters in this dossier), it was only in the seventies that it became a separate film movement, taking its due place in national cinemas.
Vaikka siirtolaiset ovat vaikuttaneet eloku vaan sen alkuajoista lähtien (ks. muut luvut), vasta 70-luvulla he muodostivat elokuvan erityisen suuntauksen, joka lunasti paikkansa kansallisen elokuvataiteen joukossa.
One of the first women's films to take into account Algerian emigration to France was Annie Tresgot's Les Passagers (1971), selected by the Critic Week at the Cannes Festival.
Eräs ensimmäisiä naiselokuvia, joka kiinnitti huomiota algerialaisiin maahanmuuttajiin Ranskassa oli Annie Tresgot'n elokuva Les Passagers (1971). Se nimettiin Cannesin elo kuvafestivaaleille.
It is a report which avoids delica­cy in order to speak respectfully of the lives of Algerian workers.
Elokuva ei kuvaa siirtolaisuutta sentimentaalisesti, vaan kertoo kunnioituksella algerialaisten työläisten elämästä.
A Cloche­pied sur les frontières (1976) by Mohand Ben Salama and Monique Martineau addressed the particular problem of the acculturation of children of the second generation, and Le Voyage de Selim (1978) by Regina Martial is a piece of fiction on the amorous rela­tionship of an Arab and a French woman.
Mohand Ben Salaman ja Monique Martineaun elokuva A Cloche-pied sur les frontières (1976) kertoi toisen sukupolven siirtolaislasten erityisestä kulttuurilliseen sopeutumiseen liittyvästä ongelmasta.
This film was applauded by North Africans as it portrayed an Arab who was neither a bum nor violent.
Regina Martialin elokuva Le Voyage de Selim (1978) on kuvitteellinen tarina arabimiehen ja ranskalaisen naisen rakkaudesta.
In England, it is the independent film industry (in particular the collective "Newsreel") which finances the first films dealing with immigration, in particular Blacks Britannica (1978) directed by David KofF and his Tanzanian wife Musindo Mwinyipembe.
Ranskassa Assia Djebarin elo kuva La Nouba des Femmes du Mont Chenoua (1978) kertoo 30vuotiaan algerialaisen naisen paluusta maahansa kymmenen Ranskassa vietetyn vuoden jälkeen.
With a Marxist perspec­tive, the film shows the black community as the most exploited of the working class.
Djebar on merkittävä rans-kalais-algerialainen professori, kirjailija ja historioitsija, joka itse on kasvanut kahdessa kulttuurissa, ja aina on kiinnittänyt tarkasti huomiota omiin kokemuksiinsa.
It was refused by American television.
Tämä puoliksi omaelämänkerrallinen eloku va voitti Venetsian festivaaleilla kansainvälisen kriitikkopalkinnon.
In France, La Nouba des Femmes du Mont Chenoua (1978) by Assia Djebar tells of the return of a 30 year old Algerian woman to her country after 10 years spent in France.
Näiden joukosta voi erityisesti mainita David Koffin ja hänen tansanialaisen vaimonsa Musindo Mwinyipemben ohjaaman elokuvan Blacks Britannica (1978).
The nearly autobiographical film was made by a well known Franco­Algerian professor, writer and historian who, she too brought up in two different worlds, has always been very attentive to that experience.
Elokuva käsittelee marxilaisesta näkökulmasta mustaa yhdyskuntaa, joka on työväenluokista eniten hyväksikäyetty.
The film received the International Critics'Award in Venice.
Amerikkalaiset kieltäytyivät esittämästä tätä elokuvaa televisiossa. siossa.
Today, this trend which was first a prod­uct of emigration cinema is in the process of acquiring its due respect through big films distributed across Europe such as: Rue Cases­Nègres (1983) and Simeon (1992) by the Martinique native Euzhan Palcy or Les Silences du palais (1994), by the Tunisian Moufida Tlatli.
Nykypäivänä tämä suuntaus, joka aluksi levisi siirtolaisten elokuvista, on parhaillaan saamassa nimeä merkittävissä euroopanlaajuisen levikin saavuttaneissa elokuvissa. Näitä ovat esimerkiksi Martiniqueita kotoisin ole van Euzhan Palcyn elokuvat Rue Cases-Nègres (1983) ja Simeon (1992) tai tunisialaisen Moufida Tlatlin elokuva Les Silences du Palais (1994).
Helma Sanders, with Shirins Hochzeit (1976), makes one of Germany's first films on the everyday lives of Turkish immi­grants.
Helma Sandersin Saksassa valmistunut elokuva Shirins Hochzeit (1976) oli yksi ensimmäisissä elokuvista, jossa kuvattiin turkkilaisten siirtolaisten arkielämää.
As for the Iranian film­maker Farideh Farjan, she makes two films Ouvriers­Hôtes and Mains Bénies in honour of the 20,000 Turkish women living in Holland.
Iranilainen ohjaaja Farideh Farjanin omisti puolestaan kaksi elokuvaana Ouvriers-Hôtes ja Mains Bénies 20 000 Hollannissa asuvalle turkkilaiselle naiselle.
These first films clearly sow the seeds of reflection against racism and in favour of the integration of immigrant populations.
Nämä ensimmäiset elokuvat selvästi viitoittivat tietä rasisminvastaiselle ilmaisulle ja puhuivat siirtolaisväestön sopeuttamisen puolesta.
They were descriptive and often filmed as documentaries.
Ne olivat kuvailevia, ja usein dokumentaarisesti kuvattuja.
Later, it is the film­makers, who are generally second generation immigrants, who lead the effort.
Myöhemmät ohjaajat, jotka yleensä olivat toisen polven siirtolaisia, toivat näitä aiheita uudelleen esiin.
But the mix of populations in European countries has also influenced film­makers like Coline Serreau who with Romuald et Juliette (1989) tells the story of a very French CEO who falls in love with his housekeeper ­ a black, West Indian and mother of 5 children.
Euroopan maiden vähemmistöt ovat myös vaikuttaneet tiettyjen ohjaajien, kuten Coline Serreaun elokuviin. Elokuvassaan Romuald et Juliette (1989) Serreau kertoo ranskalaisesta toimitusjohtajasta,joka rakastuu Antilleilta kotoisin olevaan mustaan taloudenhoitajaansa, viiden lapsen äitiin.
More seriously, the films of Doris Dörrie (born in 1955) in Germany have always integrated this dimension and have always been able to open up to irnrni­
Vuonna 1955 syntynyt saksalainen Doris Dörrie on vakavammin liittänyt tämän ulottuvuuden elokuviinsa, jotka ovat aina auen-
For England, we point out Tsiamelo, a Place of Goodness (1983) by Betty Wolpert which traces over four genera­tions the experience of a South African family.
Englannissa Betty Wolpertin elokuva Tsiamelo, a Place of Goodness (1983) seurasi neljän sukupolven ajan etelä-afrikkalaisen perheen vaiheita.
the centenary of cinema where, despite everything, the sense of daily happiness reigns. That environment, that unique ambience is what gives this undoubtedly autobiofilmographic film its charm.
elokuvan vuosisata piiri antaa kaiken viehätysvoiman tälle epäi­lemättä omaelämänkerralliselle elokuvalle.
The same experience inspires Claire Denis in Chocolat (1988) to film her child hood.
Sama seikka kannustaa Claire Denistä hänen lapsuuttaan kuvaavassa elokuvassa Chocolat (1988).
"Ever since I was a httle girl, because I have lived a lot in Africa, I have found there is real beauty in the different ethnic groups..." (Claire Denis - Première, June 1994).
"Aivan pienestä pitäen olen nähnyt etnisissä eroavaisuuksissa todellista kauneutta, koska olen elänyt kauan Afrikassa."
The film-maker reproduces that beauty through the eyes of a young girl who has a mysterious bond with Africa.
Denis kuvasi tätä kauneutta pienen tytön näkökulmasta, jolla oli Afrikan kanssa mysteerisiä salaisuuksia.
Filmed from a child's perspective, Chocolat brings us direcdy into a world void of prejudice, where Blacks and Whites live together almost harmoniously.
"Lapsen ylevyyttä" kuvaileva Chocolat vie katsojat heti alkuun ennakkoluuloista vapaaseen maailmaan, jossa mustat ja valkoiset elävät miltei sopusoinnus­sa.
Finally, the Briton Elaine Proctor in her film Friends (1993) tells of the friend ship of three young girls, a black professor, a white activist and an Afrikaner archaeologist which encounters opposition from all sides: the culture, the mentality and the language.
Englantilainen Elaine Proctor kertoo elo­kuvassaan Friends (1993) kolmen nuoren tytön, mustan nuoren opettajattaren, valkoi­sen aktivistin ja valkoisen etelä­afrikkalaisen arkeologin ystävyydestä.
They fight against the political events rattling Johannesburg society.
Nämä kaikki ovat täysin toistensa vastakohtia kulttuuriltaan, mieletään ja kieleltään.
These films all tell of a different experience of colonisation.
Kaikille näille elokuville on yhteistä se, että ne kuvaavat toisella tavalla kokemuksia siirto­maavallasta.
Through childhood nostalgia, they evoke the sensitive and emotional happiness provoked by the encounter of other cultures and make the political disaster which followed all the more bitter.
Lapsuuden nostalgian avulla ne palauttavat mieleen herkän ja tunteellisen onnellisuuden, joka tulee esiin kulttuurien kohdatessa, ja siten ne tekevät vieläkin katke­rammaksi edessä olevan poliittisen turmion.
grants.
neet siirtolaisille.
Former film critic, writer, film researcher and director known to the young German cinema world, she made Männer (1985) which was an astonishing commercial success with over 5 million film-goers in Germany viewing it.
Dörrie on nuoressa saksalai­sessa elokuvataiteessa tunnustettu entinen elokuvakriitikko, kirjailija, dokumenttieloku­vien tekijä ja ohjaaja. Dörrie ohjasi elokuvan Männer (1985),joka oli hämmästyttävä talou­dellinen menestys.
In the film, the director describes the role play between a neglected husband who becomes an artist and a lover who is an artist and who would like to be the husband...
Se sai 5 miljoonaa katsojaa Saksassa.Tässä elokuvassa Dörrie kuvasi hylä­tyn, taiteilijaksi ryhtyneen aviomiehen ja rakastajan, taiteilijan joka olisi halunnut olla aviomies, välistä roolipeliä.
In Parodies (1986), she tells in a much riskier way of a relationship in crisis.
Elokuvassa Parodies (1986) Dörrie kuvaa paljon roh­keammin erään suhteen kriisiä.
And in 1991, she has another success with Happy Birthday, Türke where her humour becomes much harder, her style more forceful.
Vuonna 1991 hän saavutti uuden menestyksen elokuvallaan Happy Birthday, Türke. Tässä elokuvassa hänen huumorinsa oli pisteliäämpää ja tyylinsä iske­vämpää.
It is a thriller about abrupt changes in tone, the ambiguity of the dissident minority and a disenchanted humour.
Elokuva on salapoliisitarina, jonka sävy on rikkonainen, henkilöhahmot moni­selitteisiä ja huumori pettynyttä.
The hero is a second generation German Turk.
Päähenkilö on Saksassa asuva toisen polven turkkilainen mies.
The eighties
1980­luku
More subtly still, and in an opposite movement, this mix of populations and cultures is at the origin of certain films which question the past and history, for filmmakers such as Brigitte Rouan, Claire Denis or Elaine Proctor.
Tietyt naisohjaajat puolustavat nykyään korkealaatuista elokuvaa, vaikkakaan euroop­palaisessa mittakaavassa heidän elokuvansa eivät aina ylitä rimaa eivätkä arvoituksellisina ­ jopa skandaalinomaisina ­ aina saavuta laa­jempaa levikkiä.
Certain women filmmakers champion high-quality cinema, even if, at the European level, their films do not always make the grade and the mysterious - not to say scandalous - film distribution system. tem.
Vielä taitavammin ja vastakkaista suun­tausta edustaen tietyt elokuvat kertovat väestöstä ja kulttuureista kyseenalaistaen menneisyyden ja historian.
With Outremer (1990), Brigitte Rouan describes her own story as a French child growing up in Algeria in the privileged environment of the colonies on the eve of independence.
Tällaisia ovat esi­merkiksi ohjaajien Brigitte Rouanin, Claire Denisin tai Elaine Proctorin elo­kuvat.
In Germany, where cinema seemed to be losing speed, several important women filmmakers have arrived on the scene.
Saksalainen elokuva näytti jo olevan alamä­essä, mutta sieltä on kuitenkin noussut useita tärkeitä naisohjaajia.
We have mentioned Ulrike Ottinger and Ula Stöckl and we should add Monika Treut (born in 1954).
Heistä on mainittu jo Ulrike Ottinger ja Ula Stöckl, ja tähän jouk­koon voi lisätä Monika Treutin (syntynyt vuonna 1954).
With her whimsical, unbridled style, which pays close attention to formal and visual invention, she founds the "Hyena Production" company in 1984
Treut perusti vuonna 1984 "Hyène­Production" ­ nimisen tuotantoyhtiön toisen ohjaajan, Elfi Mikeschin kanssa. Yhdessä he tekivät hyvin
Together, they make a very eccentric version of Verführung: die Grausame Frau de Sacher-Masoch (1984).
naiset Euroopan elokuvahistoriassa omituisen version elokuvasta Verführung: die Grausame Frau de Sacher-Masoch (1984).
Then,alone,Monika Treut makes My Father is Coming (1990) describing quite humorously a typical Bavarian who visits his daughter in the United States and delves care-free into New York sub-culture.
Tämän jälkeen Monika Treut ohjasi yksinään elokuvan My Father Is Coining (1990), joka kuvaa huumoripitoisesti baijerilaista miestä, joka vierailee tyttärensä luona Yhdysvalloissa ja uppoutuu huoletta New Yorkin alakulttuurien elämään.
This film is representative of a trend in modern German cinema which is poorly appreciated abroad.
Tämä elokuva edustaa nykyajan saksalaista elokuvasuuntausta, joka tunnetaan huonosti ulkomailla.
Det är så mörkt (1992), all of which address ambitious topics: terrorism, don-juanism, the relationship between a neo-nazi and a Jewish psychiatrist...
(1992), jotka kaikki käsittelevät kunnianhimoisia aiheita: terrorismia, don-juanismia, uusnatsin suhdetta juutalaiseen psykiatriin.
There is a process, an "Osten" manner of dealing with the difficulty of a topic, which is to make it current and to give it proximity, associating it with today's society.
Niissä käsitellään "ostenilaisella" tavalla puhumisen vaikeutta, pyritään nykyaikaistamaan elokuvaa ja tuomaan se lähemmäksi nykypäivän maailmaa.
The setting in Tala!
Elokuvan Tala!
Det är så mörkt, has willingly been purified so as to focus on a particularly violent dialogue.
Det är så mörkt ohjaus on tarkoituksellisen yksinkertaistettu, jotta olisi mahdollista kiinnittää huomiota erityisen väkivaltaiseen dialogiin.
In Skyddsängeln, on the other hand, the sumptuous setting accentuates the discomfort and neurosis of the family of a Swedish minister confronted with student riots.
Elokuvassa Skyddsängeln sitä vastoin loistava ohjaus korostaa ruotsalaisen ministerin per heen pahoinvointia ja neurooseja opiskelijamellakoiden aikana.
The great talent of Suzanne Osten is without a doubt her manner of treating Greater History with the means of lesser history, where men - whether they are ministers or terrorists - are above all human beings with feelings, desires and often contradictory emotions.
Suzanne Ostenin erityinen kyky on epäilemättä lähestyä pääaihetta yksinkertaisella tavalla. Hänen elokuvissaan miehet, olivatpa he ministereitä tai terroristeja, ovat ennenkaikkea ihmisiä, jotka ajattelevat, himoitsevat ja tuntevat, usein täysin vastakkaisella tavalla.
The latest film by this talented Swedish film-director is dedicated to John Cassavetes.
On huomattava, että tämä lahjakas ruotsalainen ohjaaja omisti viimeisen elokuvansa John Cassavetesille.
In Sweden, Suzanne Osten (born in 1944) is another young, ambitious filmdirector.
Ruotsissa Susanne Osten (syntynyt vuonna 1944) on samoin nuori, mainitsemisen arvoinen ohjaaja.
After training to be a director of drama and film, she founds in 1960 the "Pocket Theatre", an avantgarde troop that makes Mamma, vårt liv är nu, her first full-length film on the life of her mother, a cinema critic who desperately tried to make films, without succeeding. Then she produces Bröderna Mozart (1986), Livsfarlig Film (1988), Skyddsängeln (1989) and Tala!
Opiskeltuaan näytelmä- ja elokuvaohjaajaksi, hän perusti vuonna 1960 "Pocket Theatre"- nimisen avantgardistisen seurueen, jonka ensimmäinen pitkä elokuva Manuna, vårt liv är nu kertoi Ostenin äidistä, elokuvakriitikosta, joka yritti epätoivoisesti tehdä elokuvia siinä kuitenkaan onnistumatta.
Interview conducted in Stockholm on 4 February 1992 and updated in December 1993.
1992 Tukholmassa ja siltä tuli uudellaan ajankohtainen
My inspiration comes from art, music and from the field of anthropology.
Joulukuussa 1995.
Hollywood films, of course, taught me more than any thing else, but I am continuing to de-mystify the stereotypes so that I can re-use them.
Maalaustaide, musiikki ja antropologia inspiroivat minua.