natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Minne's love life is not a race for pleasure, but rather a discomforting and almost desperate search for femininity. Minne ends up despising all men and displaying her cruel side because no man is able to unveil her true self to her.
naiset Euroopan elokuvahistoriassa miehiä ja osoittautuu julmaksi, koska yksi kään miehistä ei onnistu ilmaisemaan sitä Minnelle itselleen.
"Jacqueline Audry advances with extreme caution around the traps planted by such a specific theme" said Jacques Sicher of her in 1957.
Jacqueline Audry kiertelee äärimmäisellä herkkyydellä näin täsmällisen aiheen sisältämien ansojen ympärillä, huomautti Jacques Sicher vuonna 1957.
- Yon were an important actress in French cinema, what inspired you to become film-director?
- Te olette yksi ranskalaisen elokuvan kuuluisista näyttelijöistä.
same artistic vision and that we enjoy working together.
Miksi halusitte ryhtyä elokuvatuottajaksi?
Next, of course, there is the project itself, but in a sense that goes hand in hand with the rest, flowing naturally from the dialogue that has been established.
Elokuvan aihe on tietenkin myös tärkeä, mutta se kulkee mukana ja kehittyy kuin itsestään, jos vain vuoropuhelu toimii.
A kind of trust is formed with the directors.
Meidän ja elokuvaohjaajien välille syntyy tietynlainen uskollisuus.
I have noticed that we have produced 3 films with Jacques Doillon (La
Huomaan sen muun muassa siitä, että olemme tuottaneet jo kolme Jacques Doillonin elokuvaa: La Drôlesse, La Femme qui pleure, ja La Fille prodigue, jonka hän ohjasi yhdessä Jane Birkinin kanssa; ja kolme Alain Cavalierin elokuvaa: Le Plein de super, Martin et Lea ja L'Etrange voyage.
"We need to speak the same language"
"Meidän tulee puhua samaa kieltä"
- Do you meet many women film technicians in the films you produce?
aniele Delorme on yksi sodanjälkeisen ranska
Yes, more and more, and especially over the past ten years.
Kyllä, aina vain enemmän ja varsinkin viimeisten kymmenen vuoden aikana.
As an actress you are completely dependent on the law of offer and demand.
Näyttelijä on täysin tarjonnan ja kysynnän lain armoilla, koska hän joutuu ottamaan vastaan sitä työtä mitä tarjotaan.
You take what you are offered, and in that way you have very little freedom.
Hänen valinnanvapautensa on rajallinen.
Having a tool to do the things we love allows for the creation of projects, for meetings with interest ing figures...
Jos sen sijaan toimintatapani antaa mahdollisuuden tehdä mitä itse tahdon, valitsen työni ja työtoverinikin itse.
Having said this, cinema is a collective art and therefore you are never alone in making a film.
Elokuva on kollektiivista taidetta, siksi sitä ei koskaan tehdä yksin.
In terms of financing, nothing gets off the ground these days without the sponsorship of at least two television channels.
Rahoituksen hankkimiseksi tarvitaan vähintään kahden televisioyhtiön tuki.
Our production company "La Guèville" has existed since 1961.
Tuotantoyhtiömme "La Guèville" perustettiin vuonna 1961.
I am the one who pushed Yves Robert, my husband, into getting involved in the project.
Se oli seikkailu, johon kannustin puolisoani Yves Robertia.
He was a little hesitant at first, but we finally made La Guerre des boutons (1962) which was a public success.
Alussa hän vähän vastusteli, mutta vuonna 1962 hän lopulta teki elokuvan "La Guerre des boutons".
That first success gave us quite a few financial possibilities and, with its ups and downs, our production company is still functioning.
Siitä tuli yleisömenestys, joka paransi rahoitusmahdollisuuksiamme. Nyt voin vain todeta, että myötä- ja vastoinkäymisistä huolimatta tuotantoyhtiömme toimii edelleen.
We take a certain risk in producing "first films" and films by women filmdirectors (La cote d'amour by Charlotte Dubreuil in 1982, Fréquence meurtre by Elisabeth Rappeneau in 1988...).
Otimme myös riskejä, varsinkin tehdessämme ensimmäisiä elokuviamme ja tukiessamme seuraavien naisohjaajien töitä: Charlotte Dubreuil'n La Cote d'amour (1982) ja Elisabeth Rappeneau'n Fréquence meurtre (1988).
Before, it was mostly men who had technical responsibilities on the set besides the scriptgirl who, as the name indicates, was a woman.
Ennen elokuvastudioissa vain miehet hoitivat teknisiä tehtäviä.
Now, one often sees women assistants to the director.
Poikkeuksena oli script-girl, joka nimensä mukaisesti oli nainen.
We try to offer chances to those who want to launch a career in the business.
Annamme mahdollisuuden niille, jotka haluavat päästä alkuun ohjaajan ammatissa.
When we've been fortunate enough to earn a little money, we enjoy reinvesting in entertainment.
Olemme iloisia, että voimme sijoittaa ansaitsemamme rahat edelleen viihdeteollisuuteen.
But there are risks and we don't win each time out.
Siinä on kuitenkin riskinsä: emme onnistu
- Based on what criteria do you decide to make a film?
Millä perusteella valitsette tuotettavan eloku-
Traditionally, women have formed the majority in make-up or in costume design, but we are beginning to see women in the technical jobs like sound, where they are engineers.
Perinteisesti enemmistö meikkaajista ja puvustajista on naisia, mutta heitä alkaa olla myös teknisissä tehtävissä, kuten äänittäjinä, joilla on tekninen koulutus.
They are also becoming more numerous in photography and focus.
Naisten lukumäärä lisääntyy myös kuvaajan ja tarkentajan tehtävissä.
It is a movement that is well underway, even if they are still a minority.
Kehityksen suunta on selvä, vaikka naiset ovatkin yhä vähemmistönä. tönä.
In 1981, she founds the company "Témoins" to make videobooks on contemporary artists.
Vuonna 1981 hän perusti Témoins-järjestön, joka tuottaa nykytaitelijoista kertovia videokasetteja.
From 1984 to 1994, she holds a seat on the Economic and Social Council.
Vuodesta 1984 vuoteen 1994 hän työskenteli talous- ja sosiaalineuvostossa.
First, there has to be a good relationship with the man or woman who wishes to make the film.
Meidän tulee ensinnäkin tulla hyvin toi meen henkilön kanssa, joka haluaa ohjata elokuvan.
From the time the screen play is written until the film is released, about two years go by during which time we have to live with that person.
Meidän pitää elää hänen kanssaan noin kaksi vuotta, joka elokuvan tuottamiseen tarvitaan laskettuna käsikirjoituksen kirjoittamisesta ensi-iltaan.
So we need to get along with that director, to share the same spirit and to speak the same language.
Meidän tulee tulla toimeen ohjaajan kanssa, jotta sama henki yhdistäisi meidät ja jotta puhuisimme samaa kieltä.
It is important that we share the
On tärkeää, että taiteellinen näkemyksemme on samanlainen ja että meistä on hauskaa työskennellä yhdessä.
I remember at the time everyone around me was astonished at the
huhti, touko, kesäkuu 1996 · nro 43
the centenary of cinema very good distribution and Nadine Trintignant is not an unknown and has proved herself with some ten full­length films.
elokuvan vuosisata järjestyksessä ja Nadine Trintignant on tun nustettu ohjaaja. Hänellä on ohjaajakokemusta yli kymmenestä pitkästä elokuvasta.
I was very moved by her last film Les Fugueuses (1995) and I have always regretted not having worked with her.
Hänen viimeksi ohjaamansa elokuva Les Fugueuses (1995) liikutti minua syvästi.
fact that I could possibly play in a film made by a woman.
Suren sitä, että en voinut työskennellä hänen kans- kuvassa.
They said to me: "You are completely crazy to abandon your career as a theatre comedian to shoot with a woman".
Minulle sanottiin, että olen hullu jättäessäni näyttelijättären ammatin ja menen jonkin naikkosen elokuvaan.
It was unthinkable, and they went on saying: "it is not a job for a woman, cinema is too...athletic, you need to be strong, a woman is incapable of that...etc.
Ihmiset pitivät sitä käsittämättömänä ja perustelivat, että elokuvan ohjaaminen on miesten työtä tai että se on naiselle liian vauhdikasta ja että se vaatii fyysistä voimaa ja nainen ei siihen pysty.
Me, on the other hand, especially because it was an adaptation of Colette, I was certain that Jacqueline Audry would have the sensitivity and the know­how for it.
Minä taas olin varma, että Jacqueline Audrylla olisi riittävä herkkyys ja ammatti taito suoriutua työstään. Olihan kyseessä Coletten kirjaan perustuva elokuva.
I was right, and that experience was followed­up with two other Colette adapta­tions: Mitsou and L'Ingénue libertine.
Enkä pettynyt odotuksissani. Myöhemmin teimme vielä kaksi Coletten teoksiin perustuvaa elo kuvaa: Mitsou ja L'Ingénue libertine.
In cinema, violence is in fashion.
Muulle jää silloin vain vähän tilaa.
You cannot find a film today that doesn't have pools of blood everywhere, murder... and there is hardly room for anything else.
Se selittää, miksi Nadine Trintignantin elokuvat eivät ole menestyneet.
That is how I explain the lack of success for films like that of Nadine Trintignant, or Charlotte Dubreuil La Cote d'amour which we produced and which didn't have the turnout that we had hoped for.
Sama koskee tuottamaamme Charlotte Dubreuil'n elokuvaa La Cote d'amour, jota yleisö ei löytänyt odotetulla tavalla.
­ Do you favour women in the projects you are involved in (in particular, when yon were head of "VAvance sur Recettes" in lotto)?
- Suositteko naisia puolustamissanne hankkeissa? Teittekö niin erityisesti silloin, kun olitte Avance sur Recettes -järjestelmän johdossa vuonna IQ8O?
­ Does Europe and the constitution of European legislation for cinema seem to you like a good tiling?
- Onko Euroopan unioni ja eurooppalaisen elokuvalainsäädännön luominen mielestänne hyvä asia?
Yes, I think we will have to and that such a Europe exists already, but it is trying to find itself through its identities, notably in cinema which is an industry.
Kyllä, mielestäni yhteinen elokuvalainsäädäntö on tarpeen. Ja Eurooppahan on jo ole massa.
Once, three or four years ago, I was the president of the jury for the "Golden Camera" at the Cannes Film Festival.
Eurooppaa etsitään yhteisestä identiteetistä ja varsinkin yhteisestä elokuvateollisuudesta.
I saw the first films that came from all over the world, among them the first European films.
Katselin silloin Euroopan ja koko maailman parhaat elokuvat.
It was very interesting because I saw various aspirations linked to the country of origin and the directors themselves.
Mielenkiintoista oli huomata, että elokuvalla pyritään hyvin vaihteleviin ja erilaisiin tavoitteisiin, jotka riippuvat kunkin ohjaajan taustasta.
Each had its own personality and the film expression was not the same.
Jokaisella ohjaajalla oli oma persoonallisuutensa ja omintakeinen ilmaisutapansa.
No, not necessarily, and I don't wish to be sexist at that level.
En välttämättä. En halua syrjiä ketään sukupuolen perusteella.
But, once again, I have read a few good screenplays written by women, but which are few in number since women screenplay writers (and in this case, future film­directors) are still a minor­ity.
Luin silloin joitakin hyviä naisten kirjoittamia käsikirjoituksia. Niitä oli kuitenkin vähän, sillä naispuoliset elokuvakäsikirjoitusten kirjoittajat, varsinkin jos ajatellaan heitä tulevina ohjaajina, ovat yhä vähemmistönä.
The same is true in politics, industry, in the Economic and Social Council where I held a seat from 1984 to 1994 and even at "Avance sur Recettes" where I was one of the first women to be admitted.
Sama tilanne on politiikassa ja liike-elämässä sekä talous- ja sosiaalineuvostossa, jossa olen työskennellyt vuodesta 1984 vuoteen 1994 ja vieläpä Avance sur Recettes -järjestelmässä, jonka johdossa olin ensimmäinen nainen.
Things are getting better, but sexism still exists even if, personally, I've been able to do the things I've wanted.
Tilanne paranee koko ajan, mutta samanarvoiset mahdollisuudet eivät vieläkään toteudu.
The life of a woman is also children, family, the couple, and I do not regret certain choices made to the detri­ment of my career.
Minä olen kuitenkin saanut tehdä mitä itse haluan. Myös lapset, perhe ja parisuhde kuuluvat naisen elämään.
I don't have the mind­set of a "star", not at all.
Minulla ei ole ollenkaan suuren tähden luonnetta.
­ What is your opinion of the new generation of women film­makers who bave appeared on the French market over the past ten years?
- Mitä ajattelette uudesta naisohjaajien sukupolvesta, joka on tullut Ranskan elokuvamarkkinoille viimeisten kymmenen vuoden aikana?
Who do you have in mind?
Keitä tarkoitatte?
­ Pascale Ferran, Tonic Marshall, but also Sicote Garcia, Claire Denis, Josiane Balasko...
- Pascale Ferran, Tonte Marshall, Nicole Garcia, Claire Denis ja Josiane Balasko jne.
In the future, European cinema will be assisted ­ a necessity in comparison to American cinema.
Tulevaisuudessa eurooppalaista elokuvaa tuetaan.
Institutions such as Eurimage exist, but with them it is very complicated and it takes at least a year to make up a dossier that will be accepted.
Se on välttämätöntä kilpailtaessa amerikkalaisen elokuvan kanssa. Jo nyt meillä on tukijärjestelyltä kuten Eurimage.
For the moment the procedure is very tedious, very administrative, and at my level it doesn't really work. Furthermore, lan­guage is a problem.
Menettely on liian raskas ja virkavaltainen, eikä se edes toimi kunnolla.
You can have foreign actors film in French for example, but even if they speak our language very well, you get the feeling that they have problems expressing themselves correctly.
Ulkomaalaiset näyttelijät voivat puhua ranskaa, mutta vaikka he osaisivat kieltämme hyvin, virheetön ilmaisu on vaikeaa.
I've had the experience with several films shot in English, and even if I speak the language, I could not think in English and that made things difficult for me.
Olen osallistunut useiden amerikan-englanninkielisten elokuvien kuvauksiin. Työ oli vaikeaa, sillä vaikka puhun englantia, en osaa ajatella englanniksi.
One can have exchanges, mix cultures, it's all very inter­esting, but it also depends on the topic being treated.
Näyttelijävaihto ja kulttuurien vuorovaikutus ovat mielenkiintoisia ilmiöitä, mutta niiden hyödyllisyys riippuu käsiteltävästä aiheesta.
The language is the repre­sentative of a country, it is also a person's means of expression and for an actor it is not easy to act in foreign language.
Kieli on kunkin maan sielu ja ilmaisun väline.
Having said this, I am enthusiastic about Europe, the exchange of glances of one country on another. But let me be clear,
Se on myös yksilön ilmaisun väline, siksi näyttelijän ei ole helppo näytellä vieraalla kielellä.
I find them wonderful, whether it is Nicole Garcia who I think is very coura­geous and gutsy or whether it is Claire ­ I truly like the films she has made...
Minusta he ovat suurenmoisia. Esimerkiksi Nicole Garcia on mielestäni erittäin rohkea ja huimapäinen ja Claire Denis on - niin, pidän paljon hänen elokuvistaan.
I do not know of any woman in film directing who makes completely uninteresting films.
En tunne ketään naista, joka olisi ryhtynyt ohjaamaan elokuvia ja tehnyt niistä tylsiä.
I very much like Joyce Bunuel who is a remarkable director.
Pidän Joyce Bunuelista, hän on hyvä ohjaaja.
I also like Nadine Trintignant.
Toinen on Nadine Trintignant, jonka kanssa yritimme aloittaa yhteistä kuvaushanketta.
We tried working on a project together, it lasted one year and then finally nothing became of it because it put people off.
Ponnistelimme vuoden, mutta sitten hanke kaatui, koska aihe ei miellyttänyt ihmisiä.
It was a very dramatic story with a blind man.
Kyseessä oli dramaattinen tarina sokeasta miehestä.
The blind man truly frightened financial partners.
Lopuksi sanoisin, että olen innostunut Euroopasta, olen innostunut niistä katsantokannoista, joita kohtaan rajojen toisella puolella.
European cinema.
naiset Euroopan elokuvahistoriassa valle.
But you cannot ask a Swedish artist to be Italian, a German to be English, a creator is consumed by his lan­guage, his culture, and that is where we are now.·
Emme kuitenkaan voi vaatia ruotsalaista taiteilijaa muuttumaan italialaiseksi tai saksalaista englantilaiseksi.
Europe doesn't yet exist, it's an "idea" and in terms of cinema, it is the addition of several identities interacting.
Ainakin vielä elo kuvaohjaaja elää ja toimii omassa kielessään ja kulttuurissaan. · koskettavat toisiaan.
I think one day a landmark film will provoke the European unity that we seek in cinema.
Mutta uskon, että jonain päivänä jokin onnistunut elokuva saa aikaan yhtenäisyyden, jota koko eurooppalainen elokuvatuotanto toivoo.
We must find a form adapted to that idea, a globetrotter that would be distributed in several countries for example, and if the film is successful it will pave the way to a
Sen toteuttamiseksi on löydettävä sopiva keino, vaikkapa joku henkilö, joka matkustaa eri maihin asiaa edistämään. Jos lippulaivana toimiva elokuva onnistuu, tie avautuu eurooppalaiselle eloku
The contributions made by Colette to the cinema were determining factors.
Colette on kirjoillaan suuresti ohjannut elokuvan kehitystä.
It is with the magnificent Ludwig by Luchino Visconti (Franco­Italian pro­duction from 1972) that Romy Schneider cuts (not without some nostalgia) the umbilical cord that still bound her to Austria.
Luchino Viscontin loistavan elokuvan Ludwig (italialais-ranskalaista tuotantoa vuodelta 1972), ansiosta Romy Schneider katkaisi (ei ilman nostalgiaa) napanuoran, joka vielä kiin nitti hänet Itävaltaan.Tämä elokuva mitätöi ja löi laudalta edeltäjänsä kritiikissä.
This film makes up for the pre­ceding films in terms of critique, because it portrays a brilliant Louis II of Bavaria with his cousin Elisabeth.
Se kuvasi taianomaista Ludwig II Bavarilaista ja hänen serkkuaan Elisabethia.
Meanwhile, Romy Schneider stars in many films with Claude Sautet, but also with Joseph Losey, Otto Preminger, Costa­Gavras, Bertrand Tavernier and Andrej Zulawski.
Romy Schneider teki lukuisia elokuvia Claude Sautetin, Joseph Loseyn, Otto Premingerin, Costa-Gavras'n, Bernard Tavernier'n ja Andrej Zulawskin kanssa.
If, on screen, her destiny was that of the pathetic lesson of a princess turned labourer (in Sautet's version), in real life she bore wit­ness to some particularly cruel and dramat­ic events (her husband's suicide, the atro­cious death of her son...).
Vaikka elokuvissa hänen onnistumisensa on ollut liikuttavaa uuden opettelemista prinsessasta roolista työläisnaisen osaan (Sautet'n elokuva), elämässään Romy Schneider on kokenut erityisen tuskallisia tragedioita (mm. hänen aviomiehensä itse murha, poikansa kauhea kuolema).
"I've been knocked down a lot life", she repeated, "happiness is slipping through my fingers like sand".
"Elämä kolhii minua", on hän sanonut, "onni valuu sormieni lävitse veden lailla".
Nevertheless, Romy Schneider remains a radiant actress, with great profes­sional and human courage moreover, an anti­star in the true sense of the word (but for her American period where she is one of the last stars to sign a contract in true Hollywood tradition for The Victors (1963) by Carl Foreman).
Hän oli todellakin "anti-tähti" sanan varsinaisessa merkityksessä (lukuunottamatta hänen Amerikassa oleskeluaikaansa, jolloin hän oli eräs viimeisistä tähdistä, jotka kirjoittivat sopimuksen Hollywoodin perinteiseen mal liin tehdäkseen Carl Foremanille elokuvan The Victors (1963)).
With the dream recovered the present can be forgotten in the splen­dour of the Viennese Court.
Arkipäivän huolet unohtuivat Wienin hovin loistossa ja unelmissa.
With radiant womanly­childlike beauty (at 17 years of age), Romy Schneider (1938­1982) brings to life the Empress Elisabeth of Austria.
Romy Schneider (1938-1982) oli säteilevän kaunis lapsinainen, Itävallan keisarinna Elisabeth (hän oli 17-vuotias).
The films in themselves are child­like fairy tales (necessary ones) that are played for free in schools. Though they distort historical reality somewhat, they allow spectators to dream of an idyllic innocence belonging to the imagination (especially of little girls).
Nämä elokuvat ovat itsessään lapsellisia tuhkimotarinoita, joita esitettiin ilmaiseksi kouluissa.Vaikka ne vääristävät historiallista todellisuutta, niiden myötä on myös mahdollista uneksia "viattomuuden" ihanteesta, joka kuuluu mielikuvitukseen (erityisesti pienien tyttöjen päiväuniin).
Seeing the "Sissi" tales today, which tell of the "great" sorrow of being princess, one cannot help but think of Lady Di, she too victim of a suf­focating function.
Kun tänä päivänä katselee uudestaan Sissielokuvia, jotka kertovat siitä, miten onnetonta on olla prinsessa, ei voi olla ajattelematta "Lady Di'tä", joka itsekin oli sidottu velvollisuuksiin, jotka tukahduttivat hänet.
Then Sissi's impish revolt takes on another meaning.
Niin Sissin veitikkamainen vallankumous muuttaakin muotoaan.
But after this considerable public success, Romy Schneider became the object of an absolutely odiously slanderous campaign driven by the German press ("the well­endowed virgin", "Austrian with a German passport"...) which evokes certain memories of the ethnic cleansing.
Suunnattoman yleisönsuosion saavuttanut Romy Schneider kärsi saksalaisen lehdistön herjauksista ("hyvin varustettu neitsyt", "Itävaltalainen nainen, jolla on saksalainen passi" jne.) ja siten hänellä oli kiire karistaa harteiltaan debyyttielokuviensa taakka.
She was therefore anxious to renounce her back­ground and choose France to continue her
Hän lähti Ranskaan jatkamaan uraansa: "Tunnen itseni ranskalaiseksi elämäntavaltani ja elämältäni yleensäkin.
In Greece, the State has long disassociat­ed itself with cinema which, until 1954, confined itself to a family, "community" or corporate­type production.
Kreikassa elokuva ei kiinnostanut valtiota pitkään aikaan. Vuoteen 1954 asti elokuva rajoittui perhe-elokuviin, seurusteluelokuviin tai ammattilaisille suunnattuihin eloku viin.
In the early Fifties, about ten films are made, and some thirty at the end of the decade.
1950-luvun alussa tehtiin kymmenkunta elokuvaa ja vuosikymmenen loppupuolella noin kolmekymmentä.
But 1955 is an important date for Greek cinema.
Vuosi 1955 on kuitenkin tärkeä merkkipylväs kreikkalaisessa elokuvataiteessa.
It is the year of the mythical Elefieri Yeneka by Michael Cacoyannis which confirms the exceptional talent of Melina Mercouri as an actress.
Silloin ilmestyi Michael Cacoyannisin ohjaama tarunomainen eloku va Elcfteri Ycneka jossa Melina Mercourista tuli merkittävä näyttelijätär.
The daughter of politicians with local and regional influence (Melina's
Hyvin merkittävien paikallispoliitikkojen tyttärenä (Melinan isoisä oli Ateenan pormestari) Melina kasvoi huhti, touko, kesäkuu 1996 · nro 43
the centenary of cinema big break by Hitchcock in Jamaica Inn (1939), come the Britons Julie Andrews (the spicy Mary Poppins (1964) by R. Stevenson), Julie Christie and Vanessa Redgrave.
Andrews (R. Stevensonin elokuvan Mary Poppins (1964) piristävänä Maija Poppasena), Julie Christie ja Vanessa Redgrave.
grandfather was the mayor of Athens), she grew up in an environment of political confrontation, national crises, civil wars and successive dictatorships.
poliittisten ristiriitojen, kansallisten kirousten, siviilisotien ja peräkkäisten diktatuurien keskellä.
The dazzling beauty also asserted herself through her personality: a rebellious character and a composure which resists the bourgeois prejudice of her countrymen.
Hän oli häikäisevän kaunis, ja se ilmeni myöskin hänen persoonallisuudessaan: Melina oli uhitteleva ja itsevarma henkilö, joka uhmasi kanssaihmistensä pikkuporvarillisia ennakkoluuloja. Se myös näkyy hänen elokuvissaan.
That is how she appears in her films: untameable, anar­chistic, but also tender and loving.
Hän oli lannistumaton nainen, anarkisti, mutta samalla myös lempeä ja rakastettava.
She gives to the cinema the image of a strong, fighting woman (matriarchate oblige!) which becomes a true myth.
Hän loi valkokankaalle kuvan vahvasta ja taistelunhaluisesta naisesta, josta tuli todellinen myytti.
With her, directors passionately defend the woman's cause and, in that respect, it might be that Greece has a lead over the other European cinemas.
Hänen kanssaan työskennellessään ohjaajat puolustivat kiihkeästi naisasiaa ja tällä alueella Kreikka saattoi hyvinkin olla jonkin verran edellä Euroopan muuta elokuvataidetta.