natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Given that codecision has now become the norm for European legislation, the only possible conclusion is that the thinking behind my strategy at that time helped to produce the desired result. Not only did I follow general guidelines, but I also paid heed to smaller points, lessons that I had learnt from my wealth of expe-
Puhemiehenä pidin alusta saakka tärkeänä, että tämä yhteispäätös oikeus myös toteutuu menestyksekkäästi käytännössä ja että parlamentti saa näin ajan myötä vieläkin suuremman toimivallan.
rience in Parliament. At part-sessions, for example, I regularly brought together senior leaders of the Council, the Commission, and Parliament in what is termed the trialogue.
Nyt kun asiasta on tullut sääntö yhteisön lainsäädäntötyössä, on todettava, että tuolloiset strategiset kaavailuni ovat tuottaneet tulosta.
To elude the pressures of tight schedules, I would often invite everyone to lunch, that is to say, not just the Presidents, but also the heads of their private oces and the Secretar-ies-General.
En noudatellut vain suuria strategisia linjoja, vaan otin huomioon myös parlamentaarikkokokemukseni perusteella tuntemani pienet tekijät.
The discussions focused equally on matters of principle and current problems with the aim of reconciling the two at the practical level.
Niinpä harjoitin täysistunnoissa säännöllisesti niin kutsuttua kolmen osapuolen vuoropuhelua neuvoston, komission ja parlamentin johtohenkilöiden kesken.
This cooperation worked very well throughout my presidency and also extended to other bodies, for example the Court of Justice and the Court of Auditors.
Aikatauluongelmien välttämiseksi esitin usein kutsuja yhteisille illallisille, joihin osallistuivat puheenjohtajien lisäksi myös kabinettipäälliköt ja pääsihteerit.
It sometimes happened that in budget discussions the other bodies would attempt to agree on a common approach aligned with Parliament – and this often provided a decisive counterweight to the Commission where substantive issues were concerned.
Tilaisuuksissa käsiteltiin sekä peruskysymyksiä että ajankohtaisia asioita ja soviteltiin yhteen näkemyksiä.
Today this would be described as exerting inuence through successful networking.
Tämä yhteistyö oli erittäin toimivaa koko puhemieskauteni ajan.
The grand design of giving Parliament a greater say in legislation and the budget had to be managed by making a number of minor changes to political practice.
Samoin oli asian laita muidenkin toimielinten, esimerkiksi tuomioistuimen ja tilintarkastustuomioistuimen kanssa.
Cooperation with the political groups and the committees had to be adapted to the new procedure.
Tämän ansiosta muut toimielimet pyrkivät talousarvioneuvotteluissa löytämään yhteisen linjan, joka noudatteli parlamentin linjaa, ja näin saatiin asiakysymyksissä usein ratkaiseva vastapaino komissiolle.
The originally informal cooperation between the Council, the Commission, and Parliament was gradually placed on the more solid footing of interinstitutional agreement.
Nykyään tätä kutsuttaisiin vaikuttamiseksi onnistuneen verkottumisen kautta.
The practical improvements made to the budget procedure at that time seemed small in the overall scheme of things, but were nonetheless important in that they helped ultimately to make Parliament the powerful budgetary authority that it is today.
Tavoitteen eli parlamentin lainsäädäntö- ja talousarviotoimivallan kasvattamisen saavuttamiseksi tarvittiin joukko pieniä muutoksia poliittisiin käytäntöihin. Poliittisten ryhmien ja valiokuntien yhteistyö oli
Apart from the budget and legislation, Parliament acquired the right under Maastricht – and hence during my presidency – to say yes or no to the accession of new members.
Talousarvio- ja lainsäädäntötoimivallan ohella parlamentti sai Maastrichtin sopimuksella ja näin ollen minun puhemieskaudellani oikeuden hyväksyä tai hylätä uusien jäsenvaltioiden ottamisen.
This right was exercised when the number of Member States rose from 12 to 15, enabling the broad mass of the public to understand what wais involved.
Tätä oikeutta käytettiin laajentumisessa 12 jäsenvaltion yhteisöstä 15 jäsenvaltion yhteisöksi, ja se tehtiin näkyvästi.
A decade later, when the time came for the eastward enlargement, Parliament’s right to give its assent was turned into a historic first step in a new direction.
Vuosikymmen myöhemmin tapahtuneen itälaajentumisen yhteydessä parlamentin hyväksyntäoikeutta käytettiin historiallisen tapahtuman toteuttamisessa.
When I attended EU summits as president of Parliament I was able to put Parliament’s case.
Parlamentin puhemiehenä minulla oli tilaisuus tuoda huippukokouksissa julki Euroopan parlamentin näkemyksiä.
Even apparently trivial gestures are signicant to the extent that, in protocol terms, they denote enhanced status.
Myös näennäisesti sivuseikoilta vaikuttaneet eleet symboloivat protokollaarista arvonnousua.
As a result of a custom introduced during my presidency, the President of Parliament is not only allowed to speak at the start of a summit, but also photographed with the Heads of State or Government and the Commission President.
Puhemieskaudellani alettiin esimerkiksi soveltaa käytäntöä, jonka mukaan parlamentin puhemies sen lisäksi, että hänellä oli puheenvuoro huippukokouksien alkajaisiksi, otettiin mukaan valtion- ja hallitusten päämiesten ja komission puheenjohtajan yhteiskuvaan.
Since the autumn 1992 Birmingham Summit the President of Parliament has appeared in every ocial photograph of the participants or ‘family portrait’.
Syksyn 1992 Birminghamin huippukokouksesta lähtien Euroopan parlamentin puhe-
based more accurately on the size of the Member States – as democracy demands.
Paikkajako perustui demokratian edellyttämällä tavalla kaiken kaikkiaan enemmän jäsenvaltioiden kokoon.
The proposal was accepted and implemented.
Ehdotukseni hyväksyttiin ja pantiin täytäntöön.
One event that stands out is the 1993 summit in Denmark, which opened up a genuine prospect of accession to the central and eastern European countries in the process of reform.
Merkille pantava oli Tanskassa vuonna 1993 pidetty huippukokous. Se avasi Keski- ja Itä-Euroopan maille todelliset jäsenyysnäkymät.
The firm promise was, however, made subject to binding conditions known as the ‘Copenhagen criteria’.
Vankka lupaus kytkettiin kuitenkin sitovien ehtojen eli Kööpenhaminan kriteerien täyttämiseen.
The stages to be completed on the way to the EU were thus clearly marked out: formerly Communist regimes had to be transformed along democratic lines, in accordance with the rule of law; erstwhile command economies had to be converted into socially tempered market economies; and candidates had to take over Community law.
Näin kurssi kohti Euroopan unionia sai selkeän suunnan: entisten kommunistihallintojen muuttaminen demokratioiksi ja oikeusvaltioiksi, entisen suunnitelmatalouden muuttaminen sosiaaliseksi markkinataloudeksi ja yhteisön säännöstöön siirtyminen.
When I represented Parliament at the Copenhagen Summit I maintained that the point to bear in mind was not just the ability of the candidates to join, but the ability of the Union to absorb them. Whether the then Community of twelve could accept new Members while keeping up the momentum of European integration was a question that had to be taken into account.
Euroopan parlamentin edustajana minulle oli Kööpenhaminan huippukokouksessa erityisen tärkeää, ettei keskitytä pelkästään ehdokasvaltioiden liittymisvalmiuksiin, vaan otetaan huomioon myös unionin kyky ottaa vastaan uusia jäseniä.
The seed of Copenhagen sprouted up in the years after, and the fruits were reaped a decade later when the biggest single enlargement was achieved in 2004.
Eräs tärkeä näkökohta oli tuolloisen 12 jäsenvaltion yhteisön kyky ottaa vastaan uusia jäseniä ja säilyttää samalla
During my term of oce from January 1992 to the 1994 European election Parliament advanced quite a long way towards the goal of becoming a Europe-wide democratic representative body adopting laws and the budget on an equal footing with the Council and hence controlling the destiny of some 500 million people.
Tammikuusta 1992 vuoden 1994 vaaleihin ulottuneella puhemieskaudellani Euroopan parlamentti otti pitkän askeleen kohti Euroopan demokraattista kansanedustuslaitosta, joka yhdenvertaisena neuvoston kanssa hyväksyy säädöksiä ja talousarvioita ja ohjailee näin lähes 500 miljoonan kansalaisen elämää.
At that time my attention was often focused on the gradual progress of European unication in parliamentary work.
Pyrin kaudellani viemään Euroopan yhdentymistä asteittain eteenpäin parlamentin työskentelyssä.
But the memory of the ‘daily grind’ is eclipsed by Parliament’s ‘moments of glory’.
Muistoissa Euroopan parlamentin tähtihetket himmentävät loisteellaan matkan varrelle osuneet vaikeudet.
Two examples which, to my mind, belong to the latter category are the splendid European speeches by Queen Elizabeth II and Vaclav Havel in the Strasbourg Chamber, testimonies to pan-European unication that are still worth reading!
Näitä tähtihetkiä olivat minulle kuningatar Elisabeth II:n ja Václav Havelin Strasbourgin täysistunnossa pitämät suurenmoiset Eurooppa-puheet, jotka ovat vielä tänäänkin lukemisen arvoisia todisteita yhteiseurooppalaisesta yhdentymisestä.
PARLIAMENT AT THE BEGINNING OF A NEW ERA IN EUROPE
PARLAMENTTI EUROOPAN UUDEN AIKAKAUDEN ALKAESSA
JULY 1994 JANUARY 1997
HEINÄKUU 1994TAMMIKUU 1997
The European Parliament elected in June 1994 met for the first time in a new Europe.
Vuonna 1994 valittu Euroopan parlamentti kokoontui uudenlaisessa Euroopassa.
The Berlin Wall had fallen.
Berliinin muuri oli kaatunut.
The peoples of Central and Eastern Europe had freed themselves from the dictatorship of Communism and the all-embracing grip of the Soviet Union.
Keski- ja Itä-Euroopan maat olivat vapauttaneet itsensä kommunismin diktatuurista ja Neuvostoliiton ylivallasta.
The Iron Curtain, which had divided Europe for 40 years, had collapsed.
Rautaesirippu, joka oli jakanut Euroopan kahtia neljänkymmenen vuoden ajan, oli kaatunut.
The Cold War between the two blocs in Europe was over.
Itä- ja Länsi-Euroopan välinen kylmä sota oli päättynyt.
Never before in its history had the European Parliament been required to adjust to such a fundamentally changed political environment.
Euroopan parlamentin ei ollut koskaan aikaisemmin tarvinnut mukautua näin perusteellisesti muuttuneeseen poliittiseen tilanteeseen.
The 1994 European elections had been the first in which the citizens of the former GDR had taken part.
Entisen Itä-Saksan kansalaiset osallistuivat ensi kertaa Euroopan parlamentin vaaleihin vuonna 1994.
It was particularly moving for me to be able, in my inaugural speech, to welcome colleagues from East Germany as freely elected Members.
Oli erityisen liikuttavaa, että sain virkaanastujaispuheessani toivottaa tervetulleiksi itäsaksalaiset kollegat, jotka oli vapailla vaaleilla valittu Euroopan parlamentin jäseniksi.
A few months later, in January 1995, Parliament also welcomed MEPs from three new Member States, Finland, Sweden and Austria.
Joitakin kuukausia myöhemmin parlamentti sai toivottaa tervetulleiksi myös uusista jäsenvaltioista Suomesta, Ruotsista ja Itävallasta valitut jäsenet.
This was the first step towards the unication of Europe as a continent.
Tämä oli ensimmäinen askel koko Euroopan yhdentymiseen.
The European Parliament had grown in size from 567 to 626 Members.
Parlamentin jäsenmäärä, joka aikaisemmin oli ollut 567, oli nyt 626.
It was not only bigger, but also richer in terms of its political culture, experience, tradition.
Parlamentti ei vain kasvanut, vaan uudet jäsenet rikastuttivat sitä myös poliittisella kulttuurillaan, kokemuksellaan ja perinteillään.
The new Members and staff were quickly integrated,
Uudet kollegat ja
D a great achievement not only for the political groups and committees, but also for Parliament’s Secretariat.
Puolueryhmät ja valiokunnat sekä myös parlamentin pääsihteeristö tekivät tässä paljon työtä.
The European Community had set out along the road to negotiations on the accession of the States of Central and Eastern Europe.
Euroopan yhteisö oli päättänyt aloittaa liittymisneuvottelut Keski- ja Itä-Euroopan maiden kanssa.
However, their parliaments were, naturally enough, lacking in knowledge and a real understanding of the procedures, requirements and problems involved in the impending accession process.
Näiden maiden parlamenteissa ei tosin tiedetty tarpeeksi tulevan liittymisprosessin kulusta eikä siihen liittyvistä vaatimuksista ja ongelmista.
The European Parliament had to help them grow into their role in transposing the acquis communautaire into the national law of their countries.
Euroopan parlamentin oli autettava niitä löytämään tehtävänsä yhteisön säännöstön saattamisessa osaksi niiden kansallista lainsäädäntöä.
At my instigation, for the first time in the history of the European unication process all the presidents of the parliaments of the applicant States came together in the European Parliament for a free and frank exchange of views.
Ehdokasvaltioiden parlamenttien puhemiehet kokoontuivat aloitteestani ensimmäistä kertaa Euroopan yhdistymisen historiassa Euroopan parlamenttiin keskustelemaan avoimesti keskenään.
The importance of such exchanges was demonstrated by the fact that meetings of this kind were then held regularly until the accession negotiations proper started.
Kokoontumiset jatkuivat säännöllisesti varsinaisten liittymisneuvottelujen aloittamiseen asti, mikä osoitti, että ne olivat tärkeitä.
Our Parliament played a pioneering role in the work of providing parliamentary scrutiny of and safeguards for the European unication process.
Euroopan parlamentti otti edelläkävijän roolin parlamenttien ohjaamisessa ja koko Euroopan yhdentymisen varmistamisessa.
A few months before the European elections the Treaty of Maastricht had come into force and, for the first time, had conferred on the European Parliament genuine rights of codecision, in particular in the area of the directives and regulations dealing with the completion of the internal market.
Maastrichtin sopimus oli tullut voimaan joitakin kuukausia ennen Euroopan parlamentin vaaleja. Siinä Euroopan parlamentille annettiin ensimmäistä kertaa oikeus osallistua ennen kaikkea sisämarkkinoiden täytäntöönpanoon liittyviä direktiivejä ja asetuksia koskevaan päätöksentekoon.
Those rights now took eect.
Tätä oikeutta alettiin nyt käyttää.
D in when I, on behalf of Parliament, signed the first EC directive which had been adopted under the new codecision procedure and was subsequently published in the Ocial Journal and brought into force as a ‘Directive of the European Parliament and of the Council’.
J hyväksytty uudessa yhteispäätösmenettelyssä ja joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ja pantiin täytäntöön ˝Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivinä˝.
Its new powers had turned an advisory parliament into a decisionmaking parliament, but its working methods and its public prole were still those of a parliament with a purely consultative role.
Neuvoa-antavasta parlamentista oli näiden uusien toimivaltuuksien ansiosta tullut päätöksiä tekevä parlamentti, mutta sen työskentelymenetelmät olivat edelleen puhtaasti neuvoa-antavan parlamentin työskentelymenetelmiä, eikä sen julkisuuskuva ollut muuttunut.
We faced the task, therefore, of reforming those working methods, for example the conduct of debates and votes in plenary and cooperation between the committees, and reorganising Parliament’s press and public relations work.
Meidän oli siis uudistettava työskentelymenetelmiämme, kuten täysistunnossa käytäviin keskusteluihin ja äänestyksiin liittyviä järjestelyjä sekä myös media suhteiden hoitamista.
This was quite a task.
Se vaati paljon työtä.
Although, initially, almost all my colleagues were enthusiastic advocates of the thoroughgoing reforms, that enthusiasm shrank with every step in the process of putting our intentions into practice.
Aluksi kaikki kollegat kannattivat innokkaasti perusteellisia uudistuksia, mutta siirryttäessä sanoista tekoihin uudistusinto laimeni.
To this day I am grateful to Pauline Green and Wilfried Martens for their determined support in pushing through the reforms in the face of the scepticism of their political groups.
Olen edelleen kiitollinen Pauline Greenille ja Wilfried Martensille siitä, että he päättäväisesti tukivat minua ja ajoivat uudistukset läpi nurisevissa puolueryhmissään.
Today, Parliament’s working methods are once again in need of reform.
Nyt parlamentin työskentelytapaa olisi jälleen uudistettava.
As the successor to Jacques Delors, who stood down at the end of 1994 after an exceptionally successful 10-year period of oce as President of the Commission, the Heads of State and Government proposed the Prime Minister of Luxembourg, Jacques Santer. For the first time, they were required ocially to consult the European Parliament on that pro-
Valtion- ja hallitusten päämiehet ehdottivat vuoden 1994 lopussa komission puheenjohtajan tehtävästä kymmenvuotisen erittäin menestyksekkään viranhoidon jälkeen eroavan Jacques Delorsin seuraajaksi Luxemburgin pääministeriä Jacques Santeria.
Although it was no more than a consultation, all those involved knew that any candidate who failed to secure majority support in Parliament would forfeit all credibility.
Kyse oli tosin vain kuulemisesta, mutta kaikki asianosaiset tiesivät, että ehdokasta, joka ei saa parlamentin enemmistöä taakseen, ei valita.
It was also clear that in such an event Santer would not take up his oce.
Selvää oli myös, ettei Santer siinä tapauksessa ryhtyisi hoitamaan virkaa.
Parliament had secured at least some say in the process of making top-level appointments in Europe.
Parlamentti oli taistellut itselleen oikeuden osallistua eurooppalaisen huippuviran täyttämistä koskevan päätöksen tekemiseen.
For the first time, the appointment of the new EU Commissioners-des-ignate was dependent on a vote of condence in the European Parliament.
Uusien komission jäsenehdokkaiden virkaan asettaminen edellytti ensimmäistä kertaa parlamentin luottamusäänestystä.
In order to prepare that vote, Parliament had to gain a clear picture of each individual nominee, the chosen method being public hearings.
Äänestystä varten parlamentin oli saatava selkeä kuva kustakin yksittäisestä ehdokkaasta. Tämä toteutettiin kuulemalla ehdokkaita julkisesti.
In the face of opposition from many governments and the reluctance of the Commission, I secured an agreement that, prior to the vote of condence in plenary, each individual nominee would be required to undergo a hearing in the Parliament committee responsible for the area covered by his or her portfolio.
Monien hallituksien vastustuksesta ja komission epäröinnistä huolimatta sain ajettua läpi ehdotuksen, että jokaisen ehdokkaan oli ennen parlamentin luottamusäänestystä oltava parlamentin asianomaisen valiokunnan kuultavana.
There was no basis in the Treaties for this procedure.
Perussopimuksissa ei ollut oikeusperustaa tälle menettelylle.
What was then a coup has now become an established procedure by means of which the European Parliament has already demonstrated several times that it exercises some inuence over the composition of the Commission.
Silloisesta menettelystä on sittemmin tullut vakiintunut tapa, jolla Euroopan parlamentti on jo usein osoittanut voivansa vaikuttaa komission kokoonpanoon.
This success showed me that it is more important for the European Parliament to exert the inuence it does have, right down to the last detail, rather than bemoaning its lack of powers.
Minulle tämä kokemus osoitti, että on tärkeämpää, että Euroopan parlamentti todella käyttää kaikkia vaikutusmahdollisuuksiaan kuin että se valittaa oikeuksiensa puutetta.
One activity gave me particular pleasure during my term of oce.
Erityistä iloa minulle tuotti virkakautenani yksi tehtävä: Olin virkaanastujaispuheessani luvannut käydä jäsenvaltioiden eri maakunnissa ja, haluttaessa, myös kollegojeni vaalipiireissä.
In my inaugural speech I had promised that I would travel to the regions of the Member States and, at their request, to my colleagues’ constituencies.
Minulla oli tilaisuus täyttää lupaukseni neljäkymmentä kertaa.
I had 40 opportunities to full that promise and if I only learnt one thing, it was this: public support for European unication in the regions is often much greater than the political manoeuvring performed in some capital cities would lead one to suspect.
Näillä matkoilla sain huomata, että kansalaisten tuki Euroopan yhdentymiselle on maakunnissa usein suurempi kuin monet poliittiset toimijat pääkaupungeissa antavat ymmärtää.
JANUARY 1997 JULY 1999
TAMMIKUU 1997HEINÄKUU 1999
It is not easy to sum up a presidency full of events and anecdotes.
Muistan myös perheenjäsenteni ja läheisten ystävieni läsnäolon valintapäivänäni.
However, it is not my own feelings that count here but the outstanding events for the future of Europe and the European Parliament.
Mutta tuntemukseni eivät saa olla tärkeimmässä asemassa, vaan tapahtumat, joilla on merkitystä Euroopan ja Euroopan parlamentin tulevaisuudelle.
The Treaty of Amsterdam: From this point of view, I would start by highlighting the negotiations for the Treaty of Amsterdam: in the first five months of my presidency I set myself the task of continuing the work of my predecessor, Klaus Hänsch, visiting 14 Member State Heads of Government.
Amsterdamin sopimus: Haluaisin ensinnäkin mainita neuvottelut Amsterdamin sopimuksesta. Puhemieskauteni viiden ensimmäisen kuukauden aikana paneuduin jatkamaan edeltäjäni Klaus Hänschin työtä ja vierailin 14 jäsenvaltion hallitusten päämiesten luona.
This was physically exhausting, but it enabled me to go to the informal summit in Noordwijk with a European Parliament position that was favourably received by the Heads of State and Government and that provided a way out of the impasse that was blocking the negotiations.
Vaikka tehtävä oli fyysisesti melko uuvuttava, se auttoi minua esittämään Noordwijkin epävirallisessa huippukokouksessa parlamentin kannan, johon valtioiden ja hallitusten päämiehet suhtautuivat suopeasti ja jonka ansiosta neuvottelut pääsivät pois umpikujasta.
I must stress that I acted in close cooperation with the Dutch Presidency throughout and that, as a result of this cooperation and determination, the European Parliament and democracy were strengthened in Amsterdam.
Minun on tähdennettävä, että toimin koko ajan tiiviissä yhteistyössä puheenjohtajavaltio Alankomaiden kanssa, ja että yhteistyön ja päättä-
The adoption of the euro: The second key moment I should like to recall is the European Parliament’s approval of the first eleven Member States to launch the euro.
Euron käyttöönotto: Toinen tärkeä hetki, jonka haluan palauttaa mieliin, on Euroopan parlamentin hyväksyntä euron käyttöönottamiseksi 11 ensimmäisessä jäsenvaltiossa.
This took place at a formal sitting that was widely covered in the media.
Istunto oli juhlallinen ja tiedotusvälineet kertoivat siitä laajasti.
That same day, 2 May 1998, the European Council appointed the first President of the European Central Bank following tense and interminable negotiations.
Samana päivänä, 2.5.1998, Eurooppa-neuvosto tiukkojen ja loppumattomilta tuntuvien neuvottelujen jälkeen nimitti Euroopan keskuspankin ensimmäisen pääjohtajan.
Both Wim Duisenberg and his successor Jean-Claude Trichet scrupulously complied with this commitment, thus enabling Parliament to exercise scrutiny over the European Central Bank whilst fully respecting its independence.
Parlamentti hyötyi Duisenbergin heikentyneestä asemasta (hänen nimittämiseensä liittyvien ongelmien vuoksi) varmistaen, että parlamentin tukea arvostetaan asianmukaisesti ja että parlamentti saa vastanimitetyltä pääjohtajalta vastineeksi lupauksen, että hän saapuu säännöllisin väliajoin parlamenttiin kertomaan pankin toiminnasta.
D has been blocked, it oered a way forward.
Kompromissi ei koskaan ole hohdokas ratkaisu, mutta silloin, samoin kuin Euroopan yhdentymisen muina vaikeina hetkinä, se auttoi jatkamaan eteenpäin.