natgillin/translations-raw huggingface dataset:
But I want to highlight the fact that we are now commemorating 40 years since an Intergovernmental Conference was in progress and - as I do not want to draw out my remarks, but leave it to the groups to express the political positions of this Parliament - I would just Uke to say to the current negotiators who are carrying forward the project the negotiators of the Treaty of Rome set out, that it is a bold project, a project to find the paths for continuing to build day after day in the best interests of Europeans.
Haluaisin vain mainita, että nyt kun juhlistamme näitä 40 vuotta, käynnissä on hallitusten välinen konferenssi, ja - koska en halua puhua pidempään, vaan antaa ryhmien ilmaista tämän edustajakokouksen poliittisen kannat - haluaisin vain toivoa, että nykyiset neuvottelijat jatkaisivat samassa perussävelessä kuin Rooman sopimuksen neuvottelijat, rohkeassa perussävelessä, perussävelessä joka etsii tietä edistääkseen eurooppalaisten etua joka päivä.
It is a project founded not on what each can obtain at any given time from a few treaties, but on how we can aU build peace and freedom together day by day.
Perussävelessä, joka ei synny ajatuksesta etsiä sitä mitä kukin milloinkin voisi saavuttaa perustamissopimusten avulla, vaan ajatuksesta millä tavoin voisimme yhdessä päivä päivältä rakentaa rauhaa ja vapautta.
Patijn, President-in-Office of the Council. - (NL) I am very grateful for this opportunity to address you today on the significant anniversary we are celebrating this year, namely the fortieth anniversary of the treaty of Rome.
Patijn, neuvoston puheenjohtaja. - (NL) Kiitän teitä siitä, että saan puhua tänään täällä siitä tärkeästä merkkipäivästä, jota tänä vuonna vietämme, nimittäin Rooman sopimuksen 40vuotisjuhlasta.
Mr President, ladies and gentlemen, European history is not a collection of isolated events.
Arvoisa puhemies, hyvät edustajat, Euroopan historia ei ole mikään kokoelma yksittäisiä tapauksia.
The course of history is often capricious; things sometimes move forwards, sometimes backwards, and now and again nothing moves and there is stagnation.
Historian kulku on joskus oikukasta, joskus tapahtuu edistystä, joskus taantumusta ja silloin tällöin paikallaan oloa.
The pattern can only be traced afterwards when we look back at past events in an attempt to explain the present and sometimes, rashly, the future too.
On mahdollista todeta historian noudattama kaava vasta jälkikäteen, kun katsomme menneisyyden tapahtumia ja on mahdollista yrittää selittää nykyisyyttä niistä käsin ja joskus uhkarohkeasti jopa tulevaisuutta.
Looking back from our comfortable position at the end of the 20th century what strikes one most is the hiccup in the middle of that century, World War Two. In our minds the periods before it and after it are drifting ever father apart, Uke two pieces of an ice floe.
Kun katsomme taaksepäin mukavasta asemastamme 20. vuosisadan lopulla, kaikkein silmiinpistävintä on tämän vuosisadan puolivälissä tapahtunut pysähdys, toinen maailmansota.
The period before the break is marked by increasing nationaüsm, militarism and intolerance.
Sitä edeltävä ja sen jälkeinen ajanjakso ajautuvat mielissämme yhä
No 4-497/199 elevated this to the status of a retigion.
Ideologia, joka hajotti mantereemme, kohotettiin uskonnoksi.
In the post-war period the East disappeared behind a curtain, whilst Western Europe went down a completely different road, that of cooperation.
Sodan jälkeen Itä peitettiin suruharsolla, mutta Länsi-Eurooppa valitsi toisen tien: yhteistyön tien.
After the war it was Winston ChurchiU who first publicly voiced the idea of European unification in his 1946 speech when he talked of the need for 'a kind of united states of Europe', with 'a partnership between Germany and France' as the first step.
Sodan jälkeen Winston Churchill toi ensimmäisenä julkisuuteen ajatuksen Euroopan yhdentymisestä puhuessaan vuonna 1946 välttämättömyydestä rakentaa a kind of united states of Europe, jonka ensimmäinen askel olisi a partnership between Germany and France.
The motor of Franco-German cooperation was first started up at this point.
Ranskalais-saksalainen moottori käynnistettiin tuolloin ensimmäistä kertaa.
The movement away from the dangers of pre-war nationaUsm was launched and began to gather momentum.
Liike pois sotaa edeltäneen nationalismin salakuopasta oli aloitettu ja se alkoi saada jalansijaa.
A major difference in mentality between the pre- and post-war periods was that the victors no longer sought to ensure their own security by minimizing the economic and political power of the vanquished party on a permanent basis.
Suuri ero ajattelussa sotaa edeltävään aikaan verrattuna oli se, että voittajat eivät enää etsineet omaa turvallisuuttaan rajoittamalla voitetun puolen taloudellista ja poliittista valtaa.
No, states were no longer to be kept within the straitjacket of their own national borders and Umitations.
Ei, valtioita ei saanut enää tunkea niiden kansallisten rajojen ahtaaseen korsettiin.
The national economic and political power of states was now to develop within the dynamic of European unification which would be beneficial to aU.
Valtioiden taloudellisen ja poliittisen mahdin piti saada kehittyä Euroopan yhdentymisen dynamiikan mukaisesti, joka koituisi kaikkien hyödyksi.
This greatest vision, held by Schuman - and I mention his name in this House with respect - led in 1951 to the signing of the ESCS Treaty by the six original countries, as we know, as the first step towards a series of markets which would ultimately culminate in economic unification.
Tämä suuri visio, jonka etenkin Schuman puki sanoiksi - mainitsen hänen nimensä tässä parlamentissa kunnioituksella - johti vuonna 1951 kuuden tunnetun maan allekirjoittamaan Euroopan hiili- ja teräsyhteisön sopimukseen, joka öli ensimmäinen askel matkalla monia markkinoita kohden, jotka lopulta johtaisivat taloudelliseen yhdentymiseen.
Straight away it seemed that things would go wrong.
Vähän aikaa näytti siltä, että hanke ei onnistuisi.
Political integration ground to a halt in 1954 with the failure of the European Defence Community.
Poliittinen yhdentyminen kariutui vuonna 1954, kun Euroopan puolustusyhteisöä ei saatu aikaiseksi, mutta onneksi asiaa mietittiin kaksi vuotta ja Messinan kokouksessa saatiin kiinni langan päästä.
Fortunately we thought about things for two years, and at the Messina conference the thread was taken up again.
Valokuvanäyttelyssä, johon olen tutustunut mielenkiinnolla, on kiinnitetty asianmukaisella kunnioituksella huomiota Messinan kokoukseen.
The photo exhibition which I looked at with great interest pays respectful tribute to that Messina summit. It led, on 25 March 1957, after nine months of negotiation, to the signing of the Treaty of Rome.
Se johti siihen, että 25. maaliskuuta 1957, yhdeksän kuukautta kestäneiden neuvottelujen jälkeen, Rooman sopimus voitiin allekirjoittaa.
The negotiations were led by the Belgian minister Spaak, whose name I also mention with awe.
Neuvotteluja johti belgialainen ministeri Spaak, jonka nimen mainitsen kunnioituksella.
And now, forty years on, we appreciate the immensity of these events.
Vasta nyt, 40 vuotta myöhemmin ymmärrämme näiden tapahtumien tärkeyden.
With the EC Treaty six countries laid the foundations of a process of European integration which had a twofold basis, economic and political.
EY:n sopimuksella nämä kuusi maata laskivat perustan Euroopan yhdentymiselle, jonka perusteet olivat kaksiosaiset, taloudelliset ja poliittiset.
This formula is based on a combination of the economic benefits of free movement and the political objective of peace and stability.
Tämä malli perustuu siihen, että yhdistetään vapaasta liikkuvuudesta syntyvä taloudellinen etu ja rauhan ja vakauden poliittinen tavoite.
Looking back to Rome we see clearly the milestones along the road to European integration which Unk the present with the past.
Katsoessamme taaksepäin Roomaan näemme selvästi ne Euroopan yhdentymisen merkkipaalut, jotka sitovat nykyisyyden menneisyyteen.
Just as Rome was not built in a day, the process of European unification is a lengthy one.
Koska Roomaakaan ei rakennettu yhdessä päivässä, Euroopan yhdentyminenkin on kestänyt kauan.
So far our journey has brought us via the Single European Act of 1986 and the Maastricht Treaty to today's IGC.
Meitä on kuljetettu eurooppalaisen vuoden '86 sopimuksen kautta Maastrichtin sopimukseen ja nykyiseen HVK: iin.
Along the way another nine Member States have joined the original six.
Matkalla yhdeksän jäsenvaltiota liittyi alkuperäiseen kuuteen.
European unification has from the start been characterized not only by a clear deepening but also by an unprecedented geographical widening.
Euroopan yhdentymisen tunnusmerkkinä on alusta lähtien ollut syventymisen lisäksi myös ennen tuntematon maantieteellinen laajentaminen.
Completion of the Intergovernmental Conference, the start of phase three of Monetary Union and the further enlargement of the Union will be the next qualitative and quantitative stages in the integration process.
Hallitusten välisen konferenssin päätös, taious- ja rahaliiton kolmannen vaiheen alku ja unionin laajentaminen ovat laadullisia ja määrällisiä etappeja yhdentymiskehityksessä.
The first stage, our current Intergovernmental Conference, will take us towards a Union which is more effective and ready for enlargement towards the East and the Mediterranean.
Ensimmäisen etapin, käynnissä olevan hallitusten välisen konferenssin, on johdettava meidät unioniin, joka on toimintakykyisempi ja valmis laajentamaan Itään ja Välimerelle.
The second stage, the start of Economic and Monetary Union, wiU give the finishing touch to the single market.
Toinen etappi, talous- ja rahaliiton voimaantulo, saattaa yhtenäismarkkinat loppuun.
The third and final stage will lead to the inclusion of countries for which World War Two did not effectively end in 1945.
Kolmas etappi johtaa niiden maiden mukaantuloon, joiden kohdalla toinen maailmansota ei käytännössä päättynyt vuonna 1945.
They will consolidate their democratic and economic development within a European Home which meets the challenges of the future.
Ne tulevat tekemään taloudellisen ja demokraattisen kehityksensä pysyväksi ja kestäväksi eurooppalaisessa talossa, joka vastaa tulevaisuuden vaatimuksiin.
In all these great undertakings, but also in the day-to-day business of the European Union those who have made Europe their life's work - and that means aU of us here today - must reaüze that the aim of all our endeavours is to create and sustain a Europe in which the citizen can live in peace and prosperity.
Kaikkien näiden suurien hankkeiden kohdalla, mutta myös Euroopan unionin päivittäisessä elämässä on niiden, jotka ovat tehneet Euroopasta ammatin itselleen - kuten me kaikki täällä tänään - ymmärrettävä, että kaikkien ponnistelujen tavoitteena on luoda ja säilyttää Eurooppa, jossa kansalaiset voivat elää rauhassa ja hyvinvoinnissa.
Human beings are our yardstick.
Ihminen on toimiemme mittapuuna.
The citizen himself knows best what is good for him, so he must have a say in how Europe develops.
Kansalaiset tietävät itse parhaiten, mikä on hyväksi heille, heidän täytyy siis saada vaikuttaa Euroopan kurssiin.
He must be able to make his voice heard through Parliament, the European Parliament and his own national one.
Tätä vaikutusta kansalaisten pitää voida harjoittaa Euroopan parlamentin ja kansallisten parlamenttien kautta.
Members of parUament can only do a good job if the democratic content of the European decisionmaking process is enlarged.
Parlamentit voivat tehdä työnsä hyvin vain, mikäli eurooppalaisen päätöksenteon demokraattista sisältöä lisätään.
The issues then are those of parliamentary access to information and parUamentary powers.
Tässä on kysymys esimerkiksi parlamentin mahdollisuuksista saada tietoa ja parlamenttien valtuuksista.
At the start of my brief speech I said that the course of European history is capricious and that sometimes things stagnate.
Lyhyen puheeni alussa sanoin, että Euroopan historian kulku on ollut oikukasta ja että se polkee joskus paikallaan.
But I believe we have made more progress than was imaginable forty years ago.
Olen kuitenkin sitä mieltä, että on saavutettu enemmän kuin 40 vuotta sitten olisi osattu kuvitella.
A Union which has economic and increasingly political weight on the world stage is more than many people had expected and some had hoped.
Unioni, joka taloudellisesti ja lisääntyvässä määrin myös poliittisesti on tärkeä maailman näyttämöllä, on enemmän kuin monet odottivat ja jotkut toivoivat.
Of course there is still much to be done, but this formal celebration offers us a chance to count our blessings so that tomorrow we can return to the task of building Europe.
Tietenkin on vielä paljon tehtävää, mutta tämän juhlallisen merkkipäivän yhteydessä on hyvä muistuttaa voitoistamme, jotta voimme jatkaa rakentamista huomenna.
My hope is that in the year 2007 we shall be celebrating the 50thanniversary of the treaty of Rome and that by then we shall be able to say that we have completed the next stage of the road pointed out to us by visionaries Uke Schuman and Monnet and that in both Western and Eastern Europe we can say that life in the European Home is both good and safe.
Toivon, että voimme vuonna 2007 juhlia Rooman sopimuksen 50-vuotispäivää ja että voimme todeta silloin, että olemme saavuttaneet seuraavan etapin sillä tiellä, jonka näkijät, kuten Schumann ja Monnet, meille ovat viitoittaneet, ja että voimme sanoa sekä Länsi- että Itä-Euroopassa, että tässä eurooppalaisessa talossa on turvallinen ja hyvä asua.
Santer, President of the Commission. - (FR) Mr President, Mr President-in-Office, ladies and gentlemen, forty years have passed since the ceremony in Rome at which the treaties establishing toe European Economic Community and the European Atomic Energy Community were signed.
Santer, komission puheenjohtaja. - (FR) Arvoisa puhemies, arvoisa Euroopan unionin neuvoston tämänhetkinen puheenjohtaja, arvoisat Euroopan parlamentin jäsenet, Rooman sopimuksen allekirjoitasseremoniasta eli Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamisesta on kulunut neljäkymmentä vuotta.
On this occasion a decision was taken to abandon any imperialistic desires and the ever dubious balance of power.
Neljäkymmentä vuotta on lyhyt aika rajattomaksi ajaksi allekirjoitetuille sopimuksille.
The six founding nations committed themselves to resolving their differences peacefully in the future.
Nämä kaksi sopimusta laadittiin itse asiassa ilman aikarajoitusta. Tämä avaus kohti tulevaisuutta ilmaisi kuuden perustajajäsenen pyrkimyksiä.
They furnished themselves with common institutions, with real powers.
Allekirjoitettaessa sopimus päätettiin hylätä vahvimpien valtioiden imperialismin halu ja epävakaus.
Cooperation in matters covered by national sovereignty seemed impossible to contemplate at that time, so their intentions were based on a foundation of economic integration.
Ne perustivat yhteisiä toimielimiä, joilla on todellista toimivaltaa. Tuolloin yhteistyö aloilla, joilla oli totuttu riippumattomuuteen, ei tuntunut todennäköiseltä.
Mr President, ten years ago, when we were celebrating the 30th anniversary of the Treaties of Rome, the Single-European Act had just been signed.
Arvoisa puhemies, kun kymmenen vuotta sitten juhlimme Rooman sopimuksen 30-vuotispäivää, oli yhtenäisasiakirja juuri allekirjoitettu.
The European Community of that time was preparing for a period of institutional development and exceptional expansion.
Tuolloinen Euroopan talousyhteisö valmistautui toimielin ten kehittämisen ja poikkeuksellisen laajenemisen aikakauteen.
Western Europe had regained confidence in its capacity to shape the future, and that confidence reached its peak with the reunification of Germany and the collapse of the Soviet bloc.
Länsi-Euroopan uudelleen virinnyt usko kykyynsä kehittyä tulevaisuudessa saavutti huippunsa Saksojen yhdistymisen ja Neuvostoliiton romahduksen myötä.
The liberation of our feUow men in the east from the communist yoke vindicated those who, in 1957, had staked their faith in European Unity.
Idän veljiemme vapautuminen kommunismin holhouksesta oli voitto niille, jotka vuonna 1957 löivät vetoa Euroopan yhtenäisyydestä.
The Community system stood on the brink of its most dazzling period.
Tuosta hetkestä alkoivat yhteisön valoisimmat päivät.
As we celebrate this fortieth anniversary, the omens are more modest.
Tätä 40-vuotisjuhlaa me juhlimme vaimeammissa tunnelmissa.
Persistent high unemployment is burdening our democratic societies, and at the same time weakening confidence in the European project.
Sitkeä työttömyys painaa raskaana taakkana demokraattisia yhteiskuntiamme. Samalla se heikentää luottamusta yhteiseen Eurooppaan.
Public mistrust of the politicians in the Member States has, moreover, been extended by the ratification of the Maastricht Treaty to those who are working to bring about the Union, and to the chosen method.
Maastrichtin sopimuksen ratifiointi ulotti lisäksi jäsenvaltioiden poliitikkoihin kohdistuvan epäluulon koskemaan myös Euroopan unionin toimielimissä toimivia henkilöitä ja heidän valitsemiaan menetelmiä.
At the same time, too, we are having to prepare for enlargement, the institutional and financial implications of which we are only just beginning to grasp.
Samanaikaisesti meidän on valmisteltava laajentumista, jonka institutionaalisia ja taloudellisia vaikutuksia alamme vasta nyt ymmärtää.
As we look forward to these events, the time is right to ask ourselves two questions about our method.
Tällaisten tavoitteiden edessä on oikea hetki esittää kaksi menetelmiin liittyvää kysymystä.
Have we drawn aU the logical conclusions from the choice of functional method made in Rome on 25 March 1957?
Olemmeko harkinneet riittävästi Roomassa 25. maaliskuuta 1957 valittua toimintamenetelmää?
And wUl that method be sufficient to ensure that the European Union develops in accordance with the legitimate aspirations of its peoples?
Riittääkö tämä menetelmä takaamaan Euroopan unionin kehityksen sen kansojen oikeutettujen pyrkimysten mukaisesti?
Descartes wrote his 'Discourse on Method', and now the time has come to rewrite it.
Tämä puhe koskee menetelmää, joka olisi nyt uudistettava.
In forty years, our Member States have learned to work together on a day-to-day basis.
Neljänkymmenen vuoden aikana valtiomme ovat oppineet yhteisen arkipäivän työskentelyn.
And, as the consequences of the functional logic have become apparent, so the scope of this cooperation has broadened.
Tämä yhteistyökenttä on toiminnan seurausten myötä vähitellen laajentunut.
Policies have proliferated, procedures have been revised - and they have become more complex, too.
Politiikat ovat moninkertaistaneet ja menettelytavat ovat tulleet yhä täydellisemmiksi, samalla kun niistä on tullut yhä monimutkaisempia.
Admittedly, these forty years have been punctuated by crises, and those crises form part of our peoples' common history.
On totta, että näitä neljääkymmentä vuotta ovat rytmittäneet kriisit ja että nämä kriisit ovat osa kansojemme yhteistä historiaa.
Yet none of them has been so severe as to cast doubt on the initial intention.
Yksikään niistä ei ole kuitenkaan johtanut alkuperäisen hankkeen kyseenalaistamiseen.
The days when a contentious diplomatic telegram was sufficient to unleash a war between two European States are over.
Enää ei eletä aikoja, jolloin kiistanalainen diplomaattisähke riitti aloittamaan sodan kahden Euroopan valtion välillä.
Even though enthusiasm sometimes ebbs, the grand design remains, and we are indeed committed to the peaceful settlement of our differences and, also, to the quest for a common response to the aspirations of our peoples, which must be satisfied jointly.
Vaikka into onkin joskus laimentunut, niin itse hanke on säilynyt ja on yhteisten etujemme mukaista sovitella erimielisyydet rauhanomaisesti. Vielä tärkeämpää on etsiä yhteisiä vastauksia kansojemme pyrkimyksiin, jotka meidän on yhdessä tyydytettävä.
That is what makes the European Union so attractive.
Juuri tämä tekee Euroopan unionin niin houkuttelevaksi.
Ten years ago, the Six had already become the Twelve.
Kuuden valtion muodostamasta Euroopan unionista tuli jo kymmenen vuotta sitten kahdentoista valtion Eurooppa.
Today, the Fifteen are once again preparing to add to their number.
Nyt viidentoista valtion muodostama Euroopan unioni valmistautuu uuteen laajenemiseen.
Hitherto, the economy has been the area of choice for the appUcation of this close cooperation.
Tähän asti talous on ollut intiimin yhteistyön yksinoikeutettu alue.
The level of integration we have achieved is such that we are preparing to perfect it with a functional method.
Olemme nyt saavuttaneet sellaisen yhdentymisen asteen, että valmistelemme toimintamenetelmän saattamista huippuunsa.
In a single century, States which had twice been at war have reached the point of adopting a single currency.
Vuosisadalla, jolloin samat valtiot ovat sotineet keskenään kahdesti, ovat ne nyt saamassa yhteisen valuutan.
But are we really sure that we have completely covered the field of the functional method?
Mutta olemmeko aivan varmoja siitä, että olemme käsitelleet toimintamenetelmän kokonaisuudessaan?
May we not have reached the end of the road only to find that we have failed to note certain important landmarks?
Emmehän ole tulleet tien päähän unohtaen matkalla merkitä tärkeät maamerkit?
The speed with which the single market has come into existence has led to various omissions, sometimes with serious consequences.
Nopeus, jolla yhteismarkkinat toteutettiin, on johtanut laiminlyönteihin, joilla on toisinaan ollut dramaattisia seurauksia.
An economic Europe demands a social Europe.
Taloudellinen Eurooppa vaatii sosiaalisen Euroopan.
Today, that social Europe is still work in progress.
Tällä hetkellä sosiaalinen Eu rooppa on keskeneräinen työmaa.
And that is certainly another area, alongside health, where European citizens expect Europe to do more.
Se on terveyden lisäksi toinen ala, jolla Euroopan kansalaiset vaativat Euroopan unionilta enemmän.
We have to draw aU the logical political conclusions from an economic Europe.
Meidän on otettava huomioon kaikki taloudellisen Euroopan poliittiset seuraukset.
But we also have to move forward along the road opened up by Maastricht.
Mutta meidän on myös edettävä Maastrichtin sopimuksen avaamalla tiellä.
Cooperation on legal matters, the establishment of a common foreign and security poUcy - these are the key issues of the Intergovernmental Conference.
Hallitusten välisen konferenssin tärkeimmät tehtävät ovat yhteistyö oikeusasioissa sekä uiko- ja turvallisuuspolitiikan lujittaminen.
And we are also going to have to ask ourselves about the limitations of the method, because we need a joint plan.
Meidän on myös kyseenalaistettava menetelmän rajoitukset, sillä me tarvitsemme yhteisen hankkeen.
Mr President, I said in my inaugural address that the Monnet method undoubtedly deserved adaptation.
Arvoisa puhemies, totesin virkaanastujaispuheessani, että Monnet'n menetelmä on ehdottomasti soveltamisen arvoinen.
Jean Monnet himself must have been aware of that, because he wrote in 1956, 'I pressed the creation of common institutions in the belief that the institutions would bring men closer together.'
Jean Monnet'n täytyi itsekin olla tietoinen siitä, sillä hän kirjoitti vuonna 1956, että hän on pyrkinyt luomaan yhteisiä toimielimiä ajatellen niiden lähentävän ihmisiä.
That is true.
Tämä on totta.
'That must be the ultimate objective, ' he acknowledged.
Hän tunnusti, että tämän oli oltava lopullinen tavoite.
'But this is not the method, ' he added immediately, 'because institutions for coal and steel become institutions for coal and steel and not institutions for men.'
Mutta hän Usasi saman tien, ettei menetelmä toimi näin, sillä hiili- ja terästeollisuuden toimielimistä tulee hiilen ja teräksen eikä ihmisten toimielimiä.
No 4-497/201 identification than from any democratic shortfaU.
Yhteisön toimielimet kärsivät enemmän samastamisen puutteesta kuin demokratiavajeesta.