natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In premenopausal women hypogonadism may be primary or secondary to conditions such as anorexia nervosa, exercise-induced amenonhoea, chronic illness, hyperprolactinaemia and gynaecological disorders.
Ennen vaihdevuosia naisilla hypogonadismi voi olla primaarista tai sekundaarista johtuen esimerkiksi anoreksiasta, rankasta liikunnasta, kroonisista sairauksista, hyperprolaktinemiasta tai gynekologisista häiriöistä.
Premature menopause, either spontaneous or induced by surgery, chemotherapy or radiotherapy is also associated with increased risk of osteoporosis.
Ennenaikaisiin vaihdevuosiin, joko luonnollisiin tai leikkauksesta johtuviin, sekä kemoterapiaan ja sädehoitoon liittyy myös lisääntynyt osteoporoosiriski.
In men, hypogonadism may be due to a variety of disorders including Klinefelter's syndrome, hypopituitarism, hyperprolactinaemia and castration, for example after prostatic surgery.
Miesten hypogonadismi voi johtua lukuisista sairauksista mukaan lukien Klinefelterin oireyhtymä, hypopituitarismi, hyperprolaktinemia ja esimerkiksi eturauhasleikkauksen jälkeinen kastraatio.
• Glucocorticoid therapy
• Glukokortikoidihoito
Glucocorticoids are widely used for the treatment of a number of diseases including rheumatic disorders, asthma and other lung conditions, inflammatory bowel disease, skin disorders and vasculitic syndromes.
Glukokortikoideja käytetään laajalti useiden sairauksien hoitoon, mukaan lukien reumaattiset sairaudet, astma ja muut keuhkosairaudet, suolistotulehdukset, ihosairaudet ja verisuonitulehdusoireyhtymät.
Bone loss is believed to be most rapid in the first few months of treatment and affects both axial and appendicular skeleton.
Luumassan vähenemisen uskotaan olevan nopeinta ensimmäisten hoitokuukausien aikana, ja sitä tapahtuu sekä kallon, selkärangan ja rintakehän luustossa että raajojen luustossa.
It has been demonstrated with both parenteral and oral glucocorticoid therapy; bone loss associated with inhaled glucocorticoid therapy is less well documented although there is some evidence that high doses of inhaled glucocorticoids may have adverse skeletal effects.
Luumassan vähenemisen on osoitettu tapahtuvan sekä parenteraalisen että suun kautta annettavan glukokortikoidihoidon yhteydessä kun taas inhaloituun glukokortikoidihoitoon liittyvää luumassan vähenemistä ei ole tutkittu yhtä hyvin, vaikka onkin todisteita siitä, että suuret inhaloidut glukokortikoidiannokset saattavat aiheuttaa haittavaikutuksia luustossa.
Although the skeletal response to glucocorticoids may vary between individuals high doses are generally associated with greater adverse skeletal effects, whilst daily doses of prednisolone below 7.5 mg are less likely to result in increased rates of bone loss.
Vaikka luuston vaste glukokortikoideihin voi vaihdella eri henkilöillä, suuret annokset aiheuttavat yleensä suurempia luuston haittavaikutuksia, ja on vähemmän todennäköistä, että päivittäiset alle 7,5 mg:n suuruiset prednisoloniannokset lisäävät luumassan vähenemistä.
• Past history of fracture
• Aikaisemmat murtumat
A number of studies have demonstrated that a history of fragility fracture is an important independent risk factor for further fracture.
Useat tutkimukset ovat osoittaneet, että aikaisemmat luun hauraudesta johtuneet murtumat ovat tärkeitä itsenäisiä riskitekijöitä myöhemmille murtumille. Niinpä kahden tai useamman
4.3.1.2 Other risk factors
4.3.1.2 Muut riskitekijät
Of the endogenous and exogenous risk factors shown in Table 4.1, smoking, alcohol and nutrition are discussed in Chapter 3. Complete immobilisation leads to rapid bone loss at the
Taulukossa 4.1 esitetyistä sisäisistä ja ulkoisista riskitekijöistä tupakointia, alkoholia ja ravitsemusta on käsitelty luvussa 3.
affected sites but evidence that lesser degrees of physical inactivity increase the risk of osteoporosis is less well documented.
Täydellinen liikuntakyvyttömyys johtaa nopeaan luumassan vähenemiseen sairaissa luuston kohdissa, mutta on vähemmän näyttöä siitä, että lievempiasteinen fyysinen liikuntakyvyttömyys lisäisi osteoporoosiriskiä.
A low body mass index is an important risk factor for osteoporosis, probably because of its effect on bone size.
Pieni kehon painoindeksi (BMI) on tärkeä osteoporoosin riskitekijä, mikä saattaa johtua sen vaikutuksesta luun kokoon.
Finally, a maternal history of hip fracture is an independent risk factor for fracture; for any given bone mineral density, hip fracture risk is increased approximately two-fold.
Äidin lonkkamurtumat ovat lisäksi itsenäinen murtuman riskitekijä; lonkkamurtumariski lisääntyy noin kaksinkertaiseksi riippumatta luun mineraalitiheydestä.
A number of methods are now available for the assessment of bone mass.
Luun tiheysmittaukset
These include single energy photon and X-ray absorptiometry, dual energy X-ray absorptiometry, quantitative computed tomography and broadband ultrasound velocity and attenuation.
Niihin kuuluvat yksienergiainen gammasäde- (SPA) ja röntgenabsorptiometria (SXA), kaksienergiainen röntgenabsorptiometria (DXA), kvantitatiivinen tietokonetomografia (QCT) ja luun kaikututkimus (ultraäänen nopeus ja vaimeneminen luussa, ultraääänimittaus).
These methods are summarised in Table 4.2.
Nämä menetelmät on esitetty yhteenvetona taulukossa 4.2.
Single energy photon and X-ray absorptiometry and broadband ultrasound techniques enable measurements to be made only in the appendicular skeleton, whereas dual energy X-ray absorptiometry and quantitative computed tomogaphy can be applied both to appendicular and axial skeletal sites.
Yksienergiaisella gamma- ja röntgenabsorptiometrialla ja ultraäänimenetelmillä voidaan mitata ainoastaan raajojen luustoa, kun kaksienergiaista röntgenabsorptiometriaa ja kvantitatiivista tietokonetomografiaa voidaan käyttää sekä raajojen että kallon, selkärangan ja rintakehän luuston mittaamiseen.
In addition, quantitative computed tomography enables differential measurements to be made in cortical or cancellous bone.
Lisäksi tietokonetomografialla on mahdollista erotella tiivisluun mittaus ja hohkaluun mittaus.
Dual energy X-ray absorptiometry is widely used because of its high reproducibility, low radiation dose and ability to measure bone mineral density (BMD) at both appendicular and axial sites in the skeleton.
Kaksienergiaista röntgenabsorptiometriaa käytetään laajalti, koska sen toistettavuus on hyvä, siitä saatava säteilyannos on vähäinen ja sillä voidaan mitata luun mineraalitiheyttä kaikissa luuston osissa.
With the exception of quantitative computed tomography, which measures volumetric bone mineral density in g/cm3, these techniques generate a linear (g/cm) or areal (g/cm2) bone mineral density value, which reflects bone size as well as true bone density.
3 mittaa luun mineraalitiheyttä tilavuusyksikköä kohti (g/cm ), tuottavat lineaarisen (g/cm) tai pinta-alaa kohden kuvatun (g/cm ) luun mineraalitiheysarvon, joka kuvastaa sekä luun kokoa että todellista luun tiheyttä.
Certain limitations of absorptiometric techniques should be recognised.
Luun mineraalitiheyden absoluuttinen arvo vaihtelee eri järjestelmien myötä, ja myös eri valmistajien antamissa viitearvoissa on eroja (Laskey ym.
The absolute value for a given bone mineral density varies with different systems and there are also differences in the reference data supplied by different manufacturers (Laskey et al, 1992), although steps have recently been taken to standardise femoral bone mineral density measurements, where these differences are greatest (Hanson, 1997).
1992), vaikka viime aikoina onkin yritetty standardoida reisiluun mineraalitiheysmittauksia, joissa erot ovat suurimmat (Hanson, 1997).
The accuracy of measurements of spinal bone density is reduced in the presence of osteophytes, extraskeletal calcification, scoliosis and vertebral deformity, all of which become increasingly common in the elderly (Reid et al, 1991).
Selkärangan luiden tiheysmittausten tarkkuutta vähentävät luupiikit eli osteofyytit, luuston ulkopuolinen kalkkeutuminen, skolioosi ja nikamien epämuodostuma, jotka kaikki yleistyvät vanhuusiällä (Reid ym. 1991).
It should also be noted that densitometric techniques do not distinguish between osteoporosis and osteomalacia, in both of which bone mineral density is reduced.
Tulee myös huomioida, että tiheysmittausmenetelmillä ei pystytä erottamaan toisistaan osteoporoosia ja osteomalasiaa, joissa kummassakin luun mineraalitiheys on vähentynyt.
The availability of bone densitometry systems throughout Europe is patchy and many doctors and their patients do not cunently have access to bone density measurements.
Luun tiheysmittauslaitteistoja on Euroopan maissa saatavissa vaihtelevasti, eikä monilla lääkäreillä ja heidän potilaillaan ole tällä hetkellä mahdollisuutta käyttää luun tiheysmittauksia.
There are marked variations between European Union countries with respect to the resources available, as shown in Figure 4.1
Käytettävissä olevissa resursseissa on Euroopan Unionin jäsenvaltioiden välillä huomattavia eroja, kuten voidaan havaita taulukosta 4.1.
4.3.3 Relationship between bone mass and fracture risk
Luumassan ja murtumariskin yhteys
Bone mass is a major determinant of bone strength and fracture risk.
Luumassa on luun kestävyyden ja murtumariskin tärkein tekijä.
The strength of this relationship is comparable to that between blood pressure and stroke and is equivalent to an eight- to twelve-fold difference in fracture risk across the distribution of bone density in the population.
Luun tiheyden ja murtumariskin välinen yhteys on yhtä voimakas kuin verenpainetason vaikutus aivohalvausriskiin. Tämä vastaa murtumariskin 8 - 12 -kertaista eroa luun tiheyden jakauma-alueella väestössä.
Although measurement of bone density at any of the sites commonly assessed is predictive of fracture, measurement at the potential fracture site may provide the best prediction, particularly for hip fracture (Mazess et al,
Vaikka luun mineraalitiheyden mittaus mistä tahansa yleisesti mittaukseen käytetystä luuston osasta antaa murtumaennusteen, mahdollisen murtumakohdan mittaus voi tuottaa parhaan ennusteen, mikä pätee erityisesti lonkkamurtumiin (Mazess ym. 1988; Cummings ym. 1993; Melton ym. 1993).
Addition of certain risk factors to bone mineral density values may lead to better prediction of fracture; this is the case particularly for past or prevalent fragility fracture and. in the elderly, risk factors for falling.
Yhdistämällä tiettyjä riskitekijöitä luun mineraalitiheysarvoihin voidaan murtumia ennakoida paremmin. Tämä pätee erityisesti aikaisempiin tai olemassa oleviin murtumiin ja vanhusten kaatumisen riskitekijöihin.
Measurements of hip axis length (an index of the length of the femoral neck) can also be generated by dual energy X-ray absorptiometers and improve prediction of hip fracture, since there is a positive and independent relationship between hip axis length and hip fracture risk (Faulkner et al. 1993; Peacock et al. 1995).
Reisiluun kaulan pituusindeksin mittaus voidaan myös tehdä kaksienergiaisilla röntgenabsorptiometreillä ja näin voidaan parantaa lonkkamurtuman ennustettavuutta, koska reisiluun kaulan pituusindeksin ja lonkkamurtumariskin välillä on positiivinen riippuvuussuhde (Faulkner ym. 1993; Peacock ym. 1995).
4.3.4 Densitometrie criteria for the diagnosis of osteoporosis
Osteoporoosin diagnosointi luun tiheysmittauksella
The gradient of increasing fracture risk with decreasing bone mineral density is continuous and there is consequently no single cut-off point below which fracture will occur and above which it will not.
Murtumariski lisääntyy jatkuvasti luun mineraalitiheyden aletessa, eikä siten ole olemassa yksittäistä raja-arvoa, jonka alapuolelle mentäessä murtuma tapahtuu ja jonka yläpuolella näin ei käy.
Any diagnostic threshold of bone density is therefore to some extent arbitrary; nevertheless a bone density level can be selected which will identify most of those women who will sustain a fracture in the future and this fonns the basis of the currently used World Health Organization classification (WHO Study Group, 1994), which is based on standard deviation scores expressed in relation to reference data in nonnal premenopausal women (T scores).
Siksi kaikki luun tiheyden diagnostiset raja-arvot ovat jossakin määrin keinotekoisia, mutta kuitenkin voidaan valita sellainen luun tiheystaso, jonka avulla voidaan tunnistaa useimmat jatkossa murtumista kärsivistä naisista. Tällä tavoin on laadittu nykyisin käytetty terveiden nuorten naisten viitearvoihin suhteutettuihin keskihajontalukuihin (T-scores) perustuva WHO:n luokitus (WHO Study Group, 1994).
The use of standard deviation units avoids problems associated with differences in calibration between instruments; Τ scores are used in preference to Ζ scores (age-related SD units) because of the increasing risk of osteoporotic fracture with age, which would not be captured by the use of Ζ scores.
Keskihajontayksiköiden käytöllä vältetään eri mittauslaitteiden kalibrointieroihin liittyvät ongelmat ja T-lukuja käytetään mieluummin kuin Zlukuja (iästä riippuvaiset keskihajontayksiköt) iän myötä kasvavan murtumariskin takia, sillä sitä ei saataisi mukaan Zlukuja käytettäessä.
According to the WHO classification, the following diagnostic categories can be defined:
Seuraavat diagnosointiluokat voidaan määritellä WHO:n luokituksen mukaisesti:
4.3.5 Biochemical markers of bone turnover
Luun aineenvaihdunnan mittarit
Biochemical markers of bone turnover provide infonnation about rates of bone resorption and bone fonnation (Eastell, 1996).
Luun aineenvaihdunnan mittarit antavat tietoa luun hajoamisen ja muodostuksen nopeudesta (Eastell, 1996).
Indices of bone resorption include urinary excretion of hydroxyproline, collagen cross-links (pyridinoline and deoxypyridinoline), hydroxylysinc glycosides and N-telopeptides or C-telopeptides of type 1 collagen.
Luun hajoamisen mittareita ovat hydroksiproliinin eritys virtsaan, kollageenin poikkisiltojen rengasrakenteet (pyridinoliini ja deoksipyridinoliini), tyypin I kollageenin hydroksilysiiniglykosidit sekä N-telopeptidit tai C-telopeptidit.
The most commonly used markers of bone formation are serum concentrations of bone specific alkaline phosphatase and osteocalcin.
Useimmin käytetyt luun rakentumisen mittarit ovat luustoperäinen alkalinen fosfataasi ja osteokalsiini.
When used in combination with bone densitometry, biochemical markers may improve the assessment of fracture risk, particularly hip fracture (Garnero et al, 1996), although on their own they are poorly predictive of bone mineral density. Within individual patients the biological variability of these markers relative to changes in bone turnover induced by disease is
Käytettäessä luun aineenvaihdunnan mittareita luun tiheysmittausten kanssa ne voivat parantaa murtumariskin arviointia, erityisesti lonkkamurtumien osalta (Garnero ym. 1996), vaikka yksinomaan niiden avulla luun mineraalitiheyttä pystytään ennustamaan huonosti.
considerable and this makes the sensitivity and specificity of biochemical markers insufficiently high to be useful as a diagnostic tool in clinical practice at the present time.
Yksittäisillä potilailla näiden mittareiden biologinen vaihtelu suhteessa sairaudesta johtuvaan luun vaihtuvuusnopeuden muutoksiin on huomattava, mistä johtuen biokemiallisten mittareiden herkkyys ja spesifisyys ovat liian alhaisia, jotta niitä voitaisiin käyttää diagnostisina välineinä kliinisessä työssä tällä hetkellä.
Further research is required to establish the value of biochemical markers in the management of the individual patient, particularly with respect to monitoring the effects of treatment.
Lisätutkimuksia tarvitaan selvittämään biokemiallisten mittareiden arvo yksittäisten potilaiden hoidossa ja erityisesti hoidon vaikutusten seurannassa.
Conventional radiological techniques are used to detect the presence of fractures.
Murtumien toteamiseen käytetään tavanomaisia radiologisia menetelmiä.
Radiological osteopenia is an insensitive method of detecting osteoporosis, since reduction in bone mass of as much as 50% may be required before osteopenia can reliably be detected on radiographs.
Osteopenian toteaminen radiologisesti ei ole tarpeeksi herkkä osteoporoosin toteamismenetelmä, sillä luumassan on alennuttava jopa 50 prosenttia ennen kuin osteopenia voidaan luotettavasti todeta röntgenkuvasta.
Lateral radiographs of the thoracic and lumbar spine are used to detect vertebral deformity due to osteoporosis, which may be manifest as biconcavity (loss of middle height), wedging (loss of anterior or posterior height), and compression or crush fractures, in which there is loss of height throughout the vertebral body.
Rintarangan ja lannerangan alueen lateraalikuvia käytetään osteoporoosista johtuvien nikamien epämuodostumien toteamiseen; ne voivat esiintyä kaksoiskovertumisena (keskiosa madaltunut), kallistumisena (etu- tai takaosa madaltunut) ja kompressiona tai luhistumismurtumina, jolloin koko nikaman solmu on madaltunut.
Semiquantitative or quantitative assessment may be used, based on the ratios of anterior, middle and posterior vertebral heights.
Niissä voidaan käyttää puolikvantitatiivista tai kvantitatiivista arviointia, joka perustuu nikaman etu-, keski- tai takaosan korkeuteen.
The best definition for incident vertebral fractures has not been established, but a 20% or greater reduction in any three of the measured vertebral heights (anterior, middle or posterior) is a relatively specific criterion.
Parasta määritelmää nikamamurtuman esiintymiselle ei ole määritetty, mutta minkä tahansa kolmen mitatun nikamapinnan (etu-, keski- tai takapinta) 20 prosentin suuruinen tai sitä suurempi madaltuminen on suhteellisen pätevä kriteeri.
In assessing vertebral deformity on radiographs, the procedure used to obtain images is critical and should be carefully standardised.
Menetelmä röntgenkuvien ottamiseksi nikamien epämuodostuman arviointia varten on kriittinen ja se tulee standardoida huolellisesti.
The latest generation of dual energy X-ray absorptiometers possess the potential to generate good quality lateral images of the thoracic and lumbar spine, upon which morphometric analysis can be performed.
Uusimmat kaksienergiaiset röntgenabsorptiometrit (DXA-laitteet) pystyvät tuottamaan hyvälaatuisia rinta- ja lannerangan lateraalikuvia, jotka voidaan sitten analysoida morfometrisesti.
This approach has yet to be validated, particularly with respect to its reproducibility; if shown to be comparable to or better than conventional X-ray morphometric methods, MXA is likely to emerge as the technique of choice in view of its significantly lower radiation dose.
Tämä menetelmä ja erityisesti sen toistettavuus on vielä validoitava, mutta jos MXA osoittautuu yhtä hyväksi tai paremmaksi kuin tavanomaiset morfometriset röntgenmenetelmät, se tarjonnee hyvän vaihtoehdon huomattavasti alhaisemman säteilyannoksen ansiosta.
4.6 Clinical indications for bone densitometry
Luun tiheysmittauksen kliiniset indikaatiot
In general terms, preventive strategies may be targeted at everyone in the population or confined to high-risk subgroups.
Asiantuntijat ovat sitä mieltä, että kaikkien vaihdevuosi-ikäisten naisten seulontaa ei voida pitää perusteltuna.
The consensus view among experts is that populationbased screening of women at the menopause cannot be justified; in the absence of such an approach, selection of patients for bone densitometry on the basis of strong clinical risk factors provides the most rational approach to the prevention and treatment of osteoporosis (Compston et al, 1995).
Koska tällaiseen toimeen ei ole ryhdytty, järkevin lähestymistapa osteoporoosin ennaltaehkäisyyn ja hoitoon on valita potilaat luun tiheysmittauksiin vahvojen kliinisten riskitekijöiden perusteella (Compston ym. 1995).
Clinical indications for bone densitometry are shown in Table 4.3.
Luun tiheysmittauksen kliiniset indikaatiot on esitetty taulukossa 4.3.
It should be emphasised that bone densitometry is only justified in those individuals in whom the result obtained will influence treatment decisions.
On syytä ottaa huomioon, että vain sellaisten henkilöiden luuston tiheysmittaukset ovat perusteltuja, joiden kohdalla saatu tulos vaikuttaa hoitopäätöksiin.
Diagnostic uses of bone densitometry may be divided into two categories, namely to assess fracture risk and to confimi or refute a diagnosis of osteoporosis in individuals with vertebral deformity, previous fragility fracture, radiological osteopenia or height loss.
Luun tiheysmittausten käyttö diagnostisiin tarkoituksiin voidaan jakaa kahteen luokkaan, nimittäin murtumariskin arviointiin ja osteoporoosidiagnoosin vahvistamiseen tai hylkäämiseen potilailla, joilla on nikaman epämuodostuma, aikaisempi luun hauraudesta johtuva murtuma tai radiologisesti todettu osteopenia taikka joiden pituus on lyhentynyt.
In the former group, if bone density is judged to be insufficiently low to wanant treatment, repeated measurements may be unless the underlying disease has been successfully treated.
Jos ensin mainitussa ryhmässä päätellään, että luun tiheys ei ole tarpeeksi alhainen hoidon aloittamiseksi, mittauksia voidaan joutua uusimaan, jollei taustalla olevaa sairautta ole onnistuttu hoitamaan menestyksekkäästi.
In patients with multiple vertebral defomiities and in elderly patients with hip fracture, bone densitometry is not usually required for diagnostic purposes.
Niille potilaille, joilla on useita nikaman epämuodostumia, samoin kuin vanhuksille, joilla on lonkkamurtuma, ei tarvitse tehdä luun tiheysmittauksia diagnostisia tarkoituksia varten.
In the elderly, the hip is the most useful site for bone mineral density assessment because of the unreliability of spinal measurements in this age group.
Vanhuksilla lonkka on luotettavin paikka luun mineraalitiheyden arviointia varten, koska selkärangan mittaukset ovat tämän ikäryhmän osalta epäluotettavia.
Bone density measurements are also used to monitor the effects of treatment on bone mass.
Luun tiheysmittauksia käytetään myös seurattaessa hoidon tehoamista luumassaan.
The ability of repeated measurements to detect significant changes in individual patients depends on the precision of the measurement technique, the effects of treatment and the expected rate of bone loss in the absence of treatment.
Toistuvien mittausten kyky todeta merkittäviä muutoksia yksittäisissä potilaissa riippuu mittausmenetelmän tarkkuudesta, hoidon vaikutuksista ja odotetusta luumassan vähenemisnopeudesta, jos hoitoa ei annettaisi.
Significant treatment effects in the spine can often be detected within two years but three or more years may be required to detect such effects in the proximal femur.
Hoidon merkittäviä vaikutuksia voidaan todeta selkärangan alueella usein kahden vuoden kuluttua, mutta reisiluun proksimaalipäässä samanlaiset vaikutukset voidaan havaita vasta kolmen tai useamman vuoden päästä.
In many patients, assessment of bone density is the only means by which the effects of treatment can be judged and repeat measurements are likely to improve compliance.
Luun tiheyden mittaaminen on usein ainoa keino arvioida potilaiden hoidon tehoa, ja toistetut mittaukset parantavat todennäköisesti hoitomyöntyvyyttä.
Repeat bone mineral density measurements to monitor treatment are rarely indicated at less than one year intervals.
Hoidon seuraamiseksi tehdyt toistuvat luun mineraalitiheyden mittaukset ovat harvoin aiheellisia useammin kuin kerran vuodessa.
Assessment of bone density is also useful in aiding decisions about when treatment may be stopped and whether, subsequently, further intervention is required.
Luun tiheyden arviointi on myös hyödyllistä päätettäessä hoidon lopettamisajankohdasta ja muiden hoitojen myöhemmästä tarpeesta.
The same absorptiometry system should be used whenever possible in order to minimise enors due to different machine calibration.
Laitteiden kalibroinnista aiheutuvien virheiden minimoimiseksi tulisi mahdollisuuksien mukaan käyttää samaa mittauslaitetta.