natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In 1 923, for instance, the Austrian founder-leader of the Pan-European Movement, Count Coudenhove Kalergi, had called for the creation of a United States of Europe, citing such examples as the successful assertion of Swiss unity in 1848, the forging of the German Empire in 1871 and, before all else, the independence of the United States of America in 1776.
Esimerkiksi vuonna 1923 itävaltalainen kreivi Coudenhove-Kalergi ja hänen perustamansa paneurooppalainen liike vaativat "Euroopan yhdysvaltojen" perustamista. Esikuvina olivat Sveitsin yhtenäisyyden varmistuminen vuonna 1848, Saksan keisarikunnan perustaminen vuonna 1871 ja ennen kaikkea Amerikan yhdysvaltojen syntyminen vuonna 1776.
And on 5 September 1929, in a now famous speech to the League of Nations Assembly in Geneva, the French Foreign Minister Aristide Briand, with the backing of his German counterpart, Gustav Stresemann, proposed the creation of a European union within the framework of the League of Nations.
Ranskan ulkoministeri Aristide Briand ehdotti — saksalaisen virkaveljensä Gustav Stresemannin tukemana — Kansainliitossa Genevessä 5. syyskuuta 1929 pitämässään kuuluisassa puheessa Euroopan unionin perustamista Kansainliiton alaisuuteen.
In that case, though, the immediate aim went no further than securing closer cooperation between the States of Europe, leaving their national sovereignty intact.
Tavoitteena oli lähinnä Euroopan valtioiden tiiviimpi yhteistyö, eikä Euroopan valtioiden suvereniteettiin ollut määrä kajota.
Looking at their underlying aims, however, a clear pattern begins to emerge, revealing three major groups:
Kun taas tarkastellaan organisaatioiden päämääriä, alkaa paljastua tietty yhdenmukainen malli.
• Second was the conviction, summed up in the motto 'Never again!', that the possibility of renewed military conflict must be banished forever.
* Toinen näkökohta kiteytyi motossa "ei enää koskaan sotaa!"
After the terrible experience of two world wars, both of which had begun as European civil wars and in which Europe had been the main battlefield and principal sufferer, this became the mainspring of all political action.
Kaksi kauhistuttavaa maailmansotaa, jotka olivat alkaneet eurooppalaisina sisällissotina, olivat tehneet Euroopasta taistelutantereen ja suurimman kärsijän. Tästä vakaumuksesta tuli kaiken poliittisen toiminnan lähtökohta.
• Lastly there was the earnest desire to create a better, freer and more just world in which international relations would be conducted in a more orderly way.
* Kolmantena näkökohtana oli harras toive luoda parempi, vapaampi ja oikeudenmukaisempi maailma, jossa kansainvälisiä suhteita hoidettaisiin entistä järjestelmällisemmin. semmin.
Viewed as a whole, the postwar steps towards European unification offer a confusing picture that is calculated to baffle anyone but the expert.
Kun tarkastellaan kokonaisuutta, sodan jälkeiset ponnistelut Euroopan yhdistämiseksi muodostavat sekavan kuvan, joka avautuu ainoastaan asiantuntijoille.
A host of different organizations, largely unconnected, have come into existence side by side: the Organization for Economic Cooperation and Development (OECD), the Western European Union (WEU), the North Atlantic Treaty Organization (NATO), the Council of Europe, and the European Union, which is itself built on the foundations of the European Coal and Steel Community, the European Atomic Energy Community and European (Economic) Community.
Syntyi useita rinnakkain toimivia organisaatioita, joilla ei juuri ole tekemistä keskenään: Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö (OECD), Länsi-Euroopan unioni (WEU), Pohjois-Atlantin puolustusliitto (NATO), Euroopan neuvosto ja Euroopan unioni, joka puolestaan koostuu Euroopan hiili- ja teräsyhteisöstä, Euroopan atomienergiayhteisöstä ja Euroopan (talous)yhteisöstä.
Their membership ranges from 10 in the WEU to 25 in the Council of Europe.
Niissä on jäseniä kymmenestä (WEU) kolmeenkymmeneenkolmeen (Euroopan neuvosto).
• The first group consists of the transatlantic- organizations that grew out of the close links forged between Western Europe and the United States of America after the war.
* Ensimmäinen ryhmä koostuu Euroopan ja Atlantin takaisten maiden välisistä organisaatioista. Ne muodostuivat niiden läheisten yhteyksien pohjalta, jotka syntyivät Länsi-Euroopan ja Yhdysvaltojen välille toisen maailmansodan jälkeen.
Indeed it was an American initiative that led to the founding of the first postwar European organization in 1948.
Ensimmäinen sodanjälkeinen eurooppalainen organisaatio syntyikin amerikkalaisten aloitteesta vuonna 1948.
The US Secretary of State, George Marshall, called on the countries of Europe to pool their efforts for economic reconstruction and promised American aid in return (which eventually took shape as the Marshall Plan).
Yhdysvaltojen ulkoministeri George Marshall kehotti vuonna 1947 Euroopan maita yhdistymään ponnisteluissaan talouden jälleenrakentamiseksi ja lupasi vastineeksi taloudellista apua, joka sitten toteutuikin Marshall-apuna.
The European response was to set up the Organization for European Economic Cooperation (OEEC).
Eurooppa vastasi perustamalla Euroopan taloudellisen yhteistyön järjestön (OEEC).
This was later renamed the Organization for Economic Cooperation and Development when, in 1960, the United States and Canada also joined after agreeing with its members to extend its activities to include development aid for the Third World.
Järjestön nimeksi muutettiin myöhemmin taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö (OECD), kun Yhdysvallat ja Kanada liittyivät mukaan vuonna 1960 jäsenten päätettyä laajentaa toimintaansa kolmannen maailman kehitysapuun.
The founding of the OEEC was followed in 1949 by NATO, a military pact between the USA, Canada and most of the free States of Europe.
OEEC:tä seurasi vuonna 1949 NATO, sotilasliitto, johon kuuluivat Yhdysvallat, Kanada ja useimmat Euroopan vapaat valtiot.
The next organization to be founded was the WEU in 1954, which was intended to strengthen security cooperation between the countries of Europe.
Sen jälkeen perustettiin vuonna 1954 WEU, jonka tarkoitus oli vahvistaa Euroopan maiden turvallisuusyhteistyötä.
This widened the existing Brussels Treaty between the United Kingdom, France, Belgium, Luxembourg and the Netherlands to include the Federal Republic of Germany and Italy, and has subsequently also taken in Portugal, Spain and Greece.
Sen pohjana oli Brysselin sopimus, jonka osapuolia olivat Iso-Britannia, Ranska, Belgia, Luxemburg ja Alankomaat; nyt mukaan tulivat Saksan liittotasavalta ja Italia.
The WEU offers its members a platform for closer cooperation on security and defence, helping them to forge a European identity in this field and so lend greater weight to the European voice in the Atlantic Alliance.
Jäseniksi ovat sittemmin liittyneet myös Portugali, Espanja ja Kreikka. WEU tarjoaa jäsenilleen perustan läheisemmälle yhteistyölle turvallisuus- ja puolustusasioissa.
• The characteristic feature of the second group of organizations is that they are designed to enable as many countries as possible to become members.
* Toisen ryhmän organisaatioille on ominaista, että niihin voi liittyä niin paljon jäseniä kuin mahdollista.
This meant conceding the limitation that their activities would not extend beyond the scope of normal international cooperation.
Samalla on tyydytty siihen, että niiden toiminta ei voi ulottua normaalia kansainvälistä yhteistyötä laajemmalle.
One such organization is the Council of Europe, founded
Yksi tällainen organisaatioon Euroopan neuvosto,
infringements of human rights by the signatories.
keustoimikunta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin — voivat tuomita ihmisoikeuksien loukkaukset allekirjoittajamaissa. jamaissa.
• The third group of organizations comprises the European Coal and Steel Community, the European Atomic Energy Community and the European (Economic) Community.
* Kolmannen ryhmän muodostavat Euroopan hiili- ja teräsyhteisö, Euroopan atomienergiayhteisö ja Euroopan (talous)yhteisö.
From the legal point of view the three communities continue to exist separately side by side.
Lakiteknisesti nämä kolme yhteisöä jatkavat olemassaoloaan erillisinä rinnakkaisyksikköinä.
In terms of political reality, however, they can be treated as a single unit.
Poliittisesti niitä voidaan kuitenkin pitää yhtenä kokonaisuutena.
Their creation can be regarded as marking the birth of the 'European Community'.
Niiden perustamisen voidaan katsoa merkinneen "Euroopan yhteisön" syntyä.
The major innovation of the EC compared with other international bodies is that its members have given up part of their national sovereignty with the goal on 5 May 1949 to foster political cooperation.
EY:n tärkein uutuus muihin kansainvälisiin elimiin verrattuna oli, että joka perustettiin toukokuun 5. päivänä 1949 edistämään poliittista yhteistyötä.
Its statute contains no reference to any such goals as federation or union, nor does it foresee any transfer or pooling of portions of national sovereignty.
Sen säännöissä ei viitata mihinkään liittovaltion tai unionin kaltaisiin tavoitteisiin, eikä sen toimintaan liity minkäänlaista kansallisen suvereniteetin osittaistakaan siirtämistä tai jakamista.
Decisionmaking rests entirely with a Committee of Ministers and unanimity is required for all decisions on matters of substance, which means that any country can veto a decision as in the United Nations Security Council.
Kaikki päätösvalta on ministerikomitealla, ja kaikissa tärkeimmissä asioissa vaaditaan yksimielinen päätös. Jokainen maa voi siis käyttää vetooikeutta, kuten Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostossa.
In addition there is a Parliamentary Assembly, but its role is purely consultative and it has no legislative powers.
Organisaatioon kuuluu myös parlamentaarinen yleiskokous, mutta sillä on pelkästään neuvoa-antava rooli ilman lainsäädäntövaltaa.
All it can do is to put recommendations to the Committee of Ministers.
Se voi ainoastaan tehdä suosituksia ministerikomitealle.
However, any recommendation can be turned down by a single vote, as the Committee is not answerable to the Assembly.
Suosituksen hylkäämiseen riittää kuitenkin yksi ääni, koska ministerikomitea ei ole vastuussa parlamentaariselle yleiskokoukselle.
And even after a proposal has been adopted by the Committee of Ministers, it still has to be ratified by the national parliaments before it can have the force of law.
Ja vaikka ministerikomitea hyväksyisi jonkin ehdotuksen, kansallisten parlamenttien on ratifioitava ehdotus, ennen kuin se voi saada lainvoiman.
The Council of Europe, then, serves merely as an instrument of intergovernmental cooperation.
Euroopan neuvosto toimii siten vain hallitusten välisenä yhteistyövälineenä.
Nevertheless its contribution to the cause of European unity and solidarity cannot be rated highly enough.
Silti sen merkitystä Euroopan yhtenäisyyden ja solidaarisuuden edistäjänä ei voi korostaa liikaa.
In pursuing its aims of forging closer links between the countries of Europe and promoting their economic and social progress it has been highly successful.
Se on ollut erittäin menestyksekäs ajaessaan tavoitteitaan Euroopan maiden lähentämiseksi toisiinsa ja niiden taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen edistämiseksi.
Its membership has grown from the 10 original founders to 25 (the United Kingdom, France, Belgium, the Netherlands, Luxembourg, Italy, Ireland, Denmark, Norway and Sweden, plus Greece, Turkey, the Federal Republic of Germany, Austria, Cyprus, Switzerland, Malta, Iceland, Portugal, Spain, Liechtenstein, Finland, San Marino, Hungary and Poland).
Sen jäsenmäärä on kasvanut kymmenestä perustajajäsenestä kolmeenkymmeneenkolmeen (Iso-Britannia, Ranska, Belgia, Alankomaat, Luxemburg, Italia, Irlanti, Tanska, Norja ja Ruotsi sekä Kreikka, Islanti, Turkki, Saksan liittotasavalta, Itävalta, Kypros, Sveitsi, Malta, Portugali, Espanja, Liechtenstein, San Marino, Suomi, Unkari, Puola, Bulgaria, Viro, Liettua, Slovenia, Tsekin tasavalta, Slovakia, Romania ja Andorra).
Under its auspices a wide range of economic, cultural, social and legal conventions have been concluded, the most significant and best known of them being the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms adopted on 4 November 1950.
Euroopan neuvostossa on tehty lukuisia yleissopimuksia talouden, kulttuurin, sosiaalipolitiikan ja lainsäädännön aloilla. Merkittävin ja tunnetuin näistä on Euroopan yleissopimus ihmisoi keuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi, joka hyväksyttiin 4. marraskuuta 1950.
This not only laid down a practical minimum standard of human rights to be applied in the member States but also set up a system for legal remedy, empowering the institutions established under the Convention - the European Commission for Human Rights and the European Court of Human Rights - to condemn
Siinä määriteltiin jäsenvaltioille käytännön vähimmäisvaatimukset ihmisoikeuksien kunnioittamisessa. Samalla se loi oikeusturvajärjestelmän, jonka turvin yleissopimuksessa perustetut toimielimet— Euroopan ihmisoi-
integration, and this booklet will look in some detail at their origins and how they developed into the European Union, of forming a cohesive, indissoluble organizational and political unit.
sen jäsenet ovat osittain luopuneet kansallisesta suvereniteetistaan muodostaakseen kiinteän ja kestävän organisatorisen ja poliittisen kokonaisuuden.
They have conferred on it sovereign powers of its own, independent of the Member States, which it can exercise to adopt acts that have the force of national law.
Sen jäsenvaltiot ovat luovuttaneet EY:lle suvereniteettiaan, ja EY voi säätää jäsenvaltioista riippumatta lakeja, joilla on kansallinen lainvoima.
The EC also forms the core of the 'European Union' established on 1 November 1993 with the entry into force of the Maastricht Treaty.
EY luo perustan myös "Euroopan unionille", joka syntyi 1. marraskuuta 1993, kun Maastrichtin sopimus tuli voimaan.
The European Communities, then, offer the most advanced example of European
Tässä kirjasessa selvitetään yhteisöjen taustaa ja sitä, kuinka ne kehittyivät Euroopan unioniksi.
THE ORIGINS OF THE EUROPEAN UNION
EUROOPAN UNIONIN SYNTY
■ FROM EUROPEAN COMMUNITY TO EUROPEAN UNION essential need for Franco-German cooperation.
■ EUROOPAN YHTEISÖSTÄ EUROOPAN UNIONIIN painotti erityisesti Ranskan ja Saksan yhteistyön .merkitystä.
Churchill, however, had envisaged the United Kingdom's role as a promoter rather than as an active participant.
Hän näki kuitenkin Ison­Britannian pikemminkin tukijana kuin aktiivisena osallistujana.
Thus on 18 April 1951 Belgium, the Federal Republic of Germany, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands signed the Treaty establishing the European Coal and Steel Community (ECSC) and on 23 July 1952, when it came into force, the Schuman Plan became a reality.
Niinpä huhtikuun 18. päivänä 1951 Belgia, Saksan liittotasavalta, Ranska, Luxemburg, Italia ja Alankomaat allekirjoittivat sopimuksen Euroopan hiili­ja teräsyhteisöstä (EHTY), ja kun sopimus tuli voimaan 23. heinäkuuta 1952, Schumanin suunnitelmasta oli tullut totta.
The new Community's founding fathers hoped that it would be the seed from which further European political integration would grow, culminating in the emergence of a European Constitution.
Uuden yhteisön perustajat toivoivat sopimuksen olevan siemen Euroopan poliittisen yhdentymisen kasvulle, joka huipentuisi Euroopan perustuslain syntymiseen.
The first stone in the building of the European Community was laid on 9 May 1950, when Robert Schuman, the French Foreign Minister, put forward a plan worked out by himself and Jean Monnet for France and Germany to pool all their coal and steel production under a joint High Authority, within an organization open to any other country in Europe.
Euroopan yhteisön peruskivi muurattiin 9. toukokuuta 1950, kun Ranskan ulkoministeri Robert Schuman esitteli Jean Monnetin kanssa tekemänsä suunnitelman, jossa Ranskan ja Saksan kaikki hiili­ ja terästuotanto asetettaisiin yhteisen korkean viranomaisen alaisuuteen organisaatioon, joka olisi avoin Euroopan kaikille valtioille.
Behind this proposal lay a twofold realization: on the one hand, it was pointless to impose unilateral restrictions on Germany, but at the same time a fully independent Germany was still perceived as a potential threat to peace.
Ehdotuksen lähtökohta oli kaksitahoinen: yhtäältä oli hyödytöntä asettaa yksipuolisia rajoituksia Saksalle, toisaalta täysin riippumaton Saksa olisi koettu mahdolliseksi sodanuhaksi.
The only way out of this dilemma, Schuman realized, was to bind Germany politically and economically into a firmly based grouping of European States.
Schuman ymmärsi, että ainoa tapa ratkaista ongelma oli sitoa Saksa taloudellisesti ja poliittisesti kiinteään eurooppalaisten valtioiden ryhmittymään.
His plan thus took up the idea put forward by Winston Churchill in his famous speech in Zurich on 19 September 1946, when he had called for the creation of a United States of Europe, singling out the
Hänen suunnitelmansa herätti henkiin Winston Churchillin idean, jonka Churchill oli esittänyt kuuluisassa puheessaan Zürichissä 19. syyskuuta 1946. Churchill vaati tuolloin Euroopan yhdysvaltojen perustamista ja
Meanwhile in October 1950, with the ECSC Treaty not yet even signed, the French launched the idea of a European Defence Community (EDC) in what became known as the Pleven Plan.
Lokakuussa 1950, kun EHTYn perus­tamissopimusta ei ollut vielä allekirjoitettu, Ranska esitteli ideansa Euroopan puolus­tusyhteisöstä (EDC), joka tuli tunnetuksi Plévenin suunnitelmana.
The outbreak of the Korean War and mounting East-West tension highlighted the need for a greater defence effort by Western Europe, including West Germany.
Korean sodan syttyminen ja kasvava idän ja lännen välinen jännitys loivat tarpeen tehostaa Länsi­Euroopan puolustusta, jossa olisi mukana myös Länsi­Saksa.
But the wounds of the Second World War had hardly begun to heal and in French eyes,
Toisen maailmansodan haavat olivat
of the six founder members of the ECSC launched a new initiative for 'the creation of a united Europe'.
alkoi levitä. Kesäkuussa 1955 EHTYn kuuden perustajajäsenen ulkoministerit tekivät kuitenkin uuden aloitteen "yhdistyneen Euroopan luomiseksi".
At the Messina Conference they decided to return to the goal of greater European unity, but this time reverting to the approach begun with the ECSC by focusing on the less emotionally charged issue of economic integration.
Maat päättivät Messinan konferenssissa palata tavoitteeseen Euroopan yhdistymisestä. Tällä kertaa lähtökohtana oli jatkaa sitä, mikä oli aloitettu jo EHTYssä, eli keskittyä vähemmän arkaan aiheeseen, talouden yhdentymiseen.
The EDC plan had obviously been over-ambitious.
EDC-suunnitelma oli selvästi ollut liian kunnianhimoinen.
Now the aim was more modest, but more realistic.
Nyt tavoite oli vaatimattomampi, mutta realistisempi.
A committee chaired by the Belgian Foreign Minister, Paul-Henri Spaak, was asked to consider possible moves for further integration.
Belgian ulkoministerin Paul-Henri Spaakin johtama komitea sai tehtäväkseen pohtia yhdentymisen jatkotoimia.
The 'founding fathers' of Europe at the signing of the first Treaty, setting up the European Coal and Steel Community, on 18 April 1951 in Paris.
Euroopan "perustajaisät" allekirjoittamassa ensimmäistä perustamissopimusta Euroopan hiili- ¡a teräsyhteisöstä 18. huhtikuuta 1951 Pariisissa.
Six countries laid the foundation for a completely new form of international cooperation, unique in the world to this day, aimed at securing peace and prosperity.
Kuusi maata loi perustan aivan uudenlaiselle ja vieläkin ainutlaatuiselle kansainväliselle yhteistyölle, jonka tarkoitus on turvata rauha ja hyvinvointi.
Around the table from left to right: Paul van Zeeland (Belgium), Joseph Bech (Luxembourg), Joseph Meurice (Belgium), Count Carlo Sforza (Italy), Robert Schuman (France), Konrad Adenauer (Germany), Dirk Stikker and Johannes van den Brink (both Netherlands).
Pöydän ääressä vasemmalta oikealle: Paul van Zeeland (Belgia), Joseph Bech (Luxemburg), Joseph Meurice (Belgia), kreivi Carlo Crai Sforza (Italia), Robert Schuman (Ranska), Konrad Adenauer (Saksa) sekä Dirk Stikker ja Johannes van den Brink (Alankomaat).
especially, the idea of a German national army was unacceptable.
vielä kuitenkin tuoreet, ja varsinkin ranskalaisten mielestä ajatus Saksan kansallisesta armeijasta oli mahdoton.
Once again the answer was to bind it intoa supranational Community -this time militarily - and so ensure adequate control of a re-armed Germany.
Asia ratkaistiin jälleen sitomalla Saksa ylikansalliseen yhteisöön — tällä kertaa sotilaalliseen — ja varmistamalla siten uudelleen aseistetun Saksan riittävä valvonta.
In August 1954, however, the plan was dashed when the French National Assembly refused to ratify the Treaty, unable to countenance the farreaching curbs on French sovereignty which abandoning the right to a national army would entail.
Suunnitelma kaatui kuitenkin elokuussa 1954. Ranskan kansalliskokouksen kieltäytyessä ratifioimasta sopimusta.
The failure of the European Defence Community dealt a severe blow to efforts for political integration in Europe and for a while optimism gave way to resignation. But then in June 1955 the foreign ministers
Kansanedustajat eivät sulattaneet ajatusta Ranskan suvereniteetin tuntuvasta rajoittamisesta, jota luopuminen kansallisesta armeijasta olisi merkinnyt.
States on the constitutional structure and institutional reforms that were needed.
Järjestelmä antoi uuden ulottuvuuden Euroopan valuuttayhteistyölle.
Encouraged by their initial success, especially in the economic field, the Six returned in the early 1960s to the goal they had never completely abandoned: closer political integration.
Rohkaistuttuaan alkumenestyksestä varsinkin taloudellisissa asioissa perustajajäsenet palasivat 1960luvun alkupuolella tavoitteeseen, jota ne eivät olleet koskaan kokonaan hylänneet: tiiviimpään poliittiseen yhdentymiseen.
At a summit in Bonn in 1961 the leaders of the Six instructed a committee chaired by Christian Fouchet, the French ambassador to Denmark, to submit proposals for a political charter for 'the union of their peoples'.
Bonnin huippukokouksessa vuonna 1961 kuuden maan johtajat pyysivät Ranskan Tanskan-suurlähettilään Christian Fouchetin johtamaa komiteaa tekemään ehdotuksia "kansojen unionin" poliittiseksi peruskirjaksi.
In an effort to find a formula that would be acceptable to all, the committee presented two successive drafts (known as the first and second Fouchet Plans).
Komitea yritti muotoilla ehdotuksia, jotka kaikki voisivat hyväksyä, ja esitteli kaksi luonnosta (jotka tunnetaan nimillä ensimmäinen ja toinen Fouchet-suunnitelma).
But the differences between the member countries over the nature of the union and the form it should take proved so intractable that eventually the foreign ministers, meeting on 1 7 April 1962 in Paris, decided to suspend the negotiations.
Jäsenmaiden näkemyserot unionin luonteesta ja muodosta olivat kuitenkin niin sovittamattomia, että lopulta ulkoministerit päättivät lopettaa neuvottelut Pariisin kokouksessa 17. huhtikuuta 1962.
Nevertheless the 1970s brought some measure of tangible progress and a number of new Community policy instruments were introduced, widening the scope for the coordination of national policies.
1980-luvun alkupuolella käytiin vilkasta uudistuskeskustelua otsikoilla "toisen sukupolven Eurooppa", "relance européenne, Euroopan elpyminen" ja "Euroopan unioni".
The first of these was European political cooperation (EPC), which was set up in 1970 as an instrument for voluntary foreign policy coordination and has since been steadily extended and improved.
Lukuisista aloitteista ja uudistusehdotuksista huomattavin oli Altiero Spinellin laatima "sopimusluonnos Euroopan unionin perustamisesta", jonka Euroopan parlamentti hyväksyi 14. helmikuuta 1984.
Its purpose was (and until monetary union is achieved, remains) to create a zone of monetary stability in Europe as free as possible from wild currency fluctuations.
Se merkitsi parlamentille jättiläisharppausta kohti Euroopan unionia.
The EMS now forms one of the cornerstones of the EU's goal of economic and monetary union.
Sopimuksessa ehdotettiin lisävallan antamista unionille kansallisen