pahoittelee, että EU:n jäsenvaltiot eivät ole halunneet määritellä yhteistä kantaa Libyan kriisiin, YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmaan 1973 ja tapoihin panna se täytäntöön; huomauttaa huolissaan, että tilapäistä ’halukkaiden’ liittoumaa tai kahdenvälistä yhteistyötä ei pidä erehtyä pitämään kelvollisina YTPP:n korvikkeina, koska yhdelläkään Euroopan valtiolla ei ole valmiuksia olla merkittävä turvallisuus- ja puolustuspoliittinen toimija nykymaailmassa; palauttaa mieliin, että Lissabonin sopimuksessa määrätään mahdollisuudesta antaa kriisinhallintaoperaation toteuttaminen jäsenvaltioiden ryhmälle, mutta vain jos neuvoston päätöksellä on vahvistettu tehtävän tavoite, laajuus ja toteuttamistapa ja vain yhteistyössä korkean edustajan / varapuheenjohtajan kanssa; korostaa, että yhteinen vastaus Libyan tilanteeseen on välttämätöntä unionin eteläisen naapuruuspolitiikan uuden, uskottavan toimintamallin muotoilemiseksi; toteaa jälleen, että YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmaan 1973 (2011) perustuvaa toimeksiantoa Libyan siviilien suojelemiseksi ei tule ylittää liiallisella voimankäytöllä; kehottaa varapuheenjohtajaa / korkeaa edustajaa ryhtymään konkreettisiin toimiin aselevon aikaansaamiseksi pikaisesti, jotta voidaan lopettaa libyalaisten verilöyly ja kärsimykset; kehottaa varapuheenjohtajaa / korkeaa edustajaa edistämään voimakkaasti ja suoraan tämänsuuntaisia poliittisia aloitteita; pitää erittäin tärkeänä läheistä yhteistoimintaa väliaikaisen siirtymäajan neuvoston, Afrikan unionin ja Arabiliiton kanssa, jotta voidaan löytää poliittinen ja diplomaattinen ratkaisu tähän sotilaalliseen konfliktiin, mukaan lukien tavoitteena oleva Gaddafin hallinnon eroamisen varmistaminen; korostaa sen vuoksi, että strategian laatiminen Sahelin aluetta ja Afrikan sarvea varten tarjoaa jälleen konkreettisen mahdollisuuden osoittaa EU:n kyky vastata sekä turvallisuus- että kehityshaasteisiin;
Regrets the unwillingness of the EU Member States to define a common position on the Libya crisis, on UN Security Council Resolution 1973 and on the ways to implement it; expresses deep concern about the risk of considering ad hoc coalitions of the willing or bilateral cooperation as viable substitutes for CSDP, as no European State has the capacity to be a significant security and defence actor in the 21st century world; recalls that the Lisbon Treaty provides for the possibility to entrust the implementation of a crisis management operation to a group of Member States, but only within the framework of a Council decision defining the objectives, scope and conditions of their implementation, and with the association of the HR/VP; insists that a common response to the developments in Libya is essential to formulate a credible new approach for our southern neighbourhood policy; reiterates that the mandate given in UN Security Council Resolution 1973(2011) to protect Libyan civilians should not be exceeded through the disproportionate use of force; calls on the VP/HR to take concrete measures to secure an early ceasefire in order to stop the bloodshed and suffering of the Libyan people; urges the VP/HR to play a strong and direct role in fostering political initiatives in this direction; considers it crucial to work closely with the Interim Transitional National Council, the African Union and the Arab League in order to channel the current military conflict towards political and diplomatic solutions, including the objective of securing the resignation of the Gaddafi regime; underlines that the elaboration of a strategy for the Sahel region and the Horn of Africa is yet another concrete opportunity to demonstrate the ability of the EU to act both on security and development challenges;