natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Toisessa mietinnössään De Gucht esitti, että yhdistyneen Saksan paikkojen määrää olisi nostettava 99 paikkaan ja että Ranskan, Italian ja Ison-Britannian paikkamäärän olisi oltava edelleen 87
In his second report, De Gucht proposed that the unified Germany’s number of seats should rise to 99, leaving France, Italy and the UK with 87 each.
De Guchtin mietintö, hyväksytty 10. maaliskuuta 1993 äänin 207 puolesta, 79 vastaan, 19 tyhjää; EYVL C 115, 26.4.1993. .
De Gucht Report, adopted 10 March 1993 by 207 to 79 with 19 abstentions; OJ C 115, 26.4.1993.
Lopuksi De Gucht ehdotti täydentävää järjestelmää, jossa kaksi kolmannesta Ison-Britannian paikoista voitaisiin valita yksinkertaisella enemmistöllä yhden ehdokkaan vaalipiireissä, mutta jäljelle jäävä kolmannes jaettaisiin suhteessa kunkin puolueen kokonaisäänimäärään.
Finally, De Gucht proposed a top-up system whereby two-thirds of the British seats could be elected by simple majority in single member constituencies, but the remaining third would be distributed proportionately to the total vote of each party.
Parlamentin ponnisteluista huolimatta vasta työväenpuolueen vaalivoitto toukokuussa 1997 sai aikaan liberaalidemokraattien avustuksella sen, että Ison-Britannian vaalijärjestelmän pattitilanne saatiin puretuksi lopullisesti.
Nevertheless, despite the efforts of Parliament, it was the election of a Labour government in the UK in May 1997, assisted on this matter by the Liberal Democrats, which finally broke the logjam over the electoral system.
Vuoden 1999 vaaleissa Isossa-Britanniassa otettiin käyttöön alueellisen suhteellisen edustuksen suljettu listavaali.
For the 1999 elections a closed list system of regional proportional representation was introduced to Great Britain.
Pohjois-Irlannissa oli sovellettu siirtoäänivaalitapaa vuodesta 1979, koska oli välttämätön tarve saada vähemmistön mielipide kuuluviin maakunnassa.
Northern Ireland had enjoyed STV since 1979 because of the overwhelming need to reflect minority opinion in the province.
Vuonna 1999 Euroopan parlamenttiin valittiin 10 liberaalidemokraattia, 2 vihreää, 2 Plaid Cymry -puolueen jäsentä ja 3 UKIP-puolueen jäsentä, mikä oli todiste suhteellisen edustuksen merkityksestä Euroopan parlamentin legitimiteetille.
In 1999 10 Liberal Democrats, 2 Greens, 2 Plaid Cymru and 3 UKIP MEPs were elected to the Parliament, witness to the importance of proportional representation to the legitimation of the European Parliament.
Vastaavia uudistuksia tehtiin Ranskassa hyvissä ajoin vuoden 2004 vaaleja varten.
Similar reforms were made in France in time for the 2004 elections.
Hyödyllinen perussopimuksen muutos
Helpful Treaty change
Maastrichtin sopimuksessa (1992) otettiin muutamia selkeitä edistysaskeleita Euroopan unionin kansalaisuuden alalla.
Meanwhile, the Treaty of Maastricht (1992) made some bold advances in the area of European Union citizenship.
Sen 8 b artiklan 2 kohdassa määrättiin seuraavasti:
Article 8b(2) laid down that:
Jokaisella unionin kansalaisella on äänioikeus ja vaalikelpoisuus Euroopan parlamentin vaaleissa jäsenvaltiossa, jossa hän asuu mutta jonka kansalainen hän ei ole, samoin edellytyksin kuin tuon jäsenvaltion omilla kansalaisilla.
… [E]very citizen of the Union residing in a Member State of which he is not a national shall have the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament in the Member State in which he resides, under the same conditions as nationals of that State.
Tätä oikeutta käytetään niiden yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, jotka neuvosto antaa yksimielisesti komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan; näihin yksityiskohtaisiin sääntöihin voi sisältyä poikkeussäännöksiä, jos ne ovat perusteltuja jonkin jäsenvaltion erityisten ongelmien takia .
This right shall be exercised subject to detailed arrangements adopted by the Council, acting unanimously on a proposal from the Commission and after consulting the European Parliament; these arrangements may provide for derogations where warranted by problems specific to a Member State.
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 19 artiklan 2 kohta.
Later Article 19(2) of the Treaty establishing the European Community (TEC).
Maastrichtin sopimus edellytti vuoden 1976 säädöksen tarkistamista, neuvoston päätös 93/81; EYVL L 33, 9.2.1993, s. 19.
The Treaty of Maastricht necessitated a revision of the 1976 Act, in Council Decision 93/81; OJ L 33, 9.2.1993.
Tämä oli hyödyllistä, koska se muodosti oikeusperustan ylikansallista vaalipolitiikkaa edistäville ja kansalaisten osallistumista lisääville toimille.
Helpfully, this provided a legal base for measures to stimulate transnational electoral politics and increase civic participation.
Samaan aikaan Maastrichtin sopimuksessa muutettiin 138 artiklaa, jolla parlamentille annettiin oikeus antaa puoltava lausunto yhdenmukaista vaalimenettelyä koskevasta neuvoston ehdotuksesta.
At the same time, the Treaty of Maastricht amended Article 138 to give to the Parliament the right of assent to the Council’s proposal for a uniform electoral procedure.
Siihen lisättiin myös uusi 138 a artikla, jonka mukaan:
It also introduced a new Article 138a which establishes that:
Euroopan tason poliittiset puolueet ovat tärkeä yhdentymistä edistävä tekijä unionissa.
Political parties at European level are important as a factor for integration within the Union .
Ne myötävaikuttavat eurooppalaisen tietoisuuden muodostumiseen ja unionin kansalaisten poliittisen tahdon ilmaisemiseen.
They contribute to forming a European awareness and to expressing the political will of the citizens of the Union .
Tony Blairin voitolla toukokuussa 1997 oli edullinen vaikutus hallitustenvälisen konferenssin loppuvaiheisiin, mikä johti Amsterdamin sopimuksen allekirjoittamiseen.
Tony Blair’s victory in May 1997 had a beneficial effect on the closing stages of the Intergovernmental Conference which led up to the signing of the Treaty of Amsterdam.
Ensin uudessa sopimuksessa määrättiin parlamentin koon ylärajaksi 700 paikkaa, joista 99 kuului Saksalle ja 87 Ranskalle, Italialle ja Isolle-Britannialle
First, the new Treaty capped the size of the Parliament at 700 – with 99 for Germany and 87 each for France, Italy and the United Kingdom.
Ensin 138 artiklan 2 kohta, myöhemmin 190 artiklan 2 kohta. .
Article 138(2), subsequently Article 190(2).
Sen jälkeen siihen lisättiin uusi arvoituksellinen lauseke, joka kuuluu seuraavasti:
It then added a new, cryptic clause, as follows:
Jos tätä kohtaa muutetaan, kustakin jäsenvaltiosta valittavien edustajien määrän on varmistettava yhteisöksi yhdistyneiden valtioiden kansojen asianmukainen edustus.
In the event of amendments to this paragraph, the number of representatives elected in each Member State must ensure appropriate representation of the peoples of the States brought together in the Community.
Kolmanneksi Amsterdamin sopimukseen sisällytettiin uusi kohta, jossa määrättiin, että parlamentin toimikausi on viisi vuotta
Third, the Amsterdam Treaty inserted a new sub-paragraph establishing that the term of office of the Parliament is five years.
Tällä 190 artiklan 3 kohdalla ainoastaan kodifioitiin vuoden 1976 säädöstä. .
This, which became Article 190(3), simply codified the 1976 Act.
Neljänneksi uudessa sopimuksessa muutettiin 190 artiklan 4 kohtaa (entinen 138 artiklan 3 kohta) seuraavasti:
Fourth, the new Treaty amended Article 190(4) (formerly Article 138(3)), as follows:
Euroopan parlamentti laatii esityksen yleisten, välittömien vaalien toimittamisesta yhdenmukaista menettelyä noudattaen kaikissa jäsenvaltioissa tai kaikille jäsenvaltioille yhteisten periaatteiden mukaisesti .
The European Parliament shall draw up a proposal for elections by direct universal suffrage in accordance with a uniform electoral procedure in all Member States or in accordance with principles common to all Member States .
Korostusmerkinnät esittelijän.
Rapporteur's emphasis.
Tämä tarkistus kuvasti parlamentin käytännöllisempää lähestymistapaa De Guchtin mietinnön mukaisesti.
This revision reflected the more pragmatic approach of the Parliament as articulated in the De Gucht Report.
Muutos mahdollistaisi etenkin sen, että irlantilaiset voivat edelleen käyttää siirtoäänivaalitapaa (STV) korkeimpien keskiarvojen listajärjestelmän sijasta.
In particular, the change would allow the Irish to continue to use the Single Transferable Vote (STV) instead of a largest average list system.
Lopuksi Amsterdamin sopimuksessa lisättiin käyttökelpoinen uusi 190 artiklan 5 kohta.
Lastly, a new Article 190(5) was usefully added by the Treaty of Amsterdam:
Euroopan parlamentti vahvistaa saatuaan komission lausunnon ja neuvoston yksimielisesti antaman suostumuksen jäsentensä tehtäviä ja velvollisuuksia koskevat säännöt ja yleiset ehdot.
The European Parliament shall, after seeking an opinion from the Commission and with the approval of the Council acting unanimously, lay down the regulations and general conditions governing the performance of the duties of its Members.
Anastassopoulosin mietintö
The Anastassopoulos Report
Välittömästi Amsterdamin sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen perussopimus-, työjärjestys- ja toimielinasioiden valiokunta nimitti parlamentin varapuhemiehen Georgios Anastassopoulosin vaalimenettelyä koskevan mietinnön esittelijäksi.
Immediately after the signing of the Treaty of Amsterdam in 1997, the Committee on Institutional Affairs appointed Parliamentary Vice-President Georgios Anastassopoulos as its rapporteur on the electoral procedure.
Hänen tehtävänään oli tutkia, voitaisiinko uudesta ehdotuksesta sopia tarkistetun 190 artiklan 4 kohdan perusteella, eli tarjosivatko "kaikille jäsenvaltioille yhteiset periaatteet" paremman pohjan yhdenmukaisuudelle kuin "välittömien vaalien toimittaminen yhdenmukaista menettelyä noudattaen kaikissa jäsenvaltioissa" .
His task was to see whether a new proposal could be agreed on the basis of the revised Article 190(4), that is, whether ‘ principles common to all Member States ’ offered a better basis for uniformity than ‘ a uniform electoral procedure in all Member States’.
Anastassopoulos havaitsi, että jäsenvaltiot "ovat pitkälti yksimielisiä" monista yhteisistä periaatteista, myös suhteellisesta edustuksesta.
Anastassopoulos found a ‘very broad consensus’ among States on a number of common principles, including, not least, proportional representation.
Hän hylkäsi ajatuksen pyrkiä alueellisten vaalipiirien luomiseen yhdenmukaisella tavalla ja vaati sen sijaan niiden perustamista valtioissa, joissa on yli 20 miljoonaa asukasta.
He dropped the idea of trying to craft territorial constituencies in a uniform manner, but insisted on their creation in States with more than 20 million inhabitants.
Hän otti esille kysymyksen, voitaisiinko osa paikoista – hän ehdotti kymmentä prosenttia – jakaa suhteellisesti ylikansallisilta (sukupuolijakaumaltaan tasapainotetuilta) listoilta vuoden 2009 vaaleista lähtien.
Notably, he raised the question of whether a portion of seats – he proposed ten per cent ‑ could be distributed proportionately from transnational (gender balanced) lists as from the 2009 elections.
Kansallisten äänikynnysten olisi jäätävä vapaavalintaisiksi.
National thresholds should remain optional.
Etusijaäänestykseen olisi kannustettava äänestysprosentin kasvattamiseksi.
Preferential voting should be encouraged as a stimulus to turnout.
Kahden parlamentin jäsenenä toimiminen kiellettäisiin.
Dual parliamentary mandates would be banned.
Hän ehdotti vaalien pitämistä kesäkuun asemesta toukokuussa (Pohjoismaiden kesälomakauden välttämiseksi) ja äänestysajan lyhentämistä korkeintaan kahden päivän mittaiseksi.
He proposed bringing the elections forward from June to May (in order to avoid summer holidays in Northern states), and to truncate the time for polling itself to two days maximum.
Parlamentti hyväksyi kauaskantoisen Anastassopoulosin mietinnön 15. heinäkuuta 1998 äänin 355 puolesta, 146 vastaan ja 39 tyhjää.
The far-reaching Anastassopoulos Report was adopted by Parliament on 15 July 1998 by 355 votes to 146 with 39 abstentions.
Neuvosto muutti vuonna 2002 vuoden 1976 säädöstä kodifioidakseen suhteellisen edustuksen käyttöönottoa kaikkialla, salliakseen siirtoäänestyksen ja etusijaäänestyksen, vahvistaakseen alueelliset vaalipiirit, asettaakseen korkeimmaksi äänikynnykseksi viisi prosenttia, poistaakseen mahdollisuuden toimia kahden parlamentin jäsenenä ja salliakseen, että kansallista lainsäädäntöä sovelletaan toimien päättymiseen ja vapaiden paikkojen täyttämiseen
In 2002 the Council modified the 1976 Act in order to codify the introduction everywhere of proportional representation, to allow explicitly STV and preferential voting, to cater for territorial constituencies, to fix a maximum threshold of 5 per cent, to phase out the dual mandate, and to let national law apply to the withdrawal of mandates and the filling of vacancies.
Neuvoston 25. kesäkuuta 2002 ja 23. syyskuuta 2002 tekemä päätös edustajien valitsemisesta Euroopan parlamenttiin yleisillä välittömillä vaaleilla annetun säädöksen muuttamisesta; EYVL L 283, 21.10.2002, s. 19. .
Council Decision of 25 June 2002 and 23 September 2002 amending the Act concerning the election of the representatives of the European Parliament by direct universal suffrage; OJ L 283, 21.10.2002.
Anastassopoulosin mietinnön rohkeampia ehdotuksia ei hyväksytty neuvostossa
The bolder proposals of the Parliament's Anastassopoulos Report were not adopted by the Council.
Tarkempi kuvaus teoksessa Dr George N. Anastassopoulos: The Debate on the System of Electing the Members of the European Parliament, foreword by Professor Dimitris Th.
For a full account, see Dr George N. Anastassopoulos The Debate on the System of Electing the Members of the European Parliament , foreword by Professor Dimitris Th.
Tsatsos MEP, Athens & Brussels, 2002. .
Tsatsos MEP, Athens & Brussels, 2002.
Nizza, Laeken ja valmistelukunta
Nice, Laeken and the Convention
Parlamentti ei onnistunut saamaan vaalimenettelyään Nizzan hallitustenvälisen konferenssin asialistalle.
Parliament was unsuccessful in raising the matter of its electoral procedure at the Nice Intergovernmental Conference.
Sen sijaan joulukuussa 2000 HVK:n loppuvaiheita leimasi parlamentin paikkojen uudelleenjakoa koskeva ankara kiista.
Instead, the closing stages of the IGC in December 2000 were marked by the bruising row over the redistribution of seats in the Parliament.
Nizzan sopimuksella muutettiin 190 artiklan 5 kohtaa seuraavasti:
The Treaty of Nice modified Article 190(5), as follows:
Euroopan parlamentti vahvistaa saatuaan komission lausunnon ja neuvoston määräenemmistöllä antaman suostumuksen jäsentensä tehtäviä ja velvollisuuksia koskevat säännöt ja yleiset ehdot.
The European Parliament shall, after seeking an opinion from the Commission and with the approval of the Council acting by a qualified majority , lay down the regulations and general conditions governing the performance of the duties of its Members.
Jäsenten tai entisten jäsenten verotusjärjestelmää koskevien sääntöjen tai ehtojen osalta edellytetään neuvostossa yksimielistä päätöstä.
All rules or conditions relating to the taxation of Members or former Members shall require unanimity within the Council.
Lisäksi 191 artiklaan tehtiin muutos oikeusperustan luomiseksi Euroopan tason poliittisten puolueiden sääntöjen vahvistamista varten.
An amendment was made to Article 191 to create a legal base for the creation of a statute for European political parties.
Neuvostolle annettiin valtuudet laatia säännöt Euroopan tason poliittisten puolueiden hallinnoinnista ja rahoituksesta yhteispäätösmenettelyssä parlamentin kanssa.
The Council was empowered to lay down regulations governing European parties and particularly their financing, in co-decision with the Parliament.
Samalla kun Nizzan sopimuksen aiheuttamasta pettymyksestä yritettiin toipua, joulukuussa 2001 annettiin Laekenin julistus, jossa esitettiin useita tärkeitä kysymyksiä Euroopan parlamentin tulevasta roolista.
On the road to recovery from the disappointment of the Nice Treaty, the Laeken Declaration, in December 2001, posed various pertinent questions about the future role of the European Parliament.
"Olisiko Euroopan parlamentin asemaa vahvistettava?
‘Should the role of the European Parliament be strengthened?
Olisiko yhteispäätösoikeutta laajennettava vai ei?
Should we extend the right of codecision or not?
Olisiko Euroopan parlamentin jäsenten vaalitapaa tarkistettava?
Should the way in which we elect the members of the European Parliament be reviewed?
Ovatko eurooppalaiset vaalipiirit tarpeellisia vai onko syytä pitäytyä kansallisissa vaalipiireissä?
Should a European electoral constituency be created, or should constituencies continue to be determined nationally?
Voidaanko molemmat järjestelmät yhdistää?"
Can the two systems be combined?’
On kuitenkin myönnettävä, että kun Euroopan tulevaisuutta käsittelevä valmistelukunta keskusteli näistä kysymyksistä, vaalijärjestelmä tuli tärkeysjärjestyksessä parlamentin valtuuksia ja sen paikkaa toimielinten välisessä tasapainossa koskevien kysymysten jälkeen
When the constitutional Convention discussed these questions, however, it must be admitted that the electoral system was of a lower order of priority to those of the powers of the Parliament and its place in the inter-institutional balance.
Esittelijä oli Euroopan tulevaisuutta käsittelevän valmistelukunnan jäsen (2002–2003) ja yksi parlamentin kolmesta edustajasta vuoden 2007 HVK:ssa. .
The rapporteur was a member of the Convention on the Future of Europe (2002-03) and was one of Parliament’s three representatives to the 2007 IGC.
Valmistelukunta ehdotti järkevästi, että vaalijärjestelmästä olisi säädettävä neuvoston lailla tai puitelailla, ja että neuvosto hyväksyisi sen yksimielisesti Euroopan parlamentin ehdotuksen perusteella ja sen hyväksynnän saatuaan
The Convention proposed, sensibly enough, that the electoral system should be subject to a law or framework law of the Council, acting unanimously on a proposal from and with the consent of the Parliament.
Ehdotus sopimukseksi Euroopan unionin perustuslaista, III-232 artikla (2003). .
Article III-232 of the Draft Treaty establishing a Constitution for Europe (2003).
Parlamentin koon osalta valmistelukunta ehdotti, että Eurooppa-neuvoston olisi tehtävä päätös yksimielisesti parlamentin ehdotuksen perusteella ja sen hyväksynnän saatuaan.
As far as the shape of the Parliament was concerned, the Convention proposed that the European Council should take a decision, by unanimity, on a proposal from and with the consent of Parliament.
Enimmäismääräksi vahvistettiin 736 paikkaa.
The size was capped at 736.
"Euroopan kansalaisten edustus on alenevasti suhteellinen siten, että vähimmäismääräksi vahvistetaan neljä Euroopan parlamentin jäsentä jäsenvaltiota kohden."
‘Representation of European citizens shall be degressively proportional, with a minimum threshold of four members per Member State.’
Ehdotus sopimukseksi Euroopan unionin perustuslaista, I-19 artiklan 2 kohta (2003).
Article I-19(2) of the Draft Treaty establishing a Constitution for Europe (2003).
Lisäksi perusoikeuskirjasta tulisi velvoittava, sillä 39 artiklan mukaan jokaisella unionin kansalaisella on äänioikeus ja vaalikelpoisuus Euroopan parlamentin vaaleissa siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu, samoin edellytyksin kuin kyseisen jäsenvaltion omilla kansalaisilla.
Furthermore, the Charter of Fundamental Rights was to become mandatory, Article 39 of which set out the right of every citizen to vote or stand in the European Parliamentary elections in the Member State in which he or she resided, under the same conditions as nationals of that State.
Valmistelukunnan työtä jatkanut vuosien 2003–2004 HVK ei tehnyt muutoksia menettelyihin, mutta mukautti olennaisen lausekkeen sanamuotoa (I-20 artiklan 2 kohta) seuraavasti:
The IGC of 2003-04 which followed up the work of the Convention made no change in the procedures but adapted the relevant clause (Article I-20(2)) to read as follows:
Euroopan parlamentti koostuu unionin kansalaisten edustajista.
The European Parliament shall be composed of representatives of the Union ’s citizens.
Edustajien määrä on enintään 750.
They shall not exceed 750 in number.
Kansalaisten edustus on alenevasti suhteellinen siten, että vähimmäismäärä on kuusi jäsentä jäsenvaltiota kohden.
Representation of citizens shall be degressively proportional, with a minimum threshold of six members per Member State .
Jäsenvaltio voi saada enintään 96 paikkaa.
No Member State shall be allocated more than 96 seats.
Tämä oli melko samanlainen ehdotus kuin Saksan Maastrichtin aikoihin tekemä, mutta joka tuossa vaiheessa hylättiin.
This was rather similar to a proposal made by Germany at the time of Maastricht, but at that stage rejected.
Perinteisen sanamuodon muutoksen – aikaisemmasta " yhteisöksi yhdistyneiden valtioiden kansojen edustajista " siirryttiin " unionin kansalaisten edustajiin " – merkitys oli joidenkin tarkkailijoiden mielestä kateissa.
It has been suggested that the significance of the change of the historic wording – from ‘ representatives … of the peoples of the States brought together in the Community ’ to ‘ representatives of the Union ’s citizens ’ ‑ was lost on some observers.
Vaikka termillä "kansat" ei olekaan nykyisessä perustamissopimuksessa mitään täsmällistä oikeudellista merkitystä, muutos termin vaihtamisesta "kansalaisten edustajiin" ei ollut vahinko: EU:n kansalaisen asema korostui muuallakin perustuslaillisessa sopimuksessa.
Although the term 'peoples' is not thought to have any precise legal meaning in the current Treaty, the change to 'citizens' was not accidental: indeed, the elevation of the EU citizen was accentuated elsewhere in the constitutional treaty.
Varsinkin I-45 artiklan 2 kohdassa, jonka mukaan "Euroopan parlamentti on kansalaisten suora edustaja unionin tasolla" (toistettu myöhemmin Lissabonin sopimukseen sisältyvässä, Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 10 artiklan 2 kohdassa).
Notably, Article I-45(2) which said that ‘Citizens are directly represented at Union level in the European Parliament', (later replicated by the Treaty of Lisbon in Article 10(2) of the Treaty on European Union).
Parlamentin edustajat valmistelukunnassa ja sitä seuranneessa HVK:ssa olivat toiveikkaita, että muutos rohkaisisi ylikansallisen politiikan kehittämiseen, mikä johtaisi ylikansallisen poliittisen alueen yleisempään tunnustamiseen.
And representatives of the Parliament in the Convention and at the subsequent IGCs were hopeful that the change would encourage the further development of transnational politics, leading to a more popular recognition of the post-national political space.
Lissabonin sopimusta koskevat neuvottelut ja harkinta-aika ovat tutumpi tarina lähimenneisyydestä.
The recent story of the ‘period of reflection’ and the negotiation of the Treaty of Lisbon is more familiar.
Hallitustenvälisessä konferenssissa parlamentti ei vaatinut yhdenmukaisen vaalimenettelyn vahvistamista eikä – kuten oli esitetty – erioikeus- ja vapausjärjestelmän uudistamista.
At the Intergovernmental Conference, Parliament chose neither to press the case for a uniform electoral procedure nor, as had at one time been mooted, for a reform of the privileges and immunities regime.
Perustuslaillista sopimusta koskevien neuvottelujen ulkopuolella saavutettiin merkittävää edistymistä.
Away from the constitutional negotiations, there was significant progress.
Euroopan tason poliittisia puolueita koskevat ensimmäiset säännöt annettiin vuonna 2003 ja niitä laajennettiin koskemaan puoluepoliittisia säätiöitä vuonna 2007.
The first statute for European political parties was delivered in 2003, extended to party political foundations in 2007.