natgillin/translations-raw huggingface dataset:
N. ottaa huomioon, että monet ihmiset kärsivät neurodegeneratiivista häiriöistä ja että heidän määränsä odotetaan kasvavan muun muassa pitkäikäisyyden ja siihen liittyvän ikääntyneen väestön määrän kasvun vuoksi,
N. whereas a great number of people suffer from neurodegenerative disorders and this number is expected to grow on account of, inter alia, longevity and the concomitant increase in the elderly population,
O. ottaa huomioon, että Euroopan unionin valtioissa on siirrytty sekä kehitys- ja käytöshäiriöistä kärsivien lasten osalta – mikä vaarantaa heidän normaalin kehityksensä erityisesti oppimisen alalla – että kroonisista ja vakavista häiriöistä ja oppimisvaikeuksista kärsivien aikuisten osalta pitkäaikaisesta laitoshoidosta kohti tuettua yhteisöelämää, mutta ottaa huomioon, että tämä on toteutettu ilman riittävää suunnittelua ja yhteisöpalvelujen resursointia,
O. whereas in most European Union countries there has been a move from long-term institutionalised care, both for children with developmental and behavioural problems which jeopardise their normal development, particularly in the educational sphere, and for adults with chronic and severe disorders and for those with learning disabilities, towards supported community living, but whereas this has been without proper planning and resourcing of community services,
P. katsoo, että naisiin ja tyttöihin kohdistuvan väkivallan aiheuttamia mielenterveysongelmia ei tunnisteta riittävästi; katsoo, ettei kertomuksia uhriksi joutumisesta oteta useinkaan huomioon eivätkä monet naiset ja tytöt halua kertoa kokemastaan väkivaltaisesta väärinkäytöstä, elleivät lääkärit ja muu terveydenhoitohenkilökunta kysy asiaa suoraan,
P. whereas mental health problems related to violence against women and girls are poorly identified; whereas accounts of victimisation are routinely not taken into account and many women and girls are reluctant to disclose a history of violent abuse unless doctors and medical personnel ask about it directly,
2. katsoo, että sukupuolten välistä ulottuvuutta ei ole otettu asianmukaisesti huomioon vihreässä kirjassa; pyytää siksi, että se sisällytettäisiin järjestelmällisesti paitsi mielenterveyden edistämiseen tähtääviin toimiin ja ennalta ehkäiseviin toimiin myös tutkimukseen, joka on toistaiseksi ollut siinä määrin riittämätöntä ja puutteellista, että psyyken sairauksien ennalta ehkäisyssä ja hoidossa saavutetut tulokset ovat huomattavasti vähäisempiä kuin muiden sairauksien kohdalla;
Considers that the gender dimension has not duly been taken into account in the Green Paper; calls, therefore, for this dimension to be systematically considered in the measures proposed to promote mental health, in preventive measures and in research, in which studies have to date been insufficient and inadequate, to such an extent that progress on the prevention and cure of mental illness has been significantly less great than in the case of other diseases;
18. kehottaa antamaan äideille tukea ennen synnytystä ja sen jälkeen, jotta vältyttäisiin masennukselta ja muilta psykopatologisilta vaikeuksilta, joita esiintyy runsaasti näissä tilanteissa;
Calls for support for mothers during the prenatal and postnatal periods in order to prevent depression or other psychopathological conditions which manifest themselves in significant numbers of cases in these situations;
22. painottaa, että psyykkiset sairaudet ja häiriöt juontavat usein juurensa varhaislapsuudesta, ja korostaa terveellisen varhaislapsuuden tutkimisen merkitystä;
Points out that mental ill health and mental disorders commonly have their roots in early childhood and stresses the importance of research into a healthy early childhood;
26. on tyytyväinen sosiaali- ja työllisyyspolitiikassa tehtyihin sosiaalisiin aloitteisiin, joilla pyritään edistämään mielisairaiden tasavertaista hoitoa, henkisesti vammaisten henkilöiden sopeutumista yhteiskuntaan ja stressin ehkäisyä työpaikoilla;
Welcomes the social initiatives within social policy and employment policy to promote the non-discriminatory treatment of individuals with mental ill health, the social integration of individuals with mental disabilities, and the prevention of stress in the workplace;
29. vaatii syrjinnän, väkivallan ja mielenterveysongelmien välisen yhteyden selvempää tunnustamista, jolloin korostuu tarve sisällyttää ennalta ehkäisevään mielenterveysstrategiaan kaikenlaisen väkivallan ja syrjinnän torjuminen;
Calls for greater recognition of the connection between discrimination, violence, and poor mental health, which underlines the importance of combating all forms of violence and discrimination as part of the strategy for the promotion of mental health through prevention;
55. tunnustaa arvokkaan panoksen, jonka perheenjäsenet ja omaishoitajat antavat tukiessaan ihmisiä, joilla on mielenterveysongelmia, ja tunnustaa myös, että monilla heistä on omia hoitotarpeita ja että he tarvitsevat tukea, jos heidän odotetaan jatkavan hoidon tarjoamista; tunnustaa lisäksi arvokkaan panoksen, jonka palvelunkäyttäjät voivat antaa toisiaan tukiessaan;
Recognises the valuable contribution that family members and informal carers make to supporting people with mental health problems, and equally recognises that many of them will have their own care needs, and will need information and support from professionals if they are to continue providing care; further recognises the valuable contribution that service users can make in supporting each other;
„Wir haben in diesen letzten Wochen unsere Sprachlosigkeit ueberwunden und sind jetzt dabei, den aufrechten Gang zu erlernen.“
‘Wir haben in diesen letzten Wochen unsere Sprachlosigkeit ueberwunden und sind jetzt dabei, den aufrechten Gang zu erlernen.”
(”Viime viikkoina olemme löytäneet äänemme uudestaan ja olemme oppineet jälleen kävelemään pää pystyssä.”)
(‘In these last weeks we have found our voice again and have learned once more to walk with our head held high.’)
– Stefan Heym – marraskuu 1989, Alexanderplatz, Itä-Berliini
- Stefan Heym - November 1989 Alexanderplatz, East Berlin
Stefan Heymin marraskuussa 1989 lausumat sanat itäberliiniläisten suurelle joukolle, joka oli kokoontunut syrjäyttämään raa’an hallinnon, olisi oltava meidän oppaanamme kun kaadamme ja uudistamme mielenterveyden hoitokäytäntöjä Euroopassa, sillä ne voivat olla usein resursseiltaan riittämättömiä ja ajattelemattoman julmia.
Stefan Heym’s November 1989 words to the vast crowd of East Berliners who had come together to oust a cruel regime should be our guide as we overturn, and reform elements of mental health practice in Europe, which can so often be resource-inadequate and unthinkingly cruel.
Meidän on saatettava mielenterveys sille hoidon, terapian, kuntoutuksen ja potilassuhteen tasolle, jota odotamme parhailta fyysisen terveyden järjestelmiltä.
We need to bring mental health to standards of care, treatment, therapy, rehabilitation and patient involvement, that we would expect of the best physical health systems.
Mielenterveyttä koskevaa vihreää kirjaa voidaan pitää myönteisenä ja se voidaan hyväksyä.
We can warmly welcome and endorse this Green Paper on Mental Health.
Nyt odotetaankin nopeaa ja kattavaa ehdotusta, jolla kauniit sanat muutetaan tehokkaaksi lainsäädäntö- ja kodifiointitoiminnaksi.
We now look for swift and comprehensive proposals to translate the good words into effective legislative and codifying action.
Mielenterveydenhoidon haasteena on muuttaa järjestelmät, asenteet ja mahdollisuudet.
The mental health challenge is to transform systems, attitudes and opportunities.
Neljänkymmenen viime vuoden aikana on päästy pois mielenterveyden häiriöiden hoidon pimeästä keskiajasta.
For the past forty years we have been emerging from a dark age of mental disorder practice.
Joissain Euroopan osissa psykiatriaa on käytetty väärin; joissakin osissa tämä on ilmennyt eristämisenä mielisairaaloihin, millä liian usein tyynnyteltiin herkkätunteista yleisöä ”poissa silmistä, poissa mielestä” -laitostamisella, samalla kun potilaita ei juurikaan autettu toipumaan ja kuntoutumaan; toisaalla hoidossa käytettiin liikaa lääkkeitä; usein potilaat laitettiin vankilaan eikä sairaalaan.
In some parts of our continent there has been the abuse of psychiatry; in others an internment concept of asylum, which too often soothed the public’s sensitivities with an “out of sight, out of mind” institutionalisation, while doing little to help patients recover and rehabilitate; in others an overdependence on medication; in many a reliance on prison rather than hospital; in none a real understanding of mental health promotion.
Missään hoitomuodossa ei ymmärretty, mistä mielenterveyden edistämisessä on kyse.
We like to think we have moved on from the human rights abuses of mentally ill patients.
Monilla tavoin tämä pitää paikkansa.
And in many ways we have.
Edelleen keskustellaan pakkohoidosta; kotiuttamista tai psykiatriseen sairaalaan sijoittamista koskevat päätökset ovat joskus hataria; laitoshoidossa paljastuu joskus potilaiden hyväksikäyttötapauksia; on paljon todisteita potilaiden, perheiden ja yhteisöjen kiistanalaisista ja ristiriitaisista oikeuksista.
We still have debates about compulsory treatment; discharge or sectioning decisions are sometimes unsound; patient abuse is from time to time exposed in residential care; arguments abound on vexed and conflicting rights of patients, families and communities.
Kaiken kaikkiaan esteitä on kuitenkin vähemmän, potilailla on enemmän valinnanvaraa ja oikeuksia, oikeudellisia tarkastuksia ja arviointeja tehdään useammin sen varmistamiseksi, että potilaiden kansalaisoikeuksia ei loukata.
But by and large we have fewer locks and bolts, more patient choice and consent, legal checks and balances to see the patient’s civil rights are not abused.
Silti pimeä keskiaika vallitsee vielä ainakin yhdessä suhteessa.
Yet we still live in the dark age in at least one respect – stigma.
Elämä mielisairauden kanssa on riittävän vaikeaa ilman ylimääräistä torjunnan ja leimaamisen aiheuttamaa taakkaa ja tuskaakin.
Living with mental illness is tough enough, without the added burden and pain of rejection and stigmatisation.
Kun komissiota pyydetään kehittämään vihreää kirjaansa mielenterveyden kehykseksi, kyseinen politiikka on perustettava mielenterveyden häiriöitä koskeviin faktoihin ja Lissabonin tavoitteiden imperatiiviin mielenterveyteen sijoittamisen arvon tunnustamisesta entistä selvemmin.
In calling for the Commission to develop its Green Paper into a Framework for Mental Health we need to base such a policy on the facts about mental disorder and the Lisbon Agenda imperative for an increased recognition of the value of investment in mental wellbeing.
Politiikan taustalla ovat seuraavat seikat:
Underlying our policy are the facts:
· Mielenterveyden häiriöt ovat nopeimmin kasvava terveydenhuollon taakka, ja unipolaarinen masennus on yleisin häiriö.
· Mental disorders are the fastest growing health burden with unipolar depression the leading disorder.
· 450 miljoonaa ihmistä maailmassa kärsii neurologisesta tai mielenterveyden häiriöstä.
· 450 million people in our world live with a neurological or mental disorder.
· Mielenterveyden häiriöt koskettavat joka neljännen ihmisen elämää.
· 1 in 4 of us will be affected in our lifetime.
· 121 miljoonaa ihmistä kärsii masennuksesta – kolme ihmistä sadasta joka vuosi.
· 121 million of us have Depression – 3 in every 100 of us every year.
· Miljoona ihmistä maailmassa tekee itsemurhan.
· 1 million people in our world commit suicide.
Kymmenen miljoonaa yrittää itsemurhaa joka vuosi.
10 million try each year.
· Neuropsykiatriset häiriöt aiheuttavat kolmasosan työkyvyttömyystapauksista, 15 prosenttia sairaalapotilaiden kuluista, lähes neljänneksen lääkekuluista, puolet sosiaalityöntekijöiden tapauksista ja yksin Yhdistyneessä kuningaskunnassa yli 90 miljoonaa työpäivän menetystä vuosittain.
· Neuropsychiatric disorders are responsible for one third of disabilities, 15% of in-patient costs, nearly a quarter of drugs costs, half the caseload of social workers; and, in the United Kingdom alone, over 90 million days lost at work each year.
· Ihmiset elävät kauemmin ja kaiken kaikkiaan terveemmin, mutta elämänsä viime vuosina yhä useampi heistä haurastuu ruumiiltaan ja mieleltään.
· People are living longer and, on the whole healthier, lives, but in their later years a growing number of them become frail of body and mind.
· Lapsen, aikuisen tai vanhemman sukulaisen hoitajia ei ole autettu sopeutumaan uuteen mielenterveysongelmista kärsivien ihmisten yhteisöhoitoon.
· Carers, of a child, an adult or an elderly relative, have not been helped to adapt to the new community care of people with mental health problems.
· Huumeriippuvuus ja rikollisuus, juopottelu, onnettomuudet, toistuvat poissaolot, vandalismi, häiritsevät oppilaat, kodittomat ja monet yhteiskunnan ”ongelmista” ovat itse asiassa yhteydessä mielenterveyden ongelmiin.
· Drug addiction and crime, drunkenness, accidents, absenteeism, vandalism, disruptive pupils, rough sleepers, and many of society’s “problems” in fact link to mental health problems.
Jos oikeanlaisiin palveluihin – sairaalapotilaiden hoitoon, akuuttiin hoitoon, pitkäaikaishoitoon, suljettuun hoitoon, osittaisiin rajoituksiin perustuvaan hoitoon, päivähoitoon, kotihoitoon ja koulutettuun henkilökuntaan kaikille – ei sijoiteta nyt, sairaana olevia ei paranneta, hoideta tai kuntouteta.
If we do not invest in the right range of services – in-patient, acute, long-stay, secure, medium secure, day-care, domiciliary care and the trained staff for each – we shall not cure, care for or rehabilitate those who are ill now.
Jos kansalaisten mielenterveyteen ei sijoiteta, käyrä jatkaa nopeaa kasvuaan sairastuneiden lukumäärän ja kustannusten osalta.
If we do not invest in a mentally healthy life for our citizens, then the graph will continue rapidly to climb, in numbers and in cost.
Jos mielenterveyttä ja mielenterveyden häiriöitä koskevaan tiedottamiseen ei sijoiteta, talousarviot säilyvät mitättöminä ja häpeä ja ennakkoluulot vallitsevat.
If we do not invest in bringing understanding about mental health and mental disorders, then budgets will remain pitiful and stigma and prejudice will be rampant.
Potilaat ja palvelujen käyttäjät ovat vakaasti ja perustellusti siirtymässä huomion keskipisteeseen.
Patients and Service Users are steadily and rightly moving centre-stage.
Heille tiedotetaan paremmin, heidät otetaan paremmin mukaan heitä koskevaan päätöksentekoon, ja he käyttävät uusia oikeuksiaan hitaan palvelun ohittamiseksi ja muutoksen aikaansaamiseksi.
They will be better informed, be more involved in decisions affecting them and will use their new rights to bypass sluggish services and effect change.
Heitä on pidettävä omien hoitosuunnitelmiensa ja palvelujen suunnittelun osapuolina.
They need to be seen as partners in their own treatment plans but also in service planning.
Terveydenhuollon ammattilaisten on toimittava niin kuin parhaat toimivat terveydenhuollon useimmilla aloilla – selitettävä ja neuvoteltava ennen päätösten tekoa.
Health professionals need to do what the best do in most areas of healthcare - explain and consult before decisions are taken.
Sitten potilas ei vain noudata ammattilaisen arviota, vaan kenties ymmärtäisi myös hieman paremmin ongelman eikä olisi niin huolissaan siitä, mitä hänelle tehdään.
Then the patient will not just respect their professional judgement but would also, perhaps, understand a little more what was wrong and be a little less apprehensive about what was being done to them.
Tämä olisi oikein ihmisoikeuksien kannalta, ja siten noudatettaisiin myös paremmin hoito-ohjelmaa ja saavutettaisiin parempia tuloksia.
That is right in human rights terms; it also makes for better compliance with and outcome from the treatment and care programme.
Etäisestä laitoshoidosta on hiljalleen siirrytty yhteisöpalveluihin.
There has been a steady move from remote institution care to community services.
Sitä on sovellettu ihmisiin, joilla on pitkäaikaisia ja joskus vakavia häiriöitä, sekä ihmisiin, joilla on oppimisvaikeuksia.
This has applied to people with long-term and sometimes severe disorders and people with learning disability.
Jotta kyseiset palvelut olisivat menestyksekkäitä, ne tarvitsevat asianmukaisia resursseja ja monialaista yhteistyötä.
To be successful such services need adequate resources and multi-disciplinary teamwork.
On myös vakuutettava yleisö siitä, että tällaiset menetelmät toimivat sekä potilaiden että yhteisöjen hyväksi.
They also need to convince the public that such methods work for both patients and communities.
Tiedotusvälineiden kaunistelemattomat kertomukset potilaista, jotka on kotiutettu ja jotka ovat aiheuttaneet vahinkoa itselleen tai muille, voivat tehdä tyhjäksi vuosien työn inhimillisemmän järjestelmän hyväksi ja osoittavat, miten ratkaisevan tärkeitä asianmukaiset tarkastukset ja arvioinnit ovat.
Lurid media stories of patients being discharged and causing harm to themselves or others can undo years of work towards a more humane system and show how crucial proper checks and balances are.
Samoin voi vaikuttaa yleisön epävarmuus siitä, valvotaanko kadulla ”omituisesti” käyttäytyvää henkilöä asianmukaisesti.
So can public uncertainty as to whether someone who may be behaving “oddly” in the street is being adequately supervised.
Mielenterveysjärjestelmässä on viisi keskeistä puutetta:
There are five key flaws in our mental health system:
· yhteisöpalvelujen riittämättömyys,
· the inadequacy of community services;
· palvelujen käyttäjien ja heidän hoitajiensa riittämätön kuuleminen,
· the failure to listen to service users and their carers;
· eri laitosten kyvyttömyys tai haluttomuus tehdä yhteistyötä,
· the inability or unwillingness of different agencies to work together;
· täysin riittämätön rahoitus, sekä
· serious underfunding;
· mielenterveyttä edistävä politiikka, joka puuttuu useimmista maista lähes kokonaan.
· and a policy for mental health promotion that is in most countries notrable by its almost complete absence.
Mielenterveysongelmista kärsivä henkilö tarvitsee keskitetyn palvelupisteen, jossa yksi organisaatio varmistaa kontaktin, lääketieteellisen hoidon saatavuuden, asumisen ja muut sosiaalihoidon tarpeet, tulot, oikeudelliset palvelut sekä kuntoutuksen.
Someone with mental health problems needs a one-stop shop with one organisation ensuring contact, access to medical care, housing and other social care needs, income, legal services and rehabilitation.
Toisin sanoin yksi virasto hoitaa henkilön kaikki tarpeet ja on luotettava ystävä, joka tuntee hänen tiensä tarjoajaorganisaatioissa.
In other words, a single purchasing agency for all the person’s needs and a trusted friend who knew his or her way around the provider organisations.
Tätä on tuettava lääkärien, terapeuttien ja sairaanhoitajien, tutkijoiden, sairaaloiden johtajien, klinikoiden ja yhteisöryhmien taidoilla ja sitoumuksella sekä kansalaisjärjestöjen tuella.
That must go hand in hand with the skills and dedication of doctors, therapists and nurses, research scientists, managers of hospitals, clinics and community teams and the support of advocacy NGOs.
Mutta sairaudesta kärsivä tai sairaudesta toipuva tarvitsee kodin turvaa, ei eristyksissä olevassa kerrostaloasunnossa ränsistyneellä asuinalueella, vaan yhteisössä, jossa elinympäristö on osa toipilaan tarvitsemaa tukea ja vakautta.
But, if one is ill or recovering from illness, one needs the security of a home, not in the isolation of high-rise flats on run down estates, but in communities where the living environment will be part of the support and stability one needs.
Sairaudesta toipuva henkilö tarvitsee toipumista edistäviä aktiviteetteja sekä perheen ja naapurien tukea.
One needs access to activities that will aid recovery, support from family and neighbours.
Kaikki nämä ovat yhtä tärkeitä kuin lääkitys tai terapiaistunnot, mutta tällaisen tuen järjestäminen voi olla ainakin tällä hetkellä mahdotonta.
All these are just as important as medication or therapy sessions but organising that range of support may be beyond one, at least for the time being.
Monet meistä tulevat tarvitsemaan tätä valistunutta hoitoa.
So many of us are going to need this enlightened care.
Tieteen ja yhteiskunnan kehittyminen on tuonut uusia haasteita ja uusia kustannuksia mielenterveyden hoitoon ja sosiaalihoitoon.
Scientific and societal advances have brought new challenges and new costs in mental health and social care.
Terveempi ja pidempään elävä väestö tietää myöhemmin suuren riippuvuuden vuosia, usein mielen ja ruumiin haurautta; elämäntapa, koulutus ja työpaineet, muutokset perherakenteissa, eristys sekä väestön pakkosiirrot voivat kaikki laukaista mielenterveyden ongelmia – psykooseja, neurooseja ja usein niihin liittyvän riippuvuuden; uudet lääkkeet, terapiat ja hoidot ovat tuoneet mukanaan kasvavia kustannuksia; uusia kustannuksia syntyy myös uusista vuoteista, keskuksista, päivähoidosta ja yhteisöryhmistä.
A healthier longer living population means later years of high dependency, often with mental as well as physical frailty; lifestyle, education and work pressures, changes in family structures, isolation, forced population movements, can all trigger mental health problems –psychoses, neuroses and often with an addiction link; new drugs, therapies and treatments have come at an escalating cost; new costs accompany new beds, centres, day care and community teams.
Politiikan muutokset sen osalta, missä ja miten hoitoa annetaan, ovat perusongelmien eli ymmärryksen puutteen ja riittämättömien resurssien lisäksi synnyttäneet epävarmuutta, joka on yhdessä ongelmien kanssa ruokkinut ennakkoluuloja ja häpeän leimaa.
And policy changes on where and when to treat and care have often added uncertainty to the standard problems of lack of understanding and inadequate resources, together leading to prejudice and the breeding grounds of stigma.
Keskeinen kysymys on, kuinka osoittaa enemmän poliittista huomiota ja siten määrärahoja mielenterveyteen.
The crucial question is how to divert more political attention and then financial resources to mental health.
Mielenterveys saa osakseen poliitikkojen ja yleisön huomion vain silloin, kun kyseessä on kriisi.
Mental Health really only penetrates the political and public mind, when there is a crisis.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa mielenterveyden alalla saavutettiin enemmän edistystä määrärahoina, aloitteina ja uudistuksina mitattuna kuin koskaan aikaisemmin, kun eräs mies hyppäsi leijonan luolaan Lontoon eläintarhassa ja toinen puukotti ohikulkijaa metrossa, koska hallituksen kollegat ymmärsivät, että jotain on tehtävä, ja lehdistö, parlamentti, yleisö ja kansalaisjärjestöt vaativat sitä.
In the UK we achieved more progress on mental health, in terms of cash, initiatives and reforms, when one man jumped into the lion’s den at London Zoo and another stabbed a stranger on the Underground, than at any other time, because Colleagues across Government saw the need to do something and Press, Parliament, Public and NGOs clamoured for it.
Mutta siitä jouduttiin maksamaan – hintana oli alentunut julkinen luottamus ja kasvanut häpeän leima.
But it was at a price – the price of lowered public confidence and increased stigma.
Mielenterveyden edistämistyö ei hyödy negatiivisista kertomuksista edes tällä tavoin.
Mental Health promotion does not even benefit in that way from negative stories.
Hallitukset, poliitikot tai edes mielenterveyspalvelujen suunnittelijat eivät juurikaan osoita ymmärrystä mielenterveyden edistämiselle.
There is little understanding by governments, politicians or even health service planners of mental health promotion.
Tärkein syy on se, ettei heillä ole aavistustakaan mistä on kysymys tai miksi heidän pitäisi olla kiinnostuneita.
The main reason is they have no idea what it is about or why they should be interested.
Mielenterveysala kärsii nelinkertaisesta koettelemuksesta.
Mental Health suffers from a quadruple whammy.
Yleisö, ammattilaiset ja tiedotusvälineet eivät jatkuvasti painosta hallitusta ja terveyspalveluja tekemään lisää, sijoittamaan enemmän ja saavuttamaan enemmän.
There is no constant public, professional and media pressure on government and health service managers to do more, spend more, achieve more.