natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kaikki WTO:n tekstiili- ja vaatetusalan sopimuksen jäljellä olleet kiintiöt poistuivat 1. tammikuuta 2005.
On 1 January 2005, all remaining quotas under the WTO Agreement on Textiles and Clothing (ATC) disappeared.
Maailmanpankki ja WTO ennustavat Kiinan osuuden maailmankaupasta ja tekstiili- ja vaatetusalan kaupasta kasvavan sen seurauksena vuoden 2003 17 prosentista yli 50 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä.
As a result, the World Bank and WTO predict China's share of world trade and textiles and clothing will rise from 17% in 2003 to over 50% by 2010.
Kiina on Euroopan unionin suurin tekstiili- ja vaatetusteollisuuden tuotteiden toimittaja, jonka osuus kaikesta tekstiili- ja vaatetusteollisuuden tuonnista (kiintiöiden sisällä ja niiden ulkopuolella) oli 18 prosenttia vuonna 2003.
China is the EU's largest supplier of textiles and clothing products, representing 18% of all T & C imports (quota and non-quota) in 2003.
Sen osuus vapautetusta, kiintiövapaasta osuudesta oli kuitenkin 43 prosenttia, ja sen kiintiövapaa tuonti WTO:n tekstiili- ja vaatetusalan sopimuksen kolmannessa vaiheessa lähes kaksinkertaistui vuosina 2001–2003.
However, it accounted for 43% of the liberalised, quota-free segment, and its quota-free imports under the third stage of the ATC almost doubled over the 2001-03 period.
Jotkut väittävät, että tuonti Kiinasta on lisääntynyt pääasiassa kolmansista maista tuotavien tuotteiden hinnalla ja että niiden osuus Euroopan unionin markkinoista on vähentynyt.
Some argue that China's imports have mostly grown at the expense of imports from third countries, which have seen their share of the EU market decrease.
Kuitenkin EU:n tekstiili- ja vaatetusteollisuuteen kohdistuu jo nyt merkittäviä paineita.
However, the EU's T & C industry is also already experiencing significant pressure.
Määrällisiä rajoituksia vaatineen Euroopan vaatetus- ja tekstiilialan järjestön mukaan EU:n 15 vanhaan jäsenvaltioon kohdistunut villapaitojen ja neuleiden vienti on kasvanut tämän vuoden kahden ensimmäisen kuukauden aikana 893 prosenttia, housujen 201 prosenttia ja sukkahousujen 1 940 prosenttia, ja alalta on vaarassa kadota 1 000 työpaikkaa päivässä ja 1 000 000 työpaikkaa ennen vuoden 2006 loppua.
According to the European Apparel and Textile Organisation, which has called for the introduction of quantitative restrictions, exports to the EU 15 of pullovers and jerseys have grown in the first two months of this year by 893%, trousers by 201% and tights and pantyhose by 1,940%, and the sector risks losing 1000 jobs per day, and 1,000,000 jobs before the end of 2006.
Vaikka Euroopan komissio on yrittänyt paneutua tähän ongelmaan, monet ovat yhä enemmän turhautuneita siihen, ettei se nopeammin ota käyttöön suojatoimenpiteitä.
Although the European Commission has begun to try to address this problem, there is growing frustration that it is not acting more quickly to introduce safeguards.
Komission jäsen Mandelson ilmoitti vihdoin 24. huhtikuuta, että hän oli käynnistämässä yhdeksää sellaista tekstiilialan vientiluokkaa koskevat tutkimukset, joilla Kiinasta tuodut volyymit ovat nousseet "hälytysrajan" yläpuolelle.
On 24 April, Commissioner Mandelson finally announced he was launching investigations into nine categories of textile exports, where import volumes from China have risen above the 'alert levels'.
Kiinan oma väline sen tuottajien vaikutuksen rajoittamiseksi – vaatetusalan vientivero – on asetettu niin alhaiselle tasolle, että sillä ei tuottajien mukaan ole juuri mitään vaikutusta.
China's own instrument for limiting its producers' impact - an export tax on garments - has been set so low that manufacturers say it has almost no effect.
Vaikka vaikutukset Euroopan unionissa ovat ankarat, niin monissa vähemmän kehittyneissä maissa ja pienissä kehitysmaissa ne ovat jopa tuhoisat.
But if the impact in the EU will be severe, in many least developed, and small developing countries, it will be devastating.
Vuodesta 1980 alkaen monet ovat tulleet äärimmäisen riippuvaisiksi tästä alasta suurelta osin monikuitusopimuksen kiintiöjärjestelmän vuoksi.
Since the 1980s, largely as a result of the quota system of the MFA, many have built a huge dependency on the sector.
Vuonna 2000 sen osuus Bangladeshin teollisuustuotteiden viennistä oli 95 prosenttia, Laosin 93 prosenttia, Kambodžan 83 prosenttia, Pakistanin 73 prosenttia, Sri Lankan 71 prosenttia ja Nepalin 61 prosenttia.
In 2000, it accounted for 95% of all Bangladesh's industrial goods exports, in Laos 93%, Cambodia 83%, Pakistan 73%, Sri Lanka 71%, and Nepal 61%.
Ala työllistää yli 1,8 miljoonaa ihmistä Bangladeshissa, 1,4 miljoonaa Pakistanissa ja 250 000 Sri Lankassa.
The sector employs over 1.8 million workers in Bangladesh, 1.4 million in Pakistan, and 250,000 in Sri Lanka.
Ei siis ihme, että monet kymmenet maat ovat hädissään vedonneet WTO:hon tekstiiliteollisuutensa pelastamiseksi – mutta heidän pyyntönsä ovat kaikuneet kuuroille korville.
Little wonder, then, that several dozen countries made an 11th-hour appeal to the WTO to save their textile industries – it fell, however, on deaf ears.
Näyttää selvältä, että Kiinan deflatoriset paineet ajavat palkkoja vielä alaspäin ja saavat kansainväliset tavarantoimittajat vähentämään työntekijöidensä oikeuksia ja heikentämään näiden työoloja pyrkiessään säilyttämään kilpailukykynsä – ensin tekstiiliteollisuuden alalla, mutta yhä suuremmassa määrin myös muilla aloilla.
It seems clear that China's deflationary pressures will further drive down wages, pushing global suppliers to reduce their workers rights and conditions in a bid to remain competitive – first in the textiles sector, but increasingly in other sectors as well.
Tekstiili- ja vaatetusteollisuudessa kielteiset vaikutukset alkavat jo näkyä: Filippiineillä hallitus on säätänyt, että sen minimipalkkalainsäädäntö ei enää koske vaatetusteollisuutta, ja Bangladeshin hallitus puolestaan ilmoitti äskettäin, että se lisää sallittujen ylityötuntien määrää ja vähentää naisten yötyötä koskevia rajoituksia.
With regard to T & C, the negative effects are already beginning to be felt: in the Philippines, the government has ruled that its minimum wage law would no longer apply to the clothing industry, while the Bangladeshi government recently announced that it would increase authorised overtime hours and reduce the restrictions on women's night work.
Komissio on vastannut tähän kannustamalla eurooppalaisia valmistajia tuottamaan pikemminkin korkealuokkaisempia asusteita kuin kilpailemaan Kiinan kanssa perustuotteista.
The Commission's response has been to urge European manufacturers to produce higher-value garments rather than competing with China on basics.
Kuitenkin Kiinan kyky nostaa lisäarvoaan useimmilla aloilla osoittaa, kuinka hyödytön tämä neuvo on EU:ssa saati sitten Bangladeshin kaltaisissa maissa.
Yet China's rapid ability to climb the value-added ladder across most sectors shows what unhelpful counsel this is, not just for the EU, but also for countries like Bangladesh.
Kiina on kiivaasti kehittämässä kilpailuetuaan myös jalkineteollisuudessa sekä kone- ja autoteollisuudessa, mutta myös korkean teknologian alalla.
China is also fast developing competitive advantage not only in footwear, machine components, and automobiles, but also in higher tech goods.
Kyseessä on systeeminen haaste eikä vain alakohtainen kertaluonteinen haaste.
This is a systemic challenge, not a one-off sectoral one.
Kauppateoria horjuu
Shaking up Trade Theory
Harvardin ekonomisti Richard B. Freeman on todennut, että hämmästyttävää Kiinassa on se, että ensimmäistä kertaa meillä on valtavan suuri, köyhä maa, joka voi kilpailla erittäin alhaisilla palkoilla ja korkean teknologian alalla.
Harvard economist Richard B. Freeman has observed, "what is stunning about China is that for the first time we have a huge, poor country that can compete both with very low wages and in high tech.
Kun nämä kaksi yhdistetään, Amerikka on vaikeuksissa.
Combine the two, and America has a problem."
Business Week, 6. joulukuuta 2004.
Quoted in Business Week, December 6, 2004 .
Tässä mietinnössä väitetään, että vaikeuksissa on myös EU.
This report argues that the EU has a problem, too.
Globalisaation puolestapuhujat väittävät, että vaikka osa työpaikoista katoaakin Euroopan unionista joko tuonnin vuoksi tai siksi, että tehtaat siirretään halvan työvoiman maihin, kuten Kiinaan tai Intiaan, kaikki kuitenkin loppujen lopuksi hyötyvät asiasta.
Proponents of globalisation argue that, although some EU jobs are lost, either to imports or because factories move to cheap labour countries like China or India, on balance everyone benefits.
Suurin osa tästä työstä on työvoimavaltaista ja vaatii vähäistä ammattitaitoa, ja sitä voidaan tehdä tehokkaasti maissa, joissa on tarjolla runsaasti vähän koulutettua työvoimaa.
The bulk of this work is labour-intensive and lower skilled and can be done more efficiently by countries that have an abundance of less-educated workers.
Vastineeksi kyseiset maat ostavat enemmän koulutetun työvoimamme valmistamia arvostetumpia tuotteita – joiden osalta meillä on suhteellinen etu puolellamme.
In return, those countries buy more of our higher-valued goods made by skilled workers - for which we have a comparative advantage.
Teoriassa tämän pitäisi kuitata menetetyt työpaikat ja alemmat palkat enemmän kuin hyvin ja vahvistaa vientiä sekä alentaa tuontituotteiden hintoja.
In theory, the lost jobs and lower wages in the EU and US are more than offset, leading to more robust exports and lower prices on imported goods.
Tämä pitkään vallinnut konsensus alkaa kuitenkin rakoilla.
But this long-held consensus is now beginning to crack.
Nyt kun sekä Kiinassa että Intiassa valmistuu korkeakouluista enemmän opiskelijoita vuodessa kuin Yhdysvalloissa, ekonomistit ovat yhä epävarmempia sen suhteen, onko Euroopan unionilla ja Yhdysvalloilla enää lainkaan suhteellista etua puolellaan – tai sen suhteen, pitääkö perinteinen globalisaatioteoria enää paikkaansa, kun offshoring‑toiminta käsittää jo valkokaulustyöntekijät.
With both China and India now graduating more college students than the US every year, economists are increasingly uncertain about just where the EU and US have comparative advantage any more - or whether the standard framework for understanding globalisation still applies in the face of so-called white-collar off shoring.
Tämä keskustelu sai uutta vahvistusta Nobel-palkitun Paul A. Samuelsonin Journal of Economic Perspectives -lehdessä äskettäin julkaistun artikkelin myötä, sillä siinä todettiin, ettei suhteellisen edun turvin voida olettaa saatavan kaupasta aiheutuvia nettotappioita suurempia nettovoittoja.
With a recent article from Nobel laureate Paul A. Samuelson in the Journal of Economic Perspectives , this debate gained new prominence, as he concluded “comparative advantage cannot be counted on to create…net gains greater than the net losses from trade”.
Yleisesti se tarkoittaa 30 tai 50 prosenttia alhaisempia hintoja kuin hinnat, joilla toiminta voi Yhdysvalloissa olla kannattavaa.
In general it means 30% to 50% less than what you can possibly make something for in the US.
EU:n näkökulmasta katsottuna voidaan sanoa, että eurooppalaisilla valmistajilla on syytä huoleen, vaikka ne ovat vuosikymmeniä selvinneet Japanista ja Koreasta suuntautuneesta kilpailusta.
Extrapolating to the EU, there are good reasons for European manufacturers to worry even though they have weathered decades of competition from Japan and Korea.
Kiina eroaa niistä monin tavoin:
China is different in a number of ways:
– Nopeus : Ennen kilpailijoilta kesti monia vuosia päästä vahvaan asemaan.
· Speed : Earlier rivals usually took years to build up a presence.
Kiina kasvattaa kilpailijana osuuttaan nopeasti lyömättömin hinnoin ja jättää kotimaisille yrityksille vain vähän aikaa sopeutua tilanteeseen.
Chinese competition often seizes share rapidly with unbeatable prices, leaving little time for domestic companies to adjust
– Laajuus : Muut Aasian kansakunnat ovat tukeutuneet työvoimavaltaisuuteen teollistuessaan, mutta Kiina kasvattaa osuuttaan matalan teknologian alalla ja etenee samalla myös arvostetummilla aloilla, kuten digitaalielektroniikassa.
· Breadth: Other Asian nations shed labour-intensive work as they industrialised, but China is gaining share in low-tech at the same time as advancing into higher-value areas such as digital electronics
– Kilpailu : Japanilla ja Korealla on rajallinen rooli monilla teollisuudenaloilla.
· Competition: Japan and Korea are limited players in many industries.
Kiinassa puolestaan kymmenet valmistajat kamppailevat kotimarkkinaosuuksista laite-, matkapuhelin- ja autokaupan alalla ja pitävät kaikkien kilpailukyvyn verrattain korkeana.
But in China, dozens of manufacturers battle for share in the domestic markets for appliances, cell phones, cars, keeping everyone more competitive
– Liittolaiset : Toisin kuin Japani tai Korea, Kiina suhtautuu myönteisesti ulkomaisiin investointeihin avainaloilla.
· Alliances: Unlike Japan or Korea, China welcomes foreign investment in key industries.
Ulkomaisten yhteisyritysten osuus viennistä on 60 prosenttia ja niillä on suuri osuus myös paikallisesta myynnistä.
Foreign ventures account for 60% of exports and a big share of local sales
– Koko : Kiina on sekä vientimahti että siitä on itsestään tulossa maailman suurin autojen, laitteiden ja matkapuhelinten markkina-alue, mikä tarjoaa Kiinalle ennennäkemättömiä mittakaavaetuja.
· Size: China is both an export power and is itself becoming the world’s biggest market for cars, appliances, cell phones and more, giving China unparalleled economies of scale.
Voidaan vakavasti keskustella siitä, päteekö enää perinteinen oletus, jonka mukaan Yhdysvallat ja Euroopan unioni pysyvät johtoasemassa tietoperustaisilla teollisuudenaloilla, kun taas kehitysmaat keskittyvät vähemmän ammattitaitoa vaativiin aloihin.
Clearly, the traditional assumption that the US and EU will keep leading in knowledge-intensive industries while developing nations focus on lower-skill sectors is open to serious debate.
Kiinasta on tulossa kaikkien aikojen kilpailukykyisin tuotantofoorumi.
China is emerging as the most competitive manufacturing platform ever.
Sen valtavista resursseista merkittävin on halpa työvoima: palkat vaihtelevat tuotantotyöntekijöiden 120 dollarista kuukaudessa sirusuunnittelijan 2 000 dollariin kuukaudessa.
Chief among its formidable assets is its cheap labour, from $120/month production workers to $2000/month chip designers.
Jopa pitkälle kehittyneessä elektroniikkateollisuudessa, jossa tuotannollinen työ muodostaa alle 10 prosenttia kustannuksista, Kiinan alhaiset palkat heijastuvat koko tuotantoketjuun komponenteista ja toimistotyöntekijöistä aina lastaajiin.
Even in sophisticated electronics industries, where direct labour is less than 10% of costs, China’s low wages are reflected in the entire supply chain, from components and office workers to cargo handlers.
Kiinalla on tukenaan myös valtavat kotimarkkinat, jotka tuottavat mittakaavaetuja, vahva paikallinen kilpailu, joka pitää hinnat alhaisina, laaja insinöörikunta, joka kasvaa 350 000:lla vuosittain, nuoria työntekijöitä ja johtajia, jotka ovat valmiita 12 tunnin työpäiviin ja työskentelemään viikonloppuisin, vertaansa vailla oleva elektroniikkateollisuuden ja kevyen teollisuuden komponentti- ja materiaalikanta ja sellainen into yrittäjyyteen, joka saa tekemään mitä tahansa suurten vähittäismyyjien miellyttämiseksi.
China is also propelled by an enormous domestic market that brings economies of scale, strong local competition that keeps prices low, an army of engineers that is growing by 350,000 annually, young workers and managers willing to put in 12-hour days and work weekends, an unparalleled component and material base in electronics and light industry, and an entrepreneurial zeal to do whatever it takes to please big retailers.
Nämä ovat valtavia haasteita, jotka sekä Euroopan unionin että kaikkien Kiinan kauppakumppaneiden on otettava paljon nykyistä vakavammin.
These are enormous challenges that need to be taken far more seriously, both by the EU and by all China’s trading partners.
Komissio on tähän mennessä reagoinut sekä hitaasti että omahyväisesti ja pitäytynyt oletuksessa, että Euroopan työpaikat on mahdollista suojata erikoistumalla korkeaa ammattitaitoa vaativaan erikoistuneeseen työhön.
The Commission’s response to date has been both tardy and complacent, resting on the assumption that diversifying into higher skilled, more specialised work will protect European jobs.
Todellisuudessa tällaisen mikrotason erikoisosaamisen edut voivat olla häilyvät: ei ole mitään syytä olettaa, ettei Kiina voisi kehittyä edelläkävijäksi myös näillä aloilla.
In reality, however, advantages from these kind of micro-level specialities could be fleeting: there is no reason why China couldn’t develop advantage in those areas, too.
Komission olisikin kiireellisesti tutkittava, missä määrin "Kiina-hinta" jo vaikuttaa Euroopan unionin teollisuuteen, tarkasteltava offshoring-toiminnan nykyistä tasoa ja yksilöitävä alat, jotka voivat tulevaisuudessa olla uhattuina.
Instead, the Commission should urgently investigate the extent to which “the China price” is already affecting EU industries, examine the level of existing off-shoring, and identify sectors that could be under threat in the future.
Samaan aikaan on myös kehittymässä uusia ajatuksia siitä, miten haasteisiin voitaisiin vastata pitkällä aikavälillä, kuten maksimoimalla valtaa paikallisella ja kansallisella tasolla ja suojelemalla ja rakentamalla uudelleen paikallista ja maiden sisäistä taloutta sen sijaan, että niitä suunnattaisiin säälimättömästi kilpailemaan toisiaan vastaan kansainvälisillä markkinoilla.
At the same time, new ideas are emerging about how to respond in the longer term, including the concept of maximizing power at the local and national level, and of protecting and rebuilding local and national economies rather than gearing them to ruthlessly out-compete each other internationally.
Kiinan kotimarkkinoiden laajuus huomioon ottaen Kiina kukoistaisi edelleen tällaisessa uudessa maailmanjärjestyksessä – vaan ei enää niin monien muiden kustannuksella.
Given the size of the Chinese domestic market, it would be a new world order that China would still thrive in – but no longer at the expense of so many others.
Sosiaaliset vaikutukset
Social Impacts
Paljon on keskusteltu siitä, perustuuko Kiinan kilpailukyky epäreiluihin kaupankäyntitapoihin, etenkin kun se ei ole noudattanut sosiaalisia ja ympäristöön liittyviä vähimmäisnormeja.
There is much debate over whether China’s competitiveness is built on unfair trade practices, in particular its failure to respect minimum social and environmental standards.
Kyllä se varmasti osittain pitää paikkansa.
This certainly seems to be at least partially the case.
Esimerkkinä voidaan mainita, että vaikka Kiinassa on erittäin tiukka lainsäädäntö työnantajien velvollisuudesta suojella vaarallisessa työympäristössä työskenteleviä työntekijöitään, yli 100 000 ihmisen arvioidaan vuosittain menettävän henkensä työtapaturmissa.
For example, although China has very strict laws about the obligations of employers to protect their workers in dangerous environments, more than 100,000 people a year are estimated to die in work related accidents.
Kaivosteollisuus on riskialttein ala, jossa kuolee vuosittain yli 5 000 kiinalaista kaivosmiestä.
The mining industry is most hazard-prone, with over 5000 Chinese miners are killed each year.
He joutuvat työskentelemään järkyttävissä turvallisuusolosuhteissa, ja heidän kohtalonaan on tulla uhratuiksi, kun halutaan palvella Kiinalle halpoja vientituotteita valmistavia tehtaita.
Working under appalling safety conditions, they are sacrificed to fuel the factories that make China’ cheap goods for export.
Voimassa olevia kaivosten turvallisuussäännöksiä on noudatettava tiukasti, kaivosten omistajat ja johtajat, jotka tietoisesti vaarantavat työntekijöidensä hengen, on asetettava syytteeseen, ja hallituksen on ratifioitava ILO:n yleissopimus työturvallisuudesta ja ‑terveydestä kaivoksissa.
Existing mine safety regulations must be rigorously implemented; mine owners and managers who knowingly put their workers’ lives at risk must be prosecuted, and the government must ratify the ILO Convention on Safety and Health in Mines.
Vielä perustavanlaatuisempi asia on se, että Kiina kaivostyöntekijöillä – ja kaikilla muillakin työntekijöillä – olisi oltava oikeus perustaa omia riippumattomia ammattiliittojaan, jotta he voivat neuvotella työoloista, palkoista, työterveyteen ja -turvallisuuteen liittyvistä asioista ja muista työntekijöiden kannalta elintärkeistä asioista kautta maan.
More fundamentally, China’s miners – along with all its other workers – should be permitted to establish their own independent trade unions, so they can negotiate on working conditions, wages, health and safety, and other issues of vital concern to workers around the country.
Siihen asti kunnes tämä toteutuu, laajat työntekijöiden mielenosoitukset monilla Kiinan teollisuudenaloilla ylipitkiä työpäiviä, huonoa palkkausta ja yleisiä palkkarästejä vastaan varmasti jatkuvat – ja kaupan alalla Kiinan kauppakumppaneiden esittämät syytökset sosiaalisesta polkumyynnistä lisääntyvät.
Until that happens, the mass worker protests in many sectors of Chinese industry against excessive working hours, low pay, and frequent wage arrears look likely to continue – and, in the trade arena, the accusations from China’s trading partners of social dumping will increase.
Kiinan on ratifioitava kaksi tärkeää ILO:n yleissopimusta ja noudatettava niitä: yleissopimus nro 87 järjestäytymisvapaudesta (1948) ja nro 98 järjestäytymisoikeudesta ja kollektiivisesta neuvotteluoikeudesta (1949).
China must ratify and comply with two key ILO Conventions: No.87 on Freedom of Association (1948), and No. 98 on the Right to Organise and Collective Bargaining (1949).
Kiinan nopea talouskasvu lisää sen omiin luonnonvaroihin ja muiden kansakuntien luonnonvaroihin kohdistuvia paineita.
China’s rapid economic growth is increasing pressures on its own resources as well as those of other nations.
Se on jo maailman toiseksi suurin öljyn ja veden kuluttaja, ja vain Yhdysvallat on sen edellä hiilidioksidipäästöjen suuruudessa.
It is already the world’s second largest consumer of oil and water, and trails only the US in emissions of carbon dioxide.
Elintarvikkeiden ja puutavaran tuonti kasvaa myös nopeasti ja aiheuttaa paineita niinkin kaukaisilla ja herkästi haavoittuvilla alueilla kuin Brasilian Amazonin alueella.
Food and timber imports are also growing rapidly, placing pressures on fragile landscapes as distant as the Brazilian Amazon.
On arvioitu, että Kiina tuo yli 100 miljoonaa kuutiometriä puuta vuodessa, mikä on noin neljännes tai kolmannes Itä-Venäjällä, Brasilian sademetsissä, Burmassa ja Afrikassa laittomasti kaadetusta puusta.
It has been estimated that China imports more than 100m cubic metres of wood a year, between a quarter and a third of which is illegally felled in eastern Russia, the Brazilian rainforests, Burma and Africa.
Joka neljäs tukki jalostetaan huonekaluiksi ja muiksi vauraisiin maihin, kuten EU-maihin, vietäviksi tuotteiksi.
One in four logs is processed into furniture and other products for export to wealthy nations, including those of the EU.
Kiinan energiasta kuitenkin 70 prosenttia saadaan hiilestä, mikä aiheuttaa vakavia ilmansaasteongelmia ja edistää ilmastonmuutosta.
But it is coal which provides 70% of China’s energy, leading to major air pollution problems, and contributing further to climate change.
Paikalliset saastepäästöt voimaloista ja teollisista tuotantolaitoksista ovat saavuttaneet kriittiset mittasuhteet useimmilla kaupunkialueilla, ja Maailman terveysjärjestö on todennut, että kuusi maailman kymmenestä saastuneimmasta kaupungista sijaitsee Kiinassa.
Local air pollution from power plants and industrial facilities has reached crisis proportions in most urban areas, and the World Health Organisation has concluded that six of the world’s ten most polluted cities are in China.
Ratkaisu ei ole pelkästään lainsäädännön tiukentamisessa vaan nykyisten lakien tiukemmassa täytäntöönpanossa.
The solution lies not just in more rigorous legislation, but in stricter enforcement of existing laws.