natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Näin ollen kantelijat " eivät tietenkään... voineet kommentoida FSA:n esittämiä mielipiteitä, jotka eivät olleet tiedossa " (Lord Neill, H11).
Complainants therefore " obviously ... could not comment on unknown opinions expressed by the FSA " (Lord NEILL, H11).
Hän väittää, että FOS:n päätös " on huomiota herättävin esimerkki siitä, että FOS ei ole riippumaton " (WE 83
He contends that the FOS's decision " is the most striking example of an absence of independence " of the FOS (WE 83
Sivu 74. ).
Page 74. ).
Tämän väitteen tueksi Lord Neill esittää otteen sisäisestä valtiovarainministeriön sähköpostiviestistä, jossa viitattiin FSA:n lausuntoon, jonka mukaan " FSA:n tärkein tehtävä " on " antaa FOS:lle perusta liian suuria määräosuuksia koskevien kantelujen käsittelemiseksi " (WE 86
Corroborating this point, Lord NEILL quotes from an internal Treasury e-mail which referred to a statement by the FSA " the main purpose " of which would be " to provide the FOS with a basis for considering complaints relating to over-allocation " (WE 86
Hän toteaa, että " vakuutuksenottajat voivat hyvinkin pitää [FOS:n tekemää] päätöstä FSA:n sanelemana ja päätöksenä, jonka taloudelliset seuraamukset ovat tuhoisat tuhansille tavallisille ihmisille, jotka odottivat tätä päätöstä " (WE 86
He concludes that " the decision [by the FOS] could reasonably be regarded by policyholders as one dictated to the FOS by the FSA and as one with disastrous financial consequences for thousands of ordinary people who were waiting upon his ruling " (WE 86
Lord Neill korostaa myös sitä, että FOS:n päätös oli epäjohdonmukainen suhteessa valtiovarainministeriön raha-asiainsihteerin Ruth Kellyn Penrosen raportin julkistamispäivänä ja sen jälkeen antamiin lausuntoihin
Lord NEILL also emphasised that the FOS's decision was inconsistent with statements made on the day of the publication of the Penrose report and afterwards by the then Financial Secretary to the Treasury, Ruth Kelly
Ministeritason lausunnot FOS:n valmiudesta käsitellä Penrosen raporttiin perustuvia kanteluita, ks. WE 83, sivut 25–29. , joissa " toistuvasti vakuutettiin parlamentin jäsenille, että FOS oli valmis käsittelemään Penrosen raporttiin pohjautuvia kanteluita ja että sillä olivat tarvittavat resurssit sitä varten " (WE 86
For ministerial statements concerning the availability of the FOS to handle complaints arising out of the Penrose report, see WE 83, pages 25-29. , who " repeatedly assured MPs that the FOS was standing ready to handle complaints based on the Penrose report and had the necessary resources to do so " (WE 86
Kaiken kaikkiaan Lord Neill tekee seuraavan johtopäätöksen: " Vakuutuksenottajat, joiden tapauksia olen tarkastellut, voisivat kohtuudella katsoa, että rahoitusasiamiehen toimiston palvelut jäivät siitä vaatimustasosta, jota heillä oli oikeus odottaa (vaatimukset olivat toimiston itse ilmoittamia ja julistamia). ...
Overall, Lord NEILL concluded in the following way: " The policyholders whose cases I have studied could reasonably conclude that the service provided by the Financial Ombudsman Service fell short of the standards which they were entitled to expect (these being the standards which the Service had itself proclaimed and advertised). ...
Vakuutuksenottajilla, joilla oli Penrosen raporttiin liittyviä vaateita (liittyen liian suurten etujen myöntämiseen ja maksamiseen) oli täysi syy tyrmistyä päärahoitusasiamiehen päätöksestä hylätä heidän vaateensa käsittelemättä lainkaan perusteluita, sekä päätöksen tekoprosessin osalta että päätöksen sisällön osalta " (WE 83
Policyholders who had Penrose-related claims (concerning the allocation and payment of excessive bonuses) had good reason to be dismayed by the Chief Ombudsman's dismissal of their claims without considering their merits, both as regards the process by which he reached his decision and as to its content " (WE 83
Sivu 84. ).
Page 84. ).
Päärahoitusasiamies Merricks esitti seuraavat ensimmäiset kommentit Lord Neillin raportista (WE 87): " Lord Neill tarkasti vain 30 tapausta yhteensä 8 000 käsitellystä tapauksesta.
Chief Ombudsman Mr MERRICKS had the following to say in his initial reaction to Lord NEILL's report (WE 87): " Lord Neill examined only 30 cases of the 8,000 that we have completed.
Nämä 30 tapausta oli kerännyt Action Group -toimintaryhmä, joka pyysi jäseniltään tapauksia, joiden tuloksia he pitivät epätyydyttävinä.
These 30 cases were solicited by the Action Group which asked its members for instances where they believed they had had unsatisfactory outcomes.
Otos oli siksi erittäin epäedustava eikä sen perusteella voi tehdä minkäänlaisia yleistyksiä.
This was therefore an entirely unrepresentative sample from which to draw any generalisations.
Voisimme yhtä lailla ottaa esiin ne lukuisat kuluttajat, jotka ovat ilmaisseet kiitollisuutensa tavasta, jolla olemme käsitelleet heidän Equitable-kantelunsa. [...]
We could equally point to the very many consumers who have expressed gratitude for the way we have handled their complaints about Equitable. ...
Tässä välikohtauksessa, jossa hyvin monet ovat menettäneet rahaa ilman että se olisi ollut heidän vikansa, on aina niitä, jotka eivät ole tyytyväisiä, ja he todennäköisesti suurentelevat ja vääristelevät julkisia elimiä koskevaa kritiikkiään saadakseen hyvityksen mistä tahansa lähteestä.
In an episode in which very many people have lost money not through their own fault, there will always be those who remain dissatisfied, and they are likely to magnify and distort their concerns about public institutions in order to secure redress for themselves from whatever source they can.
Heidän saattaa jopa tehdä mieli esittää aiheetonta kritiikkiä saadakseen huomiota kärsimälleen vääryydelle.
They may even be tempted to launch unjustified criticisms in order to draw attention to their plight.
Lord Neillin raporttia, joka on Action Group -ryhmän maksama ja tilaama ja jossa käsitellään vain hyvin pientä epäedustavaa otosta tapauksia, pitäisi tarkastella tässä valossa."
Lord Neill's report, paid for and commissioned by the Action Group and focussing on a tiny unrepresentative sample of cases, should be seen in this context."
Valiokunta sai myöhemmin FOS:lta toisen vastauksen, jossa se " torjui pääasialliset syytökset, jotka Lord Neill esitti lausunnossaan ja suullisessa todistuspuheenvuorossaan " (WE 90).
The committee later received another response by the FOS in which it " rejects the main points which Lord Neill made in his opinion and oral evidence " (WE 90).
Lisäksi FOS kritisoi sitä, että " Lord Neill ei halunnut saada tietoja FOS:lta eikä antanut FOS:n kommentoida raportin ns. tosiseikkoja ennen sen julkaisemista "
Furthermore, it criticises the fact that " Lord Neill declined to receive information from FOS or to allow FOS to comment on the 'facts' in his report before it was published "
Lord Neillin raportissa todetaan tästä asiasta seuraavaa: "En ole ollut missään yhteydessä FSA:han ja FOS:iin lukuun ottamatta tammikuun 11. päivää 2007, jolloin päärahoitusasiamies kirjoitti minulle ja tarjosi apua FOS:n menettelyihin tai muihin toimiston työskentelytapoihin perehtymisessä.
In this respect Lord Neill's report states the following: " As regards the FSA and the FOS, I have had no communications with these authorities save that on 11 January 2007 the Chief Ombudsman wrote to offer me any assistance I needed in understanding the procedures of the FOS or other aspects of the way they work.
Vastasin 18. tammikuuta 2007 ja kiitin tarjouksesta, mutta ilmoitin, etten tarvinnut apua mainituissa asioissa " (WE 83, sivut 84 ja 85). , ja väittää, että Lord Neillin päätelmät ja kritiikki " perustuvat virheellisiin olettamuksiin ".
I replied on 18 January 2007 thanking him for his offer but saying that I needed no assistance on the topics mentioned " (WE 83, pages 84 and 85). and claims that Lord Neill's conclusions and criticisms are " based on false assumptions ".
FOS mainitsee esimerkkinä kaksi " virheellistä olettamusta "
Two " incorrect assumptions " are mentioned by the FOS as examples
" Kohdassa 85 Lord Neill sanoo – “on todennäköistä, että [päärahoitusasiamiehelle] on toimitettu jäljennös [Penrosen] raportista pian sen jälkeen, kun se päätyi valtiovarainministeriöön 23. joulukuuta 2003”.
" In paragraph 85 Lord Neill says - “it is likely that [the chief ombudsman] will have been supplied with a copy of the [Penrose] Report shortly after it came into the hands of the Treasury on 23 December 2003”.
Todellisuudessa päärahoitusasiamies tai kukaan muukaan FOS:ssa ei nähnyt Penrosen raporttia ennen kuin maaliskuussa 2004.
In fact, neither the chief ombudsman nor anyone at FOS saw the Penrose Report until March 2004.
Kohdassa 98(7) Lord Neill sanoo, että päärahoitusasiamies ei antanut kantelijoille FSA:n asiakirjaa “Maxwellisation submission to Lord Penrose”, jonka Lord Neill oletti päärahoitusasiamiehen saaneen.
In paragraph 98(7) Lord Neill says that the chief ombudsman failed to make available to complainants the FSA’s “Maxwellisation submission to Lord Penrose”, which Lord Neill assumed the chief ombudsman had received.
Voidaan kuitenkin ajatella, että vaikka kahta oletettua virhettä ei olisi tapahtunut, se ei olisi vaikuttanut ratkaisevasti Lord Neillin tärkeimpiin päätelmiin.
It can be assumed, however, that if the two supposed errors had not occurred this would not have fundamentally altered Lord Neill's main conclusions.
FOS korosti myös sitä, että se on aidosti riippumaton ja että Lord Neill ei pystynyt todistamaan päinvastaista, " koska siitä ei ole todisteita " (WE 90).
The FOS also underlined that it is truly independent and that Lord Neill failed to produce evidence to the contrary, " because there is none " (WE 90).
Lopuksi FOS totesi, että " jos rahoitusoikeusasiamiehen prosessi olisi ollut niin virheellinen kuin Lord Neill ja EMAG ovat perusteettomasti väittäneet, EMAG olisi voinut vaatia oikeudellisia korjaustoimia ja pyytää korkeinta oikeutta kumoamaan rahoitusasiamiehen päätökset.
Finally, the FOS pointed out that " if the ombudsman process had been as flawed as Lord Neill and EMAG have wrongly suggested, that would have been grounds for EMAG to take judicial review proceedings and ask the High Court to overturn the ombudsman’s decisions.
On merkillepantavaa, että EMAG ei tehnyt näin " (WE 90).
Significantly, EMAG did not do so " (WE 90).
Yhteenvetona voidaan todeta, että todisteiden mukaan eräät vakuutuksenottajat, jotka väittivät, että heille oli myyty vakuutuksia väärin perustein, saivat FOS:n kautta korvauksen, toiset taas eivät.
In summary, evidence shows that some policyholders who alleged that they were mis-sold policies were able to obtain redress through the FOS, while others were not.
Näkemykset ovat ristiriitaisia sen suhteen, olivatko myönnetyt korvaussummat asianmukaisia ja oikeudenmukaisia sikäli, että ne olisivat vastanneet vakuutuksenottajille Equitablen tapahtumista aiheutuneita todellisia menetyksiä.
There are conflicting views about whether the amounts of compensation awarded were appropriate and just in that they reflected the real losses policyholders had suffered due to the events at Equitable.
Vaikuttaa siltä, että FOS ei pystynyt tai halunnut kaikissa tapauksissa varmistaa, että korvaussummat oli laskettu niin läpinäkyvästi, että kantelijat pystyivät tarkistamaan laskelmat.
It appears that the FOS has not been able or willing to ensure in all cases that the amounts of compensation were calculated in a manner transparent enough to enable them to be verified by complainants.
FOS:n päätös hylätä perusteluja tutkimatta Lord Penrosen tuloksiin perustuvat kantelut oli selkeä aukko oikeussuojassa ja toi selvästi esiin FOS:n rajat kantelujen käsittelyssä, vaikka asiamiehen päätöksillä voi olla lainsäädännöllisiä seuraamuksia.
The FOS's decision to dismiss, without considering their merits, complaints based on the findings of Lord Penrose revealed a significant gap in judicial protection and made apparent the limitations of the FOS, when dealing with complaints, where his adjudications might have regulatory implications.
On olemassa näyttöä siitä, että FOS ei tehnyt päätöstään riippumattomana Yhdistyneen kuningaskunnan sääntelijästä, joka oli nähtävästi ollut sitä mieltä, että Penrosen raportti ei antanut perustetta vilpilliseen myyntiin vetoaviin kanteisiin.
Evidence suggests that the FOS did not take this decision independently from the UK regulator, who had apparently expressed the view that the Penrose report did not give rise to mis-selling claims.
Selviä osoituksia on siitä, että vakuutuksenottajat olivat hyvin pettyneitä päätökseen, eivätkä vähiten siksi, että he olivat ministeritason lausunnoista saaneet sellaisen käsityksen, että FOS olisi valmis käsittelemään Penrosen raporttiin pohjautuvia kanteluita.
There is overwhelming evidence that policyholders were deeply disappointed by the decision, not least because they had been led to believe by ministerial statements that the FOS would be available to handle complaints arising out of the Penrose report.
FOS:n päätöksen seurauksena kokonaiselle ryhmälle kantelijoita, jotka olisivat halunneet esittää mahdollisesti hyväksyttäviä vaateita liian suurista eduista, jäi ainoaksi vaihtoehdoksi turvautua kalliiseen ja riskialttiiseen oikeudenkäyntiin.
As a consequence of the FOS's decision, a whole category of complainants who had potentially valid claims in relation to over-bonusing was left without alternative to costly and risky litigation.
Eräät merkit viittaavat siihen, että FOS ei kanteluja käsitellessään perustanut päätöksiään pelkästään kyseisen kantelun tosiseikkoihin, vaan otti huomioon myös muita poliittisia tavoitteita kuin sijoittajan suojelemisen.
There is some evidence to suggest that, in dealing with complaints, the FOS did not only base its decisions on the respective merits of each complaint but also took into account policy objectives other than investor protection.
Saadun näytön perusteella on ilmeistä, että FOS on pohtinut päätöstensä vaikutuksia muihin sijoitusrahaston vakuutuksenottajiin.
It is clear from the evidence received that the FOS has been concerned about the impact of its decisions on remaining policyholders of the mutual fund.
Nämä näkökohdat ovat ilmeisesti vaikuttaneet sen päätöksiin (siitä, otetaanko kantelu käsiteltäväksi, hyväksytäänkö kantelu ja mahdollisesti kuinka suuri on korvaussumma).
Its decisions (on whether or not to consider a complaint, on whether or not to uphold a complaint and, if applicable, on the amount of compensation due) appear to have been influenced by these considerations.
Periaate yksittäisten vakuutuksenottajien suojelemisesta varmistamalla riittävä korvaus ei siten ei ole välttämättä toteutunut kaikissa tapauksissa kilpailevien tavoitteiden vuoksi.
Hence, the objective of protecting individual policyholders by rewarding appropriate redress may have been compromised in some instances by competing objectives.
Selvää näyttöä on olemassa myös siitä, että monet kantelijat olivat tyytymättömiä FOS:n palveluihin yleensä: he väittivät muun muassa, että se käyttäytyi puolueellisesti ja puolusti ELASia.
Finally, there is strong evidence that a number of complainants were dissatisfied with the service provided to them by the FOS in general, claiming, among other things, that it displayed partial behaviour towards ELAS.
Yksimielisyys näyttää vallitsevan siitä, että eräät vahinkoa kärsineet vakuutuksenottajat ovat kärsineet monin tavoin kantelujen käsittelyn viivästymisestä FOS:n toimistossa.
There seems to be consensus that some aggrieved policyholders have suffered in various ways from the delays, which occurred in the treatment of their complaints through the FOS.
Joissakin tapauksissa kantelijat eivät voineet määräajan umpeutumisen vuoksi enää ryhtyä oikeustoimiin.
In some cases, complainants became time barred form taking legal action as a consequence.
Olipa viivästysten syy mikä tahansa, ne vaikeuttivat vakuutuksenottajien pyrkimyksiä saada hyvityksiä.
Whichever reason there was for the delays, they constituted an obstacle in policyholders' efforts to obtain redress.
Kaiken kaikkiaan vaikka FOS myönsikin korvauksia joillekin vakuutuksenottajille, FOS:n ei voida sanoa yleisesti ottaen olleen riittävän tehokas oikaisukeino niille Equitable Life -yhtiön vakuutuksenottajille, jotka olivat kärsineet vääryyksistä Equitable Lifen kriisin seurauksena.
Overall, although it awarded compensation to a limited number of policyholders, the FOS cannot be said, in general, to have constituted an appropriate means of redress for the grievances of those Equitable Life policyholders who suffered injustice as a consequence of Equitable Life's crisis.
Oikeudelliset keinot – siviilikanteet Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimiin
Judicial - civil proceedings before UK courts
Vakuutuksenottajilla oli mahdollisuus käynnistää kanne yhtiötä vastaan Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimissa, mikäli Yhdistyneen kuningaskunnan Limitations Act -lain (ks. jäljempänä) mukainen vanhentumisaika ei ollut kulunut umpeen.
Policyholders had the possibility of pursuing the Society through the English courts, provided that they are not time barred under the UK Limitations Act (see below).
He eivät myöskään saaneet kuulua kompromissijärjestelyn piiriin tai eivät muutoin olleet voineet hyväksyä yhtiön tarjoamaa korvausta, joka poisti oikeustoimien mahdollisuuden.
Furthermore, they were required not to be covered by the Compromise Scheme or otherwise have accepted an offer of compensation from the Society that ruled out legal action.
Sivut 54–64. esitetään yleiskatsaus Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännöstä, johon vakuutuksenottajat voivat vedota ELASille esittämiensä vaateiden perustelemiseksi.
Pages 54 to 64. provides an overview of UK legislation, on which policyholders might base possible claims against ELAS.
Oikeudellinen tausta voidaan esittää yhteenvetona seuraavasti:
The legal background may be summarised as follows:
· Vuoden 1986 rahoituspalvelulain (Financial Services Act) 62 pykälän mukaan yksityishenkilö voi nostaa kanteen, jos sijoittaja on kärsinyt menetyksistä valtuutetun edustajan rikottua tiettyjä sääntöjä.
· Section 62 of the Financial Services Act 1986 provides a civil right of action where an investor has suffered loss as a result of a breach by an authorised person of certain rules.
Merkitykselliseen aikaan Equitable oli LAUTROn valtuuttama ja sen sääntöjen alainen.
At the material time, Equitable was authorised by LAUTRO and subject to its rules.
Muita kuin takuutuottoisia vakuutuksia tehneellä vakuutuksenottajalla olisi kanneperuste, jos 1) LAUTROn sääntöjen mukaan yhtiön olisi pitänyt ilmoittaa takuutuottoriskin olemassaolosta mahdollisille vakuutuksenottajille, 2) yhtiö ei ilmoittanut riskistä ja 3) vakuutuksenottaja perusti päätöksensä vaillinaisiin tietoihin.
A non-GAR policyholder would have a cause of action if (1) under LAUTRO rules, the Society was required to disclose the existence of the GAR risk to prospective policyholders, (2) the Society failed to disclose the risk and (3) the policyholder relied on the non-disclosure.
Vakuutuksenottajan on myös osoitettava 4), että hän ei olisi ottanut Equitable Lifen tarjoamaa vakuutusta, jos hän olisi tiennyt riskistä.
Finally (4), the policyholder must show that he or she would have declined to take the policy offered by Equitable Life if the risk had been disclosed.
ES 3:ssä
ES 3
Sivut 55 ja 60. väitetään, että " ELAS oli velvollinen [LAUTROn sääntöjen mukaan] ilmoittamaan mahdollisille vakuutuksenottajille takuutuottoisiin vakuutuksiin liittyvästä riskistä ".
Pages 55 and 60. contends that " ELAS was required [under LAUTRO rules] to disclose the existence of the GAR risk to prospective policyholders ".
Siinä todetaan lisäksi, että " on erittäin kiistanalaista väittää, että yhtiö ei ilmoittanut riskistä, koska yhtiön jakamassa aineistossa ei viitattu siihen mitenkään ".
It furthermore states that " it is highly arguable that the Society failed to disclose the risk since in material circulated by the Society, there was no specific reference to it ".
Keskeinen kysymys tässä suhteessa on sen ajankohdan määrittäminen, milloin takuutuottoon liittyvästä riskistä tuli todellinen ja mistä lähtien se olisi siis pitänyt ilmoittaa.
A key question, however, in this respect would be to determine the point in time when the GAR risk became material and therefore gave rise to an obligation to disclose.
Luottamusongelmien ja syy-yhteyden määrittäminen olisi vaikeampi osoittaa, ja se kuuluisi vakuutuksenottajan vastuulle (ES 3
Issues of reliance and causation would be more difficult to establish and the onus lies with the policyholder (ES 3
Sivut 54–60. ).
Pages 54 to 60. ).
· Muita kuin takuutuottoisia vakuutuksia tehneet vakuutuksenottajat voivat myös hakea hyvitystä vääristä tiedoista vuoden 1967 Misrepresentation Act -lain tai common law -tapaoikeuden nojalla.
· A non-GAR policyholder could also have a remedy for misrepresentation arising under the Misrepresentation Act 1967 or under common law.
Vaateen esittäminen edellyttää, että 1) on olemassa aineellinen kuvaus tosiseikoista, jotka Equitable on esittänyt vakuutuksenottajille etuihin tai voittoa tuottavan rahaston osuudesta saatavaan tuottoon liittyen, 2) kuvaus on virheellinen, 3) ei ole todisteita siitä, että Equitable Lifella oli perustellut syyt olettaa ja että se oletti esitettyjen tosiseikkojen olevan totta ja 4) kuvaukseen on luotettu eli vakuutuksenottaja on tehnyt sopimuksen sen perusteella, ja lopuksi 5) on olemassa syy-yhteys eli vakuutuksenottaja ei olisi ottanut vakuutusta Equitable-yhtiöltä, jos kuvausta ei olisi esitetty hänelle.
In order to establish a claim, (1) there must be a material representation of facts made by Equitable to policyholders in relation to bonuses or returns on their share of the with-profits fund, (2) the representation must be untrue, (3) there must be no proof that Equitable Life had reasonable grounds to believe and did believe that the facts represented were true and (4) there must be reliance on the representation such that it induced the policyholder to enter into the contract, Finally (5), there must be causation, i.e. that the policyholder would not have taken out a policy with Equitable if the representation had not been made to him.
Yhtiön vakuutuskirjoissa ei mainita erikseen mitään takuutuottoisten vakuutuksien olemassaolosta ja mahdollisista vaikutuksista muita kuin takuutuottoisia vakuutuksia tehneisiin vakuutuksenottajiin.
The Society's policies did not have any express terms dealing with the existence and possible effect of the GAR policies on the returns of non-GAR policyholders.
Vaateet voivat kuitenkin olla perusteltuja vain, " jos yhtiö oli tehnyt epäsuoria esityksiä ja lupauksia mahdollisille muita kuin takuutuottoisia vakuutuksia ottaville vakuutuksenottajille tai jos, luettelemalla tiettyjä tekijöitä keskeiset piirteet esittelevän asiakirjan kohdassa "riskitekijät", yhtiön katsotaan esittäneen epäsuoran kuvauksen, jonka mukaan muita riskejä ei ole, tai jos se on syyllistynyt väärien tietojen tai virheellisten neuvojen antamiseen common law -oikeuden oikeuskäytännön Hedley Byrne v. Heller [1964] AC 465 mukaisesti " (ES 3
Hence, they may only have a valid claim " if the Society had made any implied representations or promises to prospective non-GAR policyholders or by listing expressly a number of factors under the heading 'Risk Factors' in the key features document, the Society is taken to make an implied representation that no other risks existed or for a negligent misstatement and advice under the common law rule of Hedley Byrne v. Heller [1964] AC 465 " (ES 3
Sivu 61. ).
Page 61. ).