natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Siispä esimerkiksi yrityksen ulkomaille lähettämiin työntekijöihin sovelletaan sen maan sosiaalilainsäädäntöä, missä he työskentelevät, mikäli he oleskelevat maassa yli kahdeksan päivää.
For example, employees sent abroad by their company will be subject to the social security law of the country in which they are working if they stay longer than eight days.
Tässä erityistapauksessa sovelletaankin työlainsäädännön osalta direktiiviä, joka koskee työntekijöiden lähettämistä työhön toiseen jäsenvaltioon, eikä palveludirektiiviä.
In this particular case, as regards labour law, the Directive concerning the posting of workers applies, and not the Directive on services.
Toinen poikkeustapaus koskee erityisiä palvelun suorittamispaikkoja, mikäli poikkeusta voidaan perustella yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen taikka terveyden tai ympäristön suojeluun liittyvillä syillä.
Another derogation relates to particular places where the service would be provided, if this were justified in order to maintain public order, public safety or protection of public health or the environment.
Samoista syistä – eli ns. "pakottavista syistä" – jäsenvaltio voi keskeyttää direktiivin soveltamisen tiettyyn palvelutyyppiin.
For the same reasons, which are described as overriding, a Member State may suspend the application of the Directive to a certain type of service.
Millaisia palveluja direktiiviehdotus koskee?
Which services does the draft cover?
Direktiiviehdotus koskee useita erilaisia palveluja.
The Directive covers a very wide range of services.
Ulkomailla tilapäisesti tarjottavista palveluista se koskee lähipalveluja vain rajoitetusti.
In the category of services temporarily provided abroad, proximity services are involved only to a limited extent.
Olisikin kovin epätodennäköistä, että Marseillessa asuva henkilö soittaisi Prahassa toimivalle televisionkorjaajalle vastaanottimensa mentyä rikki.
Indeed, it seems unlikely that a resident of Marseille would call in a repairer established in Prague when his television breaks down.
Onkin ehkä tavallisempaa, että Saksassa Saarbrückenin alueella, lähellä Ranskan rajaa toimiva putkimies saisi toisinaan asiakkaita myös toiselta puolelta rajaa, Metzin seudulta.
A more frequent situation, perhaps, would be for a plumber in Saarbrücken to have occasional clients on the other side of the border, around Metz.
Etäpalvelujen (esimerkiksi Internetin, puhelimen tai muiden nykyaikaisten viestintävälineiden välityksellä tuotettujen palvelujen) määrä kasvaa jatkuvasti.
On the other hand, services provided at a distance (by Internet, telephone or other modern means of communication) are becoming increasingly numerous.
Yritys voi siis tarjota palvelujaan tilapäisesti rajojen ylitse lähettämällä työntekijöitään väliaikaisesti ulkomaille.
A company may also provide services temporarily or across borders by the provisional posting of its employees.
Esimerkiksi espanjalainen konevalmistaja, joka myy tuotteitaan slovakialaiselle yritykselle, voi lähettää työntekijöitään Bratislavaan asennustöihin.
For example, a Spanish manufacturer of an industrial machine sold to a Slovak company may send his workers out to install the equipment in Bratislava.
Direktiiviehdotus ei koske kaikkia palveluja.
Not all services are covered by the draft Directive.
Se ei koske lainkaan palveluja, joihin sovelletaan niiden luonteen vuoksi muita erityissäädöksiä.
In particular it would not apply to services which, by their nature, are already governed by specific regulations.
Tällaisia palveluja ovat muun muassa sähköisen viestinnän palvelut ja verkostot tai rahoituspalvelut.
For example, electronic communications services and networks or financial services fall into this category.
Direktiiviehdotus ei koske myöskään yleishyödyllisiä ei-taloudellisia palveluja.
In addition, non-economic services of general interest are also excluded.
Vaikka asia vaikuttaa yksinkertaiselta, käytännössä ei ole helppoa määritellä, mikä on "yleishyödyllistä" ja millainen palvelu on luonteeltaan "ei‑taloudellista".
Even if this seems simple, it is not easy, in practice, to define the concept ‘of general interest’ and the non-economic nature of a service.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä on tässä asiassa apua, mutta sen perusteella ei kyetä laatimaan kaikille jäsenvaltioille sopivaa määritelmää.
The case law of the European Court of Justice is useful but insufficient to establish a definition acceptable to all Member States.
Direktiiviehdotusta ei sovelleta myöskään tiettyihin palveluihin, jotka ovat kaupallisia mutta selvästi myös yleishyödyllisiä.
Certain commercial services in which public interest is evident are also excluded.
Tällaisia palveluja ovat muun muassa vesi- tai energiahuolto.
This is the case for the supply of water and energy.
Se, ettei direktiiviä sovelleta näihin palveluihin, ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteikö näiden palvelujen markkinoita voitaisi vapauttaa muilla lainsäädännöllisillä keinoilla.
Nevertheless, the fact that these services are not covered by the Directive does not mean that their liberalisation is not pursued by other legislative routes.
Direktiiviehdotusta ei sovelleta myöskään koulutukseen, joka kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, eikä julkishallintoon.
Education, which remains a national responsibility, and public administration are also excluded.
Bolkesteinin direktiiviehdotus sai monet nousemaan takajaloilleen.
The draft ‘Bolkestein Directive’ has met with a chorus of disapproval.
Näiden ryhmien väliin jäi muita ryhmiä, jotka katsoivat, että komission teksti oli pääpiirteissään hyväksyttävissä mutta sitä olisi tarkistettava ja korjattava, jotta alkuperämaaperiaate toimisi käytännössä.
Between these two tendencies, others regard the main lines of the Commission’s text as acceptable, but believe it needs to be reviewed and corrected in order to allow the country of origin principle to operate in practice.
Näkemyserojen lisäksi esiin nousee perimmäinen poliittinen ongelma: kuinka löytää kultainen keskitie niiden tosiasioiden välillä, että alaa on avattava kilpailulle ja että toisaalta halutaan säilyttää eurooppalainen sosiaalinen malli.
Behind these divergences there is a fundamental political problem: finding the balance between the need to open this sector up to competition and the need to preserve the European social model.
Tätä asiaa koskevat näkemyserot eivät noudattele tavanomaisia poliittisten puolueiden ja kansallisten ryhmittymien jakolinjoja.
Divisions over this complex issue go beyond the usual political and national rifts.
Komission ehdotuksesta käyttää alkuperämaaperiaatetta EU:n palvelusektorin vapauttamiseksi keskustellaan kiivaasti.
The Commission’s proposal to apply the country of origin principle to obtain liberalisation of services in the EU is the subject of intense debate.
Pitäisikö palvelumarkkinoiden vapauttamista seurata ammatinharjoittamista koskevien ehtojen alustava yhtenäistäminen (tai lähentäminen)?
Should this liberalisation of the market in services be accompanied by prior harmonisation (or approximation) of the conditions for practising a profession?
On myös tehtävä päätös vapauttamisen käynnistävästä tekijästä – onko se komission ehdottama alkuperämaaperiaate, asiasta mietinnön esitelleen saksalaisen sosiaalidemokraatin Evelyne Gebhardtin ehdottama vastavuoroisen tunnustamisen periaate, "sisämarkkinalauseke" vai kohdemaaperiaate?
Then, a decision needs to be taken on what should be the driving force behind this liberalisation: the country of origin principle proposed by the Commission, the principle of mutual recognition advocated by the German Social Democrat Mrs Evelyne Gebhardt, rapporteur for this issue, the ‘internal market clause’ or indeed the country of destination principle.
Myös direktiivin soveltamisala on herättänyt keskustelua.
The other main subject of debate relates to the scope of the Directive.
Merkittävin kiistakapula on ollut se, missä kulkee ero yleishyödyllisten palvelujen (joihin direktiiviehdotusta ei sovelleta) ja taloudellisten yleishyödyllisten palvelujen (joihin direktiiviehdotusta sovelletaan) välillä.
Here the distinction between services of general interest (to be excluded) and services of general economic interest (covered by the Commission’s proposal) constitute the principal bone of contention.
Soveltamisalan suhteen on suunniteltu kahta eri vaihtoehtoa: joko soveltamisala olisi erittäin laaja (eli se kattaisi komission mukaan 50 prosenttia EU:ssa tapahtuvasta taloudellisesta toiminnasta) ja siihen liitettäisiin useita poikkeustapauksia, tai soveltamisala olisi suppeampi eikä siihen liitettäisi lainkaan poikkeustapauksia.
Two options are envisaged: very wide scope (50% of EU economic activities according to the Commission) with more numerous derogations or more limited scope without derogations.
Lisäksi on käyty keskustelua perusteista, joilla jäsenvaltiot voisivat säilyttää tietyt palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevat rajoitukset, sekä mahdollisuudesta käsitellä asiaa parempaa lähestymistapaa käyttäen tekstin oikeudellisen selvyyden varmistamiseksi.
Other points of debate relate to criteria by which certain restrictions on the free movement of services could be maintained by Member States, and the choice of the best approach for ensuring legal clarity of the text.
Yhdenmukaistaminen, alkuperämaaperiaate vai vastavuoroinen tunnustaminen? – Taustatietoja
Harmonisation, the country of origin principle or mutual recognition? – A background history
Aluksi sisämarkkinoita rakennettiin kansallisia lakeja yhdenmukaistamalla.
At the outset, the internal market was built on the harmonisation of national legislation.
Riitti, että jäsenvaltiot sopivat tuotteita koskevista säännöistä, joita oli noudatettava, jotta tuote voisi liikkua vapaasti sisämarkkinoilla.
Member States had only to reach agreement on the standards with which a product had to comply for it to move freely without hindrance in the internal market.
Koska tehtävä oli valtava, yhdenmukaistamisella ei päästy pitkälle.
Given the breadth of the task, harmonisation rapidly found its limits.
Muiden esteiden kuin tulliesteiden määrä moninkertaistui, mikä vaikeutti markkinoiden vapauttamista.
Non-tariff barriers multiplied, putting a brake on the liberalisation of the market.
Se, mikä kelpasi ranskalaisille ja täytti Ranskan lainsäädännön vaatimukset, ei voinut olla vahingollista saksalaiselle.
What was good for a Frenchman and recognised as being so by French law could not harm a German.
Siispä maan, johon tuotetta tuotiin, oli hyväksyttävä toisesta jäsenvaltiosta ( alkuperämaasta ) tuotavat tuotteet, vaikka ne eivät täyttäneetkään kohdemaan kansallisia standardeja.
Consequently, an importing Member State was obliged to accept products from another Member State (country of origin) , even if these products did not conform to national standards in the country of destination .
Juuri tätä tarkoittaa "vastavuoroisen tunnustamisen" periaate ja "alkuperämaassa toteutettu valvonta".
This is the genesis of the principle of ‘mutual recognition’ or of ‘country of origin control’.
Samassa tuomiossa tuomioistuin katsoi jäsenvaltion voivan ottaa käyttöön rajoituksia, jotka koskivat toisessa jäsenvaltiossa valmistetun tuotteen vapaata pääsyä sen markkinoille, mikäli rajoitukset ovat perusteltuja yleisen järjestyksen vuoksi ja täyttivät seuraavat edellytykset:
In the same ruling, the Court recognised that a Member State could impose restrictions on free market access to a product manufactured in another Member State if these restrictions were justified by public order and met a series of conditions:
Rajoitus on suhteutettava tavoitteeseen, johon sillä pyritään.
The restriction must be proportionate to the objective pursued;
Kyseistä tavoitetta ei voida saavuttaa muilla, vähemmän rajoittavilla keinoilla.
It must be impossible to achieve this objective by less restrictive measures.
Kun tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan palveluihin, esiin nousee seuraavanlaisia kysymyksiä:
Transposed to services, this case law poses the following questions:
Missä määrin tällaista oikeuskäytäntöä, joka koskee tavaroiden vapaata liikkuvuutta, on mahdollista soveltaa palvelujen vapaaseen liikkuvuuteen?
To what extent is it possible to apply this case law, which related to the free movement of goods, to the free movement of services?
Eikö alkuperämaaperiaate, sellaisena kuin Euroopan komissio määrittelee sen palvelujen tarjoamista koskevassa direktiiviehdotuksessaan, mene palvelujen vapaan liikkuvuuden osalta perustamissopimuksia pidemmälle mutta anna oikeuskäytäntöä vähemmän mahdollisuuksia asettaa tiettyjä kansallisia rajoituksia?
Does not the country of origin principle, as defined by the European Commission in the draft Services Directive, go further than the Treaties as regards the free movement of services but not as far as the case law in terms of the authorisation of certain national restrictions?
Niin sanottu sisämarkkinalauseke on samankaltainen kuin alkuperämaassa toteutettavan valvonnan periaate.
What is known as the internal market clause is similar to the principle of country of origin control.
Se on sisällytetty useisiin sisämarkkinoita ja erityisesti sähköistä kaupankäyntiä koskeviin säädöksiin.
It was introduced in various items of legislation linked to the internal market, in particular those on electronic trade.
Onko perusteltua, että tällaista periaatetta, jota on tähän saakka sovellettu erikoisaloihin, sovellettaisiin nyt useimmat palvelualat kattavaan puitedirektiiviin?
Are there grounds for applying a principle which has so far governed individual sectors of activity to a framework Directive which embraces the majority of services?
Komission alkuperäinen ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi palveluista sisämarkkinoilla Euroopan parlamentin sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnan esittelijän Evelyne Gebhardtin (PSE, DE) mietintöluonnos Palveludirektiiviä koskevaa julkista kuulemista (11.10.2004) koskevat Euroopan parlamentin ja Euroopan komission asiakirjat (en) Sisämarkkinoiden strategian katsaus vuodeksi 2002 – Lupauksista toimintaan
Initial proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council on services in the internal market submitted by the European Commission Draft parliamentary report by Evelyne Gebhardt (PSE, DE), rapporteur for the Committee on the Internal Market and Consumer Protection European Parliament and Commission documents assembled for the open hearing of 11.11.2004 on the Services Directive 2002 Review of the Internal Market Strategy – Delivering the promise
Euroopan parlamentin päätöslauselma komission tiedonannosta neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle
European Parliament Resolution on the Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions:
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060418STO07420 0 NOT XML V0//FI
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060418STO07420 0 NOT XML V0//EN
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060220STO05373 0 NOT XML V0//FI
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060220STO05373 0 NOT XML V0//EN
-//EP//TEXT TA P5-TA-2003-0058 0 NOT XML V0//FI
-//EP//TEXT TA P5-TA-2003-0058 0 NOT XML V0//EN
Kiista ohjelmistopatenteista päättyi Euroopan parlamentin kannalta historialliseen äänestykseen
Software patents: the ‘historic vote’ in the European Parliament brings the battle to an end
Tutkimus ja innovointi
Research and innovation
Parlamentti asettui vastustamaan ohjelmistopatentteja ja hautasi niitä koskevan komission ja neuvoston ehdotuksen.
The European Parliament has voted against patenting software, burying the proposal from the Commission and Council.
Milloin käydään seuraava kamppailu osapuolten välillä, joista toinen kannattaa ohjelmistojen vapaata saatavuutta, toinen taas kaikkien ohjelmistojen patentointia amerikkalaiseen tapaan?
But the debate isn't over: how long will it be before the next bout of arm-wrestling begins between the supporters of ‘free software for all’ and those advocating ‘American-style’ patenting?
Jokapäiväisessä ympäristössämme sadat esineet, esimerkiksi pölynimuri, pesukone ja mikroaaltouuni, toimivat ainoastaan ohjelmistojen ansiosta.
Your vacuum cleaner, your washing machine and your microwave oven as well as hundreds of appliances all around you only exist thanks to software.
Näiden laitteiden toiminnan mahdollistavat niihin ohjelmoidut kymmenet miljardit mikroprosessorit.
Tens of billions of microprocessors have been programmed to make those appliances work.
Laitteiden toimintakuntoon saakka kehittäminen edellyttää kuitenkin innovointia.
But before being made to work, they had to be invented.
Tietokonetta tarvitaan paitsi autojen, varmasti myös kertakäyttöisten partaterien ja kampojen suunnitteluun.
Not only your car, but also your disposable razor and your comb, too, have without a doubt been designed with the aid of a computer.
Ennen kuin auton ABS-jarrut tai matkapuhelin ovat kehittelyketjun tuloksena asiakkaan käytettävissä, lopputulosta on edeltänyt kokonainen sarja ideoita ja keksintöjä.
A whole series of ideas and inventions are needed to ensure that, at the end of the chain, your car’s ABS and your mobile phone are in working order.
Erilaiset patenttijärjestelmät
To each his own patents system
Kuten kaiken kehittelyä vaativan työn myös tällaisten keksintöjen osalta on mahdollista soveltaa tekijänoikeuksia suojelevaa lakia.
Like any creation, property rights to these inventions can be protected by law.
Teollis- ja tekijänoikeuksia suojellaan erityyppisillä järjestelyillä.
Several types of intellectual and industrial property protection are possible.
Näistä tunnetuimpia ovat patentit ja tekijänoikeudet (joita ilmentää kuuluisa copyright -merkintä romaanin tai dvd-levyn kannessa).
Patents and copyright (the famous © on the cover of the novel you want to read or on the packaging of your new DVD) are the most familiar.
Ongelma on siinä, minkä tyyppistä suojaa halutaan ja mitä tietokoneistetun tuotekehittelyn vaihetta (lähdekoodia, ohjelmistoa vai ainoastaan valmista tuotetta) halutaan suojella.
And herein lies the problem: which form of protection should one choose, and what stage of the computer-implemented invention (source code, software or just the final product) should be covered?
Euroopan unionin jäsenvaltioissa, kuten useimmissa muissakin valtioissa, sovelletaan sääntöä, jonka mukaan ohjelmistoa sinänsä ei voi patentoida, mikäli ohjelmiston tavoitteena ei ole teollinen sovellus eikä ohjelmisto ole tällaiseen sovellukseen kuuluva tekninen keksintö.
In the Member States of the EU, as in most other countries, there is a rule whereby software as such (not geared to an industrial application and not constituting a technical contribution to it) is not patentable.
Tällaiseen ohjelmistoon kuitenkin sovelletaan samanlaista tekijänoikeussuojaa kuin kirjalliseen teokseen.
It benefits from protection through copyright, just like a literary work.
Käytännössä kukin valtio tarkastelee patenttikysymyksiä omalla tavallaan sekä soveltaa omaa erityistä patenttijärjestelmäänsä.
But in practice every State has its own way of looking at the question and its own specific patenting system.
Sekä patentin rekisteröimistapa että patentoitavuuden määritelmät sen osalta, mitä voi patentoida ja mitä ei, saattavat poiketa toisistaan.
There can be different ways of registering a patent, and even different definitions of what is patentable and what is not.
EU:n nykyisen käytännön mukaan patentteja myöntävät sekä kansalliset patenttivirastot että Euroopan patenttivirasto (joka ei ole EU:n elin).
In Europe today, a patent can be issued by the national offices and by the European Patent Office (which is not an EU body).
Euroopan komission direktiiviehdotuksen ensimmäinen tavoite oli yhdenmukaistaa kansalliset patenttijärjestelmät sellaisten keksintöjen osalta, joiden toteuttamiseen tarvitaan erityistä ohjelmistoa.
The first objective of the Directive proposed by the European Commission was to harmonise national systems for patenting innovations which require specific software for their creation.
Komission mukaan pyrkimyksenä ei siis ollut tehdä muutosta vaan pikemminkin tukeutua olemassa oleviin käytäntöihin.
Hence it was not a matter of changing anything, according to the Commission, but of supporting existing practice.
Kuitenkin juuri olemassa olevat käytännöt ovat keskenään ristiriitaisia, mikä johtaa direktiiviä koskevaan kehäpäätelmään.
However, the problem lies precisely in the fact that existing practices are disparate.
Onko ”pelkän” ohjelmiston patentoimisen kieltävä sääntö uhattuna?
Would the rule by which ‘pure’ software is not patentable be threatened?
Näennäisesti ei ole, koska sen säilyminen on tarkoitus taata eurooppapatenttien myöntämisestä Münchenissä tehdyllä yleissopimuksella (Euroopan patenttisopimus), jonka parikymmentä EU:n jäsenvaltiota on ratifioinut.
Apparently not, since the European Patent Convention, known as the Munich Convention, ratified by some 20 European countries, should guarantee its permanence.
Kyseinen suuntaus on vielä selkeämpi Yhdysvalloissa ja Japanissa, ja se on havaittavissa myös tiettyjen Euroopan unionin jäsenvaltioiden patenttivirastoissa.
This trend is even more marked in the United States and Japan, and certain national offices in the EU are leaning in the same direction.
Miksi ohjelmistoja sitten ei voisi patentoida?
Some will ask: why not?
Yhdestä asiasta eri näkemysten kannattajat ovat kuitenkin samaa mieltä: Euroopan unionissa tarvitaan enemmän innovaatiota.
The two camps agree on one point: Europe needs more innovation.
Kuten Lissabonin strategiassa todetaan, on itsestään selvää, että maailmanlaajuisilla markkinoilla on kilpailtava amerikkalaisten ja japanilaisten kanssa.
The Lisbon strategy says so, and the need to face up to American and Japanese competition on the globalised market is obvious.
Jotkin tahot – pääasiassa suuret monikansalliset yritykset – ovat sillä kannalla, että patentoitavuus edistää innovointia.
According to some, including major multinationals, innovation benefits from patents.
Tutkimus ja kehitys on kallista, ja patentti takaa sen, että tutkimukseen ja kehittämiseen investoineet saavat rahansa takaisin.
Research and development is expensive, and patents ensure a just return for those who undertake it.
Patentti takaa keksinnön tekijälle yksinoikeuden sen käyttöön tietyksi ajaksi, jolloin kaikki muut käyttäjät joutuvat maksamaan.
By patenting his invention the inventor enjoys a monopoly over it and, for a certain period, anyone wanting to use it has to pay him.
Tämä vaikuttaisi loogiselta.
That seems logical.
Ongelma kuitenkin on siinä, ettei ohjelmistojen patentteja voi rinnastaa muihin patentteihin.
However, the software patent does not come under the same umbrella as other patents.
Ohjelmistojen katsotaan olevan hengentuotteita, ja niiden laatijoita suojelevat samantapaiset tekijänoikeudet kuin romaanin kirjoittajia ja taulun tekijöitä.
As a work of the human mind, software is protected by copyright just like a novel or a painting by a great master.
Tarkoitus on suojella ideaa tai henkistä työtä, joka on johtanut romaanin syntyyn, eikä sanoja, joiden avulla teksti on kirjoitettu.
Hence it is the expression of the idea which benefits from protection, and not the words used in writing the text or indeed the intellectual process which has resulted, through the author’s hand, in the novel.
Näin ollen ainoastaan sellaisia ohjelmistoja suojellaan tarkemmin, joihin sisältyy uusi keksintö ja joita voidaan käyttää teollisiin sovelluksiin.
Only software which is a new invention ‘susceptible of industrial application’ can be patented and thus benefit from far greater protection.
Tarkempi suojelu merkitsee sitä, että ohjelmiston käyttöä rajoitetaan.
Greater protection means restricting access.
Monet pienet ja keskisuuret yritykset (pk-yritykset) kuitenkin toimivat sellaisten ohjelmien varassa, jotka ovat toisten kehittämiä.
Now, the activities of many small and medium-sized enterprises (SMEs) depend on the use of programs invented by others.
Näissä yrityksissä pelätään, että kun ohjelmat on patentoitu, yritykset eivät enää voisi käyttää niitä.
SMEs fear that once these programs are patented, they could become inaccessible.