natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(3) Yhteisö on allekirjoittanut sopimuksen hajallaan olevien kalakantojen ja laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa koskevien 10 päivänä joulukuuta 1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen määräysten soveltamiseksi , mutta sen on vielä saatettava ratifiointiprosessi päätökseen .
The Community has signed the Agreement on the implementation of the provisions of the United Nations Convention on the Law of the Sea of 10 December 1982 relating to the Conservation and Management of Straddling Fish Stocks and Highly Migratory Fish Stocks, but it has yet to complete the ratification process ;
Yhteisö osallistui kansainvälisiin neuvotteluihin, jotka päättyivät vuonna 1995 New Yorkissa tehtyyn sopimukseen hajallaan olevien kalakantojen ja laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa koskevien 10 päivänä joulukuuta 1982 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen määräysten soveltamiseksi.
The Community took part in international negotiations which ended with the adoption of the 1995 New York Agreement for the implementing of the provisions of the United Nations Convention on the Law of the Sea of 10 December 1982 relating to the conservation and management of straddling stocks and highly migratory fish stocks.
Vaikka se allekirjoitti sopimuksen 27. kesäkuuta 1996, ja neuvoston päätös ratifioinnista hyväksyttiin 8. kesäkuuta 1998, yhteisö ei ole koskaan saattanut täysin päätökseen ratifiointiprosessia, koska useat jäsenvaltiot ovat jättäneet täyttämättä velvoitteensa.
Although it signed the Agreement on 27 June 1996 and a Council Decision on ratification was adopted on 8 June 1998, the full ratification process by the Community has never been completed because several Member States have not fulfilled their obligations.
LUONNOS LAINSÄÄDÄNTÖPÄÄTÖSLAUSELMAKSI Euroopan parlamentin lainsäädäntöpäätöslauselma ehdotuksesta neuvoston päätökseksi kalavarojen säilyttämistä ja hoitoa Kaakkois-Atlantilla koskevan yleissopimuksen tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta (KOM(2001) 679 ‑ C5‑0666/2001 ‑ 2001/0280(CNS))
DRAFT LEGISLATIVE RESOLUTION European Parliament legislative resolution on the proposal for a Council decision on the conclusion by the European Community of the Convention on the Conservation and Management of Fishery Resources in the South-East Atlantic Ocean ( COM(2001) 679 – C5‑0666/2001 – 2001/0280(CNS))
– neuvoston kuultua sitä EY:n perustamissopimuksen 37 artiklan, 300 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ja 300 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ( C5‑0666/2001 ),
– having been consulted by the Council pursuant to Article 37 in conjunction with the first sentence of the first subparagraph of Article 300(2) and the first subparagraph of Article 300(3) of the EC‑Treaty ( C5‑0666/2001 ),
– ottaa huomioon kalatalousvaliokunnan mietinnön ( A5‑0115/2002 ),
– having regard to the report of the Committee on Fisheries ( A5-0115/2002 ),
Huolimatta siitä, että alueellisia kalastusjärjestöjä on pari tusinaa tai enemmän, joidenkin lajien kohdalla on vielä aavan meren alueita, joilla ei ole kansainvälisesti sovittua hoitojärjestöä.
Despite the fact that there are some two dozen or more regional fisheries organisations (RFOs), there are still areas of the high seas for some species for which there is no internationally agreed management organisation.
Atlantin valtameren kaakkoisosa on yksi niistä ainakin muiden lajien kuin laajasti vaeltavien tonnikalojen ja purjekalojen osalta.
The south-eastern part of the Atlantic Ocean is one, at least for species other than the highly migratory tuna and billfish.
Tämän tarpeen (tällä hetkellä laillinen velvoite YK:n merioikeusyleissopimuksen nojalla) tyydyttämiseksi viime vuonna hyväksyttiin uusi yleissopimus kalavarojen säilyttämisestä ja hoidosta Kaakkois-Atlantilla.
It was to fill this need (actually a legal obligation under the UN Law of the Sea) that the new Convention on the Conservation and Management of Fishery Resources in the South-East Atlantic Ocean as agreed last year.
Sopimuksella perustetaan Kaakkois-Atlantin kalastusjärjestö (SEAFO).
It will create the South East Atlantic Fisheries Organisation (SEAFO).
Yleissopimuksen pääpiirteet
The Basics of the Convention
Järjestön tavoitteena on varmistaa kalavarojen säilyttäminen pitkällä aikavälillä ja niiden kestävä hyödyntäminen yleissopimuksessa tarkoitetulla vyöhykkeellä (2 artikla).
The objective of the organisation is "to ensure the long-term conservation and sustainable use of the fishery resources in the Convention Area" (Article 2).
Kalavarat käsittävät kalat, nilviäiset, äyriäiset ja muut sedentaariset lajit lukuun ottamatta kansallisen lainkäyttövallan piiriin kuuluvia sedentaarisia lajeja ja ICCATin piiriin kuuluvia laajalti vaeltavia lajeja (1 artiklan 1 kohta).
Fisheries resources include fish, molluscs, crustaceans and other sedentary species, except sedentary species under national jurisdiction and highly migratory species (Article 1(l)), which are covered by ICCAT.
On myös ehdotettu, että alueeseen sisällytettäisiin Cabindana tunnetun Angolan pienen erillisalueen, joka sijaitsee Kongon tasavallan ja Kongon demokraattisen tasavallan välillä, vedet.
It has been proposed to include as well waters off a tiny enclave of Angola known as Cabinda, located between Republic of the Congo and the Democratic Republic of the Congo.
Tämän seurauksena pohjoiseen syntyisi pieni epäyhtenäinen alue, eikä vielä ole selvää, miten se toimisi käytännössä.
This would result in a small discontiguous region to the north, and how this would work in practice is not clear.
Kun tekstiluonnos oli valmis, joukko muita valtioita kutsuttiin osallistumaan neuvotteluihin, mukaan luettuna Euroopan unioni.
Once their draft text was ready, a number of other states were invited to participate in the negotiations, including the European Union.
Yhteensä järjestettiin kahdeksan neuvottelukokousta ja yksi teknisiä seikkoja käsitellyt kokous.
A total of eight negotiating meetings and one technical session took place.
Lopulta Namibian hallitus kutsui 19. huhtikuuta 2001 kokoon konferenssin, jossa yleissopimuksen lopullinen teksti hyväksyttiin.
Finally, on 19 April 2001, the Government of Namibia convened the Conference at which the final text of the Convention was adopted.
Seuraavana päivänä neljä rannikkovaltioita sekä Euroopan unioni, Islanti, Korean tasavalta, Norja ja Yhdysvallat allekirjoittivat sen.
The following day, it was signed by the four coastal states as well as the European Union, Iceland, the Republic of Korea, Norway, and the United States of America.
Historiallinen perspektiivi
Historical Perspective
SEAFO:a edelsi kansainvälinen Kaakkois-Atlantin kalastuskomissio (ICSEAF), jonka toiminta oli aloitettu lokakuussa 1971.
SEAFO was preceded by the International Commission for the South East Atlantic Fisheries (ICSEAF), which had entered into force in October 1971.
Sen oikeudenkäyttövaltaan kuului Etelä-Afrikan, Namibian ja Angolan edustan merialue.
Its area of jurisdiction was the sea off South Africa, Namibia and Angola.
ICSEAFin työskentely oli kuitenkin ainakin osittain tehotonta, koska se ei onnistunut aavan meren laivastojen toiminnan sääntelyssä.
But the work of ICSEAF was ineffectual, at least in part due to its failure to regulate the activities of distant-water fleets.
Etelä-Afrikka esimerkiksi yritti säädellä rannikkokalastusta Namibiassa ennen vuonna 1990 tapahtunutta itsenäistymistä asettamalla 200 meripeninkulman yksinoikeutetun kalastusvyöhykkeen 1. huhtikuuta 1981 lähtien.
In Namibia, for instance, prior to independence in 1990, South Africa attempted to regulate fishing off the coast by imposing a 200nm exclusive fishing zone from 1 April 1981.
Se ei kuitenkaan voinut valvoa tämän täytäntöönpanoa, koska Namibian vesillä toimivien alusten isäntävaltiot kieltäytyivät tunnustamasta Etelä-Afrikan tukemaa hallintoa Windhoekissa – tällöin alueella kalasti noin 90 alusta, jotka olivat pääasiassa espanjalaisia.
However, it could not enforce its jurisdiction, because the nations whose vessels were operating in Namibian waters refused to recognise the South African backed administration in Windhoek - there were some 90 vessels from the Community fishing there, principally Spanish.
Vasta itsenäistymisen jälkeen 10. heinäkuuta 1990 Namibia pystyi vahvistamaan 200 meripeninkulman yksinoikeutetun talousvyöhykkeen ja puolustamaan omaa auktoriteettiaan vesiensä kalavarojen hyväksikäytössä.
It was only after independence on 10 July 1990, that Namibia was able to impose a 200 nm EEZ and assert its authority over exploitation of fish resources in its waters.
Näin ICSEAFin työskentelystä tuli turhaa, ja komission lopettamispöytäkirja hyväksyttiin heinäkuussa 1990.
The work of ICSEAF then became redundant and a protocol to terminate the Commission was adopted in July 1990.
Alueen kalakannat
Stocks in the Area
Lukuun ottamatta tonnikaloja ja purjekaloja, jotka on erityisesti jätetty SEAFO:n toimivallan ulkopuolelle, Kaakkois-Atlantin kaupallisesti hyödynnettyjen lajien määrä on perinteisesti ollut vähäinen: afrikkalainen turska (2 lajia), piikkimakrilli (2 lajia), sardinella, sardiini, sardelli ja silli sekä jotkin katkarapu- ja hummerilajit.
Other than tunas and billfish, which have been specifically excluded from the mandate of SEAFO, the species which support major commercial fisheries in the south-east Atlantic have traditionally been limited in number: Cape hakes (2 species), horse mackerels (2 species), sardinella, pilchard, anchovy and herring, as well as certain species of shrimp and rock lobster.
Suurinta osaa näistä pyydetään pääasiassa kansallisilla vesillä.
Most of these are caught primarily in national waters.
Jotkut näistä lajeista voivat olla hajallaan olevia kalakantoja, ts. niitä tavataan rannikkovaltioiden yksinoikeusvyöhykkeillä ja aavalla merellä, mutta komission käytettävissä olevat tiedot viittaavat siihen, että näiden lajien saaliit SEAFO-alueella olisivat pienet.
Some of these species may be straddling stocks, i.e. found in the EEZs of the coastal states and on the high seas, but information available to the Commission suggests that any catches of these species in the SEAFO area would be small.
Yleissopimuksen 19 artiklassa määrätään, että toimenpiteiden, joita rannikkovaltioiden toimenpiteet hajallaan olevien kalakantojen hoitamiseksi, on oltava yhteensopivia SEAFO:n toimenpiteiden kanssa.
Article 19 of the Convention stipulates that management measures adopted by the coastal states for straddling stocks must be "compatible" with the measures adopted by SEAFO.
Euroopan unioni on tehnyt kalastussopimuksen vain yhden alueen maan, Angolan, kanssa.
The European Union has a fisheries agreement with only one country in the region, Angola.
Espanjalaiset, ranskalaiset, italialaiset, portugalilaiset ja irlantilaiset alukset saavat kalastaa syvänmeren katkarapua, pohjakaloja ja pelagisia lajeja.
Vessels from Spain, France, Italy, Greece, Portugal and Ireland are authorised to fish for deepwater shrimp, demersal fish and pelagic species.
Sekä Espanjalla että Portugalilla on kuitenkin Etelä-Afrikan kanssa kahdenväliset kalastussopimukset, joita ei ilmeisesti käytetä hyväksi.
Both Spain and Portugal, though, have bilateral fisheries agreements with South Africa, which apparently are inactive.
Niillä on myös lukuisia aluksia, jotka kalastavat rannikkovaltioiden kanssa muodostettujen yhteisyritysten puitteissa.
They also have numerous vessels fishing under joint ventures with the coastal states.
Mitkä lajit siis kuuluvat SEAFO:n hoitovaltuuksien piiriin?
So what species will come under the management authority of SEAFO?
Muualla maailmassa kalastusala on siirtymässä syvänmeren lajien pariin, kun rannikkovesien kalavarat, joiden hyödyntäminen on verrattain helppoa, joutuvat vähitellen liikakalastuksen kohteeksi ja ehtyvät.
In other areas of the world, as fish stocks in coastal waters which are relatively easy to exploit are progressively over-exploited and depleted, the fishing industry is turning to deep-water species.
Monissa tapauksissa syvänmeren lajien kalastus on täysin sääntelemätöntä, mutta näiden kalojen biologiset luonteenpiirteet merkitsevät sitä, että ne ovat erittäin alttiita liikakalastukselle – ne kasvavat hitaasti, tulevat myöhään sukukypsiksi, elävät pitkään, esiintyvät usein verrattain taajoina esiintyminä hyvin suppealla alueella; esimerkiksi keltaroussi tulee sukukypsäksi noin 25 vuoden iässä ja voi elää yli satavuotiaaksi.
In many instances fisheries for these species are completely unregulated, but the biological characteristics of these fish mean that they are very vulnerable to over-exploitation - they are slow growing, late maturing, long-lived, often found in relatively dense aggregations with very limited distributions; orange roughy, for instance, mature at around 25 years and may live for over a century.
Pahimmat syvänmeren lajien kalastustapaukset ovat kohdistuneet patagonianjääahveneen ja keltaroussiin, joita esiintyy useilla alueilla eteläisellä pallonpuoliskolla.
The most notorious fisheries for deep water species have been for Patagonian toothfish and orange roughy, found in several locales in the southern hemisphere.
Historia on toistuvasti osoittanut, että näiden lajien kalastusta voidaan parhaiten kuvailla "kaivostoiminnaksi", sillä kalavarat ovat ehtyneet niin nopeasti.
History has repeatedly demonstrated that these fisheries are best described as "mining operations", so rapidly have the fish stocks been depleted.
Kaakkois-Atlantin vesillä esiintyy useita syvänmeren lajeja, joihin kuuluu patagonianjääahvenen ja keltaroussin lisäksi myös muita: limapäät ja oreo dory sekä mahdollisesti jotkin syvänmeren katkaravut.
In the waters of the south-east Atlantic there are a number of stocks of deep water species, including not only Patagonian toothfish and orange roughy but also others: alphonsino, oreo dory, possibly certain deep-sea prawns.
Namibia ja vähäisemmässä määrin Etelä-Afrikka kalastavat näitä lajeja jo jossakin määrin, vaikka niiden biologiasta ja runsaudesta on käytettävissä vain hyvin alustavia tietoja.
There are already fisheries for certain of these species conducted by Namibia and, to a lesser extent, South Africa, although only very preliminary information about the biology and abundance of these species is yet available.
Pelkästään tämä antaa aihetta huoleen.
This in itself should be a cause for concern.
Yleissopimuksen yksityiskohdat
Details of the Convention
SEAFO-yleissopimus on toinen kahdesta sopimuksesta, joista on neuvoteltu sen jälkeen kun YK:n kalakantoja koskeva sopimus (UNFSA) solmittiin vuonna 1995.
The SEAFO Convention is one of two to be negotiated since the UN Fish Stocks Agreement (UNFSA) was concluded in 1995.
Se myös heijastelee monia tuossa asiakirjassa kehitellyistä tärkeistä periaatteista.
It does, indeed, reflect many of the important principles developed in that document.
Kuten edellä on todettu, yleissopimuksen ensimmäisen luonnoksen esittivät rannikkovaltiot, ja on mielenkiintoista todeta, miten asiakirja on kehittynyt sen jälkeen, kun EU:n kaltaiset etäisiä vesialueita edustavat valtiot on otettu mukaan neuvotteluihin: rannikkovaltiot ja etäisten vesien valtiot näkevät asiat usein eri tavoin.
As noted above, the first draft of the Convention was presented by the coastal states and it is instructive to see how the document evolved once the distant water nations such as the EU were brought into the discussions: coastal states and distant water states frequently see things differently.
Hallintotavoitteet ja ennalta varautuva lähestymistapa
Management Objectives and the Precautionary Approach
Joitakin rannikkovaltioiden ehdottamia tavoitteita (alkuperäinen 2 artikla) sisällytettiin lopulliseen sopimukseen yleisinä periaatteina (3 artikla):
Certain of the Objectives which the coastal states proposed (original Article 2) were included in the final Convention as General Principles (Article 3):
Ennalta varautuvaa lähestymistapaa koskevaa rannikkovaltioiden esittämää tekstiä on lopullisessa sopimuksessa kuitenkin huomattavasti typistetty.
The text the coastal states proposed for the precautionary approach, though, was severely reduced in the final Convention.
Alkuperäisessä tekstissä mainittiin ennalta varautuvan lähestymistavan soveltaminen ja kalavarojen hoito komission hyväksymien varovertailupisteiden pohjalta.
The original text referred to the application of the precautionary approach and the management of stocks on the basis of precautionary reference points adopted by the Commission.
Kahdessa liitteessä kuvattiin huomattavan yksityiskohtaisesti ennalta varautuvan lähestymistavan vaikutukset (FAO:n vastuullista kalastamista koskevien teknisten suuntaviivojen jaksosta 1.6) ja se, mitä varovertailupisteillä tarkoitetaan (UNFSA:n liite II).
Two Annexes described in considerable detail the implications of the precautionary approach (drawn from Section 1.6 of the FAO Technical Guidelines for Responsible Fisheries) and what is meant by precautionary reference points (Annex II of the UNFSA).
Yleissopimuksessa tyydytään toteamaan, että ennalta varautuvaa lähestymistapaa sovelletaan kuten 7 artiklassa:
The Convention merely states that the precautionary approach shall be applied as in Article 7:
Miksi lopullinen yleissopimus vaatii ennalta varautuvan lähestymistavan kannalta näin paljon vähemmän?
Why is the final Convention so much less demanding in terms of the precautionary approach?
On houkuttelevaa ajatella, että koska EU on saavuttanut masentavan vähän edistystä ennalta varautuvan lähestymistavan soveltamisessa omilla vesillään (vaikka terminologiaa on mukautettu siten, että puhutaan "varovertailupisteistä", kaikki on muutoin kutakuinkin ennallaan), se ei ole halunnut hyväksyä tiukkoja ennalta varautumisen kriteerejä oikeudellisesti sitovassa yleissopimuksessa.
It is tempting to speculate that as the EU has made depressingly little real progress in implementing the precautionary approach in its own waters (other than adapting its terminology to refer to "precautionary reference points", it is pretty much business as usual), it had no desire to adopt strict precautionary criteria in a legally binding convention.
On muistettava, että UNFSA:n teksti ei ole EU:ta sitova, koska sitä ei ole ratifioitu eikä ilmeisesti lähitulevaisuudessa ratifioidakaan.
Recall that the text of the UNFSA is not binding on the EU as it has not been ratified and shows no signs of being so in the near future.
(Yhdistynyt kuningaskunta ratifioi UNFSA:n yllättäen 10. joulukuuta 2001 useiden merentakaisten alueittensa puolesta Pitcairn, Henderson-, Ducie- ja Oeno-saaret, Falklandin saaret, South Georgia and South Sandwich Islands, Bermuda, Turks and Caicos -saaret, Brittiläisen Intian valtameren alue, Brittiläiset Neitsytsaaret ja Anguilla. , mutta ei niiden kolmen alueen, joiden osalta se on rannikkovaltio SEAFO:ssa).
(Curiously, the UK ratified on10 December 2001 the UNFSA on behalf of several of its overseas territories Pitcairn, Henderson, Ducie and Oeno Islands, Falkland Islands, South Georgia and South Sandwich Islands, Bermuda, Turks and Caicos Islands, British Indian Ocean Territory, British Virgin Islands and Anguilla. but not for the three for which it is a coastal state in SEAFO).
Kalastusoikeuksien jakaminen
Allocation of Access Rights
Alkuperäisessä tekstissä UNFSA:ta kehotettiin esittämään joukko arviointiperusteita, joiden nojalla kalastusoikeuksien jakamisesta päätetään, mukaan luettuna hoitotoimenpiteiden noudattamista koskeva kirjanpito, vaadittujen tietojen esittäminen, kalastuksesta riippuvaisten rannikkoyhteisöjen tarpeet tai kalastuksesta taloudellisesti riippuvaisten rannikkovaltioiden tarpeet tai kehitysmaiden edut (alkuperäinen 18 artikla).
The original text drew upon the UNFSA to propose a number of criteria to be used in determining how to allocate fishing rights, including record of compliance with management measures, contribution of required data and information, the needs of coastal communities which are dependent on fishing or of coastal states whose economies are dependent on fishing, or the interests of developing states (original Article 18).
Nämä on otettu hyvin huomioon lopullisessa yleissopimuksessa (20 artikla).
These are well reflected in the final Convention (Article 20).
Siihen on lisätty uusi 21 artikla, jossa käsitellään kehitysmaiden tarpeita.
A new Article 21 was added, discussing the needs of developing states.
Yksi käsite kuitenkin poistettiin nopeasti neuvoteltavan tekstin eri versioista: rannikkovaltiot ehdottivat, että ennalta määritelty mutta täsmentämätön prosenttiosuus (josta käytettiin nimitystä "y %") kiintiöistä varattaisiin rannikkovaltioille.
One concept was rapidly deleted from the different versions of the negotiating text, however: the coastal states proposed reserving a predetermined but unspecified percentage (referred to as y%) of the quotas for developing coastal states.
Syyskuussa 1998 pidettyyn kolmanteen kokoukseen mennessä tämä ehdotus oli kadonnut.
By the third meeting in September 1998, such a suggestion had disappeared.
Huomautuksia yleissopimuksesta ja EU:n osallistumisesta
Comments on the Convention and the EU's Involvement
Yleissopimuksen hyväksymistä on pidettävä selkeästi tervetulleena.
The adoption of the Convention is clearly to be welcomed.
Sillä luodaan alueellinen kalastusjärjestö tärkeälle alueelle, ja se on paljon parempi asiakirja kuin muut ennen UNFSA:ta neuvotellut alueelliset kalastusjärjestöt.
It creates an RFO in an important area and is a far better document than other RFOs which had been negotiated before the UNFSA.
Vaikka näin onkin, se ei kuitenkaan ole yhtä edistyksellinen kuin Länsi-Tyynenmeren tonnikalakannan hoitoa koskeva uusi sopimus, kuten näiden kahden asiakirjan vertailu osoittaa Länsi- ja Keski-Tyynenmeren laajasti vaeltavien kalakantojen säilyttämistä ja hoitoa koskeva yleissopimus: http://www.fao.org/fi/body/rfb/MLHC/mlhc_convention_text.pdf. .
That said, it is not as progressive as the new treaty for the management of tuna in the western Pacific, as an examination of the two documents shows Convention on the Conservation and Management of Highly Migratory Fish Stocks in the Western and Central Pacific Ocean: http://www.fao.org/fi/body/rfb/MLHC/mlhc_convention_text.pdf. .
Yhden SEAFO-yleissopimuksen parhaista piirteistä muodostavat sen väliaikaiset seuranta-, tarkastus- ja valvontajärjestelyt.
One commendable inclusion in the SEAFO Convention is the interim arrangements for monitoring, control and surveillance.
Sen 16 artiklan 5 kohdassa todetaan, että liitteiden sisältämiä järjestelyjä sovelletaan yleissopimuksen voimaantulosta lähtien eikä jäädä odottamaan erillistä järjestelmää koskevien neuvottelujen käymistä ja sen täytäntöönpanoa.
Article 16.5 states that the arrangements contained in the Annex shall apply from the entry into force of the Convention, rather than waiting for a specific regime to be negotiated and implemented.
Järjestelyt sisältävät ensi sijassa alusten lisensoinnin ja tietojen keruun.
These include vessel licensing and data collection primarily.
Jos kahden vuoden kuluttua ei ole käytettävissä kattavampaa järjestelmää, alusten pysäyttämistä ja tarkastamista koskevan järjestelmän luomista harkitaan "kiireellisesti".
If, after two years, a more comprehensive system is not in place, then "urgent consideration" shall be given to adopting a boarding and inspection scheme.
(Huomaa, että Tyynenmeren tonnikalasopimuksen 26 artiklan 2 kohdassa vaaditaan aluksen pysäyttämistä ja tarkastamista koskevien UNFSA:n artikloiden suoraa soveltamista, jos muuta järjestelmää ei ole hyväksytty kahden vuoden kuluessa.)
(Note that the Pacific tuna treaty - Article 26.2 -requires the direct application of the relevant articles of the UNFSA on boarding and inspection if no other scheme has been adopted within two years.)
Nähtäväksi jää, täyttääkö SEAFO suuret odotukset ja kunnianhimoiset tavoitteet, koska kaikkien alueellisten kalastusjärjestöjen menestys riippuu yksinomaan sopimuspuolten poliittisesta tahdosta.
Whether or not SEAFO meets the high expectations and ambitious objectives remains to be seen, for the success of any RFO depends entirely upon the political will of the Contracting Parties.