natgillin/translations-raw huggingface dataset:
James Tobinin ajatus muutaman spekuloinnin estävän hiekkajyväsen syöttämisestä kansainvälisen rahoitusalan rattaisiin on älyllisesti kiehtova.
Your rapporteur finds James Tobin's idea intellectually seductive - putting a tiny spoke against speculation in the wheels of international finance.
Jos jätämme huomiotta sen, että tällä Internetin aikakaudella tarvittaisiin maailmanlaajuinen hallitus Tobinin esittämien kaikenlaisten veronkiertoriskien välttämiseksi, viimeaikaiset tutkimustulokset osoittavat myös menetelmän heikkouden.
But apart from the fact that - in the Internet Age - it would take a World Government to eliminate all risk of misappropriation of any form of Tobin tax, recent work has shown that any such approach rests on an illusion.
Raportissaan pääministeri Lionel Jospinille Olivier Davanne painottaa jokapäiväisten jättiläismäisyytensä takia epäilyttävien transaktioiden oleellisen hyödyllistä luonnetta talouselämälle: Suurin osa valuuttamarkkinoiden transaktioista on riskittömiä arbitraasioperaatioita, jotka tähtäävät markkinoiden teknisen tehokkuuden parantamiseen. (...)
Olivier Davanne, in his report to France's prime minister Lionel Jospin, draws attention to the inherent usefulness to economic life of these routine transactions, suspect though they be on account of their huge size.
Myyjän tullessa markkinoille välittäjä suostuu vastapuoleksi, vaikka hänellä ei ole todellista ostajaa tiedossa; hän myy osansa toiselle välittäjälle (samalla hinnalla: kyseessä on blanko-operaatio, sillä siitä ei peritä veroa), joka toimii samoin siihen asti kunnes hän löytää vastapuolen pankkijärjestelmän ulkopuolelta.
The great majority of exchange-market transactions amount to risk-free arbitrage operations aimed at improving the market's technical efficiency. … When a seller comes forward, the broker agrees to act as counterpart even although there is no real buyer available, and sells his position on to another intermediary (at the same price - in the absence of a tax this amounts to a blank transaction) who will in turn do the same thing until a counterpart is found outside the banking system .
Tämä transaktioiden moninkertaistuminen kasvattaa niiden määrää niin, että nämä rahavirrat vaikuttavat olevan täysin irti todellisesta talouselämästä.
The multiplicity of such transactions inflates their volume to a point where the flows seem totally disconnected from real economic life.
Mutta kuten Jean-Pierre Landau vahvistaa Ranskan senaatin kuulemistilaisuudessa pitämässään puheessa, tietyt pääomien liikkeet voivat erittäin lyhyellä aikavälillä toimia päin vastoin eli vakauttaa markkinoita , ja hän jatkaa: Ei ole varmaa, että näiden transaktioiden rajoittaminen – joka on (Tobinin) veron tarkoituksena – on tehokkain keino markkinoiden ailahtelevaisuuden vähentämiseksi (...).
But, as Jean-Pierre Landau stated in a hearing before the French Senate, some very short-term capital movements can on the contrary stabilise the market , only to continue: it is not obvious that restricting transactions - the purpose of the Tobin tax - will be the most effective means of reducing market volatility … The broader and more liquid the markets are, the more price variations caused by sudden shocks will be limited .
Tobinin veroesityksen rajat
Limits to Tobin
Tobinin verolla, mikäli se tulisi voimaan, ei todennäköisesti olisi sen kannattajien toivomaa vaikutusta, ainakaan kerättävän verotuoton tasolla.
If the Tobin tax were to be implemented, it would probably not have the effect expected by its supporters, and certainly not in terms of the expected tax yield.
Kuka tosiasiassa keräisi veron ja hyötyisi tästä mannasta?
And who specifically would be the beneficiaries of such a tax?
Kansainväliset kehitysjärjestöt, kehitysmaiden hyvät tai huonot hallitukset, kansalaisyhteiskunnan järjestöt, jotka edustavat kaikkia ja ei ketään?
International development organisations, the governments, good or bad, of Third World countries, organisations of civil society representing everyone or no one?
Tobinin veroesityksen hylätessäni, en kiellä laisinkaan sitä, että spekulointia tapahtuu ja että sillä voi olla tuhoisia vaikutuksia nousevan talouden maille.
In bidding farewell to the Tobin tax, your rapporteur seeks in no sense to deny that speculation exists, or that it can have devastating effects on emerging economies.
Kuitenkin jokapäiväisistä transaktioista alle neljä prosenttia koskee nousevan talouden maiden valuuttoja.
Yet less than 4% of routine transactions affect emerging-country currencies.
Miksi siis verottaa dollarin, euron ja vaikkapa jenin välillä tehtäviä operaatioita ja uskotella tavoitteena olevan suojella kehittyvien talouksien maita?
Why then penalise operations involving the dollar, the euro and the yen on the pretext of protecting developing-country economies?
Ulkomaisen pääoman verotus
Penalising entry
Parempi keino ehkäistä lyhytaikaisten (ja näin ollen yleensä spekulatiivisten) pääomien aiheuttamat epävakauttavat vaikutukset nousevan talouden maiden markkinoilla on vanha chileläinen tapa verottaa ulkomailta tulevia pääomia ja näin pidentää velan erääntymisaikaa.
A better way of preventing the destabilising impact of short-term (and thus generally speculative) capital entry on an emerging economy is the longstanding Chilean practice of taxing entry of foreign capital so as to create an incentive for the rolling-over of maturing debt.
Jopa Hans Tietmeyer, joka on viimeinen henkilö vastustamaan pääomien vapaata liikkuvuutta, on kehunut chileläisen "encajan" hyviä puolia, koska sen avulla verotetaan lyhytaikaisia sijoituksia ja vastaavasti suositaan pitkäaikaisia sijoituksia.
Even a commentator like Hans Tietmeyer, hardly open to suspicion as eager to restrict the free movement of capital, has sung the praises of the Chilean 'encaja', which penalises short-term investments, thus creating incentives for the long term.
Kuten Aasian kriisi osoitti, pääomien markkinoilta vetämisen nopeudella, erityisesti viestintäteknologioiden avulla, voi olla valtava epävakauttava vaikutus.
As the Asian crisis has shown, the speed with which capital can be withdrawn from the market, in particular by way of communications technologies, has an enormous destabilising effect.
Chileläinen vero maakohtaisena toimenpiteenä olisi tehokas suojelutoimenpide lyhytaikaisten pääomavirtojen maahantulon rajoittamiseksi, toisin kuin Tobinin vero, joka verottaa kaikkia pääoman liikkeitä, olivat ne sitten puhtaasti spekulatiivisia tai yksinkertaisesti reaalitaloutta palvelevia.
As a means of restricting the influx of short-term capital, the Chilean tax would provide more effective protection, by being targeted on specific countries, than a Tobin tax penalising all movements of capital, whether purely speculative or simply being placed at the service of the real economy.
Köyhien maiden ongelma
Poor-country dilemma
Nousevan talouden maita koskeva ongelma on todellinen.
The dilemma for emerging countries is real.
On itsestään selvää, että kaikkein köyhimmillä mailla on kaikkein heikoimmat pääomamarkkinat.
It goes without saying that the poorest countries are the ones with the weakest capital markets.
Kehittyäkseen näiden maiden on houkuteltava pääomia, erityisesti yksityisiä pääomia.
To develop, such countries need to attract capital, in particular private capital.
Kuten eräs afrikkalainen johtaja on todennut: vaikka ei ole miellyttävää olla monikansallisten yritysten hyväksikäyttämä, on vielä pahempaa olla niiden sivuuttama!
As one African leader has remarked, while it is not pleasant to be exploited by the multinationals, it is even worse to be ignored by them!
Yksikään kapitalisti, suuri tai pieni, ei lainaa rahojaan ilman takuuta eikä toivoa hyötyvänsä siitä.
No capitalist, big or small, will lend money without security or without the prospect of seeing it grow.
Ulkomaisille pääomille avautuessaan nousevan talouden maat voivat kehittyä nopeammin, mutta ne ottavat myös riskejä.
And by opening the door to foreign capital, emerging countries can develop more rapidly, but are also taking some risks.
IMF:n silotellulla kiellellä asia ilmaistaan seuraavasti: Taloudellinen integraatio, johon liittyy pääoman liikkumisen vapautuminen, tuo huomattavia etuja.
The IMF puts it like this: Financial integration, including liberalisation of capital movement, creates substantial advantages.
Se tuo myös riskejä ja sen tulee näin ollen olla huolellisesti ohjattua ja järjestettyä.
But it also includes risks that must be scrupulously managed and organised.
Hyvin toimiakseen eli talouden tehokkuutta parantaakseen rahoitusmarkkinoiden tulee olla hyvin kehittyneet.
To operate effectively, i.e. to promote economic efficiency, any financial market must be highly developed.
Yhdistyneiden kansakuntien raportissa ”Global Financial Turmoil and Reform” se sanotaan suoraan: Mitä suuremmat (erilaisten osallistujien määrän kannalta) ja aktiivisemmat (päivässä tehtyjen transaktioiden määrän kannalta) markkinat ovat, sitä vakaampaa hintojen muodostuminen näillä markkinoilla on ja sitä vakaampia ovat hinnat.
The United Nations report on Global Financial Turmoil and Reform does not mince words: The bigger (in terms of operator diversity) and more active (in terms of number of transactions made per day) a market is, the firmer is price-formation on that market and the less unstable are prices.
Valvottu vapautuminen
Controlled liberalisation
"Ei ole olemassa yhtä ainoata tapaa hyötyä kansainvälisten pääomien liikkeistä ja samalla kuitenkin rajoittaa siitä koituvia riskejä" , IMF toteaa.
There is no one single and unique method of ensuring the advantages that derive from international capital movements while limiting the risks , as the IMF asserts.
Johonkin valuuttaan kiinnittäminen näyttää kuitenkin kannustavan spekulointiin.
But linking up with any one currency seems tantamount to an invitation to speculation.
Toisaalta taas markkinoiden tahdon varassa kelluva valuuttakurssi ei tuo taloudellisille toimijoille toivottua vakautta.
As against that, exchange rates that float at the whim of the markets do not give economic operators the stability they need.
Useat maat huomaavat nyt edut, jotka koituvat hiipivän devalvaation valuuttajärjestelmästä (crawling peg -valuuttajärjestelmä) tai kiinnittymisestä valuuttakoriin, joka muodostetaan kyseisen valtion ulkomaankaupan rakenne huomioon ottaen.
Many countries are now discovering the virtues of the crawling peg, or at all events of pegging to a basket of currencies put together taking into account the external exchange-rate structure of the countries concerned.
Euroopan parlamentin mietinnön tehtävänä ei ole ratkaista näitä eksistentiaalisia kysymyksiä kaikille maille valmiiksi.
It can be no business of a European Parliament report to pontificate on matters of vital significance to any country.
Vaikuttaa kuitenkin ilmeiseltä, että nousevan talouden maissa, jotka haluavat hyötyä kansainvälisten rahoitusalan varojen jakamisesta, sisäisen sääntelyn poistaminen, johon kuuluu osana tehokas valvonta, on toteutettava ennen pääomaliikkeiden ulkoisen sääntelyn poistamista.
But it seems obvious that for emerging countries seeking to benefit from the allocation of international financial resources, internal liberalisation accompanied by effective supervision must precede external liberalisation of capital movements.
Päinvastaisessa tapauksessa ulkomaiseen velkaan liittyvä riski kasvaa liian suureksi.
Were the opposite the case, the risk of falling into the trap set by external debt becomes too high.
Joseph Stiglitz, jonka Maailmanpankissa hankkima kokemus tekee hänestä suuren auktoriteetin alalla, korostaa, että markkinat ovat yhä enemmän keskittyneet valuuttavarantojen ja lyhytaikaisten lainojen suhteeseen, mikä pakottaa riskejä välttelevät maat kasvattamaan valuuttavarantojaan samanaikaisesti, kun maan taloudelliset toimijat ottavat lyhytaikaisia lainoja ulkomaisilta sijoittajilta.
As described by Joseph Stiglitz, who derives great authority from his past experience at the World Bank, markets are more and more focused on the ratio of foreign-exchange reserves to short-term debt, forcing countries seeking to head off a crisis to increase their foreign-exchange reserves in parallel with short-term loans taken out by those of their economic operators who are in debt to foreign investors.
Stiglitz antaa tästä opettavan esimerkin: kun kehitysmaassa toimiva yksityinen yritys lainaa kehittämistään varten 100 miljoonaa dollaria amerikkalaiselta tai eurooppalaiselta pankilta, maksettava korko ylittää yleensä, riskivakuutukset mukaan luettuna, 15 prosenttia (usein enemmänkin).
Stiglitz gives an edifying example: When a private firm in an emerging country borrows, for its own development, 100 million dollars from an American or European bank, the rate of interest payable is generally higher, allowing for risk premiums, than 15% (and often much higher).
Kyseisen maan hallituksen tulisi laittaa syrjään toiset 100 miljoonaa dollaria varantoja, jotka se sijoittaisi esimerkiksi Yhdysvaltain hallituksen obligaatioihin, joista maksetaan korkoa 4 tai 5 prosenttia.
The government of that same country should, so as to offset any future exchange-rate risk, also set aside 100 million dollars from its reserves, which it would invest for example in US government bonds yielding 4 or 5%.
Onnistunut liiketoimi!
Big deal!
Köyhimpien maiden velka
Third-World debt
Tämä mietintö päättyy muutamaan kehitysmaiden velkaa ja parhaillaan käynnissä olevaa maailmanlaajuistumista koskevaan näkökohtaan.
This report must conclude with some comments on Third-World debt and continuing globalisation.
Kun kehitysmaiden velkakriisi vuonna 1982 tuli päivänvaloon, 15 kaikkein eniten velkaantunutta maata olivat velkaa 270 miljardia dollaria kansainvälisille pankeille 13,7 prosentin keskimääräisellä korolla.
In 1982, when the developing-country debt crisis first hit the headlines, the 15 most indebted countries owed 270 billion dollars to international banks - and did so, moreover, at an average interest rate of 13.7%.
Ensi hätään velkaantuneille maille järjestettiin lisäluottoja, niin että ne pystyivät järjestelemään velkansa sekä hoitamaan korkojen maksua.
In an initial stage, new credit was mobilised for the indebted countries to enable their debt to be restructured and address the problem of maintaining interest payments.
Maailmanpankin mukaan nousevan talouden maiden velkataakka on kolminkertaistunut 1980‑luvun alun jälkeen yltäen 2,171 miljardiin dollariin vuonna 1997.
According to World Bank data, the stock of emerging country debt has tripled since the start of the 1980s, to reach 2 171 billion dollars in 1997.
Tuolloin korot olivat noin 250 miljardia dollaria eli käytännöllisesti katsoen niiden 15 1980-luvun alussa eniten velkaa olleen maan koko velkapääoman määrän verran.
Debt-interest servicing, as at that date, amounted to some 250 billion dollars, or practically the equivalent of the principal of the 15 most indebted countries at the start of the 1980s.
Tämän taakan keventämiseksi esitettyjen erilaisten aloitteiden tulokset ovat jääneet vaatimattomiksi.
The different initiatives taken to alleviate this burden have achieved only modest results.
Niin G7-maat kuin Pariisin klubikin ovat velkojina puolueellisia.
In both the G7 and the Paris Club, the creditors are both judge and jury.
Kaikkien näiden yhteisöjen sisällä keskustellaan enemmän kokonaisvelan maksun "moraalisesta riskistä" tai jopa velkojille (joiden kohdalla ei näytä olevan minkäänlaista moraalista riskiä) maksettavista korvauksista, kuin velkaantuneiden maiden väestön dramaattisesta tilanteesta.
In all such bodies the talk is more of the 'moral hazard' of total debt relief, or even of compensation for creditors (to whom moral hazard seems not to apply) than of the appalling situation of the peoples of the indebted countries.
Vaikka kehitysmaiden eliitti onkin käyttänyt tilannetta joskus hyväkseen (jäljitellen teollistuneiden maiden eliitin pitkää perinnettä), suurimmat hyötyjät kolmannen maailman velkakriisissä ovat kuitenkin rikkaat valtiot, koska niille kertyvät rahavirrat, niin velkasummat kuin niiden korotkin, ylittävät runsaasti alkujaan sijoitetut summat.
If it is true that developing country elites have often been well served (in imitation of a long-standing tradition among elites in the developed countries) it is no less true that the main beneficiaries of the Third World debt crisis have been the rich countries, since the return flow in principal and interest has widely exceeded the initial outlays.
Mitätöimällä kaikkein köyhimpien maiden velat kansainvälinen yhteisö toimisi "epäoikeudenmukaisesti" korkeintaan köyhiä vähemmän velkaantuneita eli ”kunnollisempia” maita kohtaan.
By eradicating poorest-country debt the international community would at worst be committing an 'injustice' against the less indebted - and thus 'well behaved' - poor countries.
Kuitenkin uuden kasvun käynnistäminen ja köyhyyden torjunta onnistuu vain velat mitätöimällä.
At all events, any fresh start in efforts to secure growth and combat poverty will have to include debt cancellation.
Saksan ennakkotapaus
The German precedent
Suurimmalla osalla teollistuneita maita on lainsäädännössään säännöksiä, jotka sallivat niin fyysisten kuin juridistenkin henkilöiden tehdä vararikon.
Most developed countries have legislative provisions allowing the insolvency of natural and legal persons.
Miksei siis sallittaisi köyhimmillekin maille mahdollisuutta aloittaa puhtaalta pöydältä, vaikka sitten pitäen entinen konkurssivelallinen pitkään valvonnan alaisena?
Why not give Third World countries the chance of making a fresh start, - even if that were to mean placing the former 'bankrupts' under long-term supervision?
Lontoon sopimuksen puitteissa 27. helmikuuta 1953 liittoutuneet maat mitätöivät 50 prosenttia Saksan veloista eli 14,6 miljardia senaikaista Saksan markkaa.
On 27 February 1953, the allied powers, under the London agreement, wiped out 50 % of Germany's debt, standing at 14.6 billion DM in the currency of the time.
Jäljelle jääneet 50 prosenttia rahoitettiin uudelleen tavalla, joka salli Saksan maksaa velkaansa aina viiteen prosenttiin asti maan vuosittaisten vientituottojen avulla.
The 50% of debt remaining was refinanced so as to enable the German authorities to repay the balance on the basis of 5% of Germany's annual export earnings.
Saksan sodan jälkeinen "talousihme" perustuu tähän velan uudelleen järjestelyyn.
The post-war German economic miracle had its foundations in that process of debt restructuring.
Nykyään oletetaan, että köyhät maat pitävät kiinni taloudellisista sitoumuksistaan uhraten niiden maksuun 20, 30, 40 prosenttia tai vieläkin enemmän niiden vähäisistä vientituloista.
Poor countries today are expected to honour their financial commitments by allocating 20, 30, 40% and more of their export earnings.
Tämä on kohtuutonta.
No way can that be done.
On välttämätöntä mitätöidä kaikkein köyhimpien maiden velat.
It is essential that poorest-country debt be written off.
Paljon velkaantuneiden kehitysmaiden tulisi myös sallia porrastaa velkansa maksu niiden maailmantalouteen integroitumisen mukaisesti eli näiden maiden vientitulojen mukaisesti.
And deeply indebted emerging countries must, moreover, be enabled to stagger their debt servicing as a function of their integration into the global economy, i.e. as a function of their export earnings.
Kuilu syvenee
The gap widens
OECD-maat ovat nykyisin keskimäärin kolme–neljä kertaa rikkaampia kuin ennen 1970‑luvun alkua.
The OECD countries are today on average between three and four times richer than before the 1970s.
Viralliset tilastot aliarvioivat jopa huomattavissakin määrin yltäkylläisyyttä, josta suurin osa teollistuneiden maiden väestöä nauttii, sillä useimpien tuotteiden ja tiettyjen palveluiden laadulliset parannukset ovat vaikeasti mitattavissa.
Official statistics underestimate, perhaps substantially, the abundance enjoyed by the great majority of the peoples of the developed world, since the qualitative improvements in most products and some services are hard to measure.
Tietokone tai puhelin ei ole vain huomattavasti halvempi kuin viisi vuotta sitten, se on myös huomattavasti suorituskykyisempi.
A PC or a telephone not only cost considerably less that they did five years ago, but are also much more powerful.
1970-luvulta lähtien kehitysmaiden väestön elintaso on noussut vain hyvin suhteellisesti.
Since the 1970s the standard of living of Third World peoples has improved only in very relative terms.
Kuilu rikkaiden ja köyhien välillä ei lakkaa kasvamasta.
But the gap between the one group and the other is growing constantly.
Maailmanpankin kehittymistä käsitelleessä eurooppalaisessa konferenssissa 26. kesäkuuta 2000 pitämässään puheessa Lionel Jospin totesi seuraavasti: Elämme maailmassa, jonka globaali vauraus on edeltäjää vailla.
Lionel Jospin, in his speech on 26 June 2000 to the World Bank European Conference on Development made the following point: We are living in a world of unprecedented global wealth.
Viime vuosina maailmanlaajuistumisen myötä kansainvälinen kauppa on kasvanut nopeammin kuin maiden sisäisten transaktioiden määrä.
In recent years, in the wake of globalisation, international trade has increased faster than internal transactions within countries.
Maailmanlaajuinen kauppa edustaa kuitenkin vain 15:tä prosenttia maailman bruttotuloista.
But world trade only accounts for 15 % of world GNP.
OECD-maiden osuus tästä tulosta on noin 75 prosenttia.
The OECD countries account for 75 % of that product.
Kiinan tai Intian kaltaisten maiden taloudellinen painoarvo ei yllä edes pelkän Kalifornian painoarvoon.
The economic weight of countries like China or India is no greater than that of California.
Maailmanlaajuistuminen, globalisaatio, jonka huonoja puolia eräät tahot eivät lakkaa luettelemasta, on kaukana maailmanlaajuisesta.
Globalisation, heaped with blame for many ills by some in our regions of the world, is far from being universal.
Se on epäsymmetrinen: se koskee lähinnä teollisuusmaita ja jättää heitteille kehitysmaat, joita kainosti kutsutaan nousevan talouden maiksi.
It is asymmetric, applies essentially to the countries of the triad and leaves the developing countries in the lurch, referring to them euphemistically as 'emerging'.
Itse asiassa globalisaatio rajoittuu pääosin kolmelle eri alalle:
Globalisation is in fact confined essentially to three sectors:
Ennen kaikkea tästä viimeksi mainitusta alasta, joka toimii viestinnän uusien teknologioiden avulla, on tullut todella maailmanlaajuinen, ja se on toimintakykyinen vuorokauden ympäri.
It is the last sector in particular, relying as it does on new communications technologies, that can truly be said to have gone global, operating as it does for 24 hours out of 24.
Talouden vakaus ja maailmanlaajuistuminen ovat tiukasti toisiinsa kytkettyjä.
Financial stability and globalisation are closely bound up with each other.
Pääoman kansainvälinen liikkuvuus on tosiasia.
International mobility of capital is a fact.
Poliittisille päättäjille jää tehtäväksi taata tarvittavin toimenpitein se, että pääoman liikkuvuuden mukanaan tuomat edut ovat suuremmat kuin niiden aiheuttamat kustannukset ja että ne ovat hyödyksi koko ihmiskunnan kehitykselle.
The problem posed for politics is how to take effective action to ensure that the benefits of capital mobility exceed the costs and contribute substantively to all-round human development.
21. maaliskuuta 2000 B5-0306/2000
21 March 2000 B5-0306/2000
työjärjestyksen 48 artiklan mukaisesti
pursuant to Rule 48 of the Rules of Procedure
Esittäjä(t): Muscardini, Nobilia, Mauro ja Gemelli
by the following Members: Muscardini, Nobilia, Mauro and Gemelli
Reaalitalous ja rahatalous
on the real economy and the financial economy
Päätöslauselma reaalitaloudesta ja rahataloudesta
Resolution on the real economy and the financial economy
- ottaa huomioon vuonna 1944 tehdyn Bretton Woodsin sopimuksen, johon kuuluvan järjestelmän avulla saavutettiin vakaa rahan arvo ja taloudellinen jälleenrakennus sodan jälkeisenä aikana,
having regard to the Bretton Woods agreement of 1944, the mechanisms of which helped to achieve monetary stability and economic reconstruction in the post-war period,