natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Vaikuttaisi pikemminkin komission tehtävältä hahmotella tällainen strategia jo marraskuussa Dohassa vuosituhannen vaihteen kierroksella tai myöhemmin Laekenissa tai jopa ensi vuonna kestävää kehitystä käsittelevässä maailmanlaajuisessa huippukokouksessa (pidetään Johannesburgissa syyskuussa 2002 kymmenen vuotta Rion konferenssin jälkeen).
It seems a more appropriate task for the Commission to outline such a strategy straight away in November at Doha at the Millennium Round or later in Laeken or even next year at the World Summit on Sustainable Development (to be held in September 2002 in Johannesburg, ten years after the Rio Conference).
Yleinen strategia, johon kootaan eri komission jäsenten (Lamy, Nielson, Patten, Diamantopoulou, Vitorino jne.) panokset, voisi olla erityisen mielenkiintoinen paitsi kansalaisten niin myös EU:n itsensä kannalta, sillä onhan se viimeksi kuluneiden viidenkymmenen vuoden aikana menestyksekkäästi vastannut demokraattisella tavalla maailmanlaajuisiin haasteisiin.
A global strategy gathering together the contributions of the various Commissioners (Lamy, Nielson, Patten, Diamantopoulou, Vitorino, …) could be a particularly interesting exercise, not only for citizens, but even for the EU, which has itself, over the past fifty years, a success story in responding in a democratic way to global challenges.
…Kansalaisyhteiskunnan vuoropuhelu ei oikeuta demokraattisten oikeuksien väärinkäyttöä tai väkivaltaa…
…civil dialogue could not justify abuse of democratic rights and acts of violence…
Jos tunnustetaan kansalaisyhteiskunnan edustajien oikeus esittää yleisiä politiikkoja koskevia ehdotuksia, tämä ei millään tavalla saa heikentää edustavan demokratian tehokasta toimintaa sellaisena kuin se toimii Euroopan unionissa.
Recognising the contribution of civil society representatives in submitting proposals for public policies could not in any way undermine the effective functioning of a representative democracy such as the European Union.
Siksi mikään ns. "kansalaisyhteiskunnan edustaja" tai foorumi ei voi väkisin pakottaa EU:n toimielimiä omaksumaan omia näkemyksiään väkivaltaisuuksien tai anonymiteetin turvin.
Therefore no so-called ‘civil society representative’ or forum could claim to impose its own views on EU institutions, particularly by violent acts or under cover of anonymity.
Tämä olisi demokraattisten periaatteiden vastaista, ja toimielimet vastustaisivat sitä voimakkaasti.
This would be contrary to any democratic principle and would be strongly opposed by the institutions.
Siksipä Nizzan, Göteborgin ja Genovan tapaamiset antavat aiheen seuraaviin kysymyksiin:
So that the real questions we encountered at Nice, Gothenburg and Genoa meetings are:
…Jäsenvaltioiden on vastustettava väkivaltaa EU:n puitteissa…
…Member States have to counter violence within the EU framework…
SEU:n 33 artiklassa määrätään, että jäsenvaltiot ovat velvollisia takaamaan, että sisäinen järjestys säilyy myös siinä tapauksessa että tarkasteltava ja kiistelty tapaaminen tai politiikka on pikemminkin kansainvälinen kuin kansallinen kysymys.
Article 33 of the EU Treaty states that it is the task of a Member State to ensure that law and order are maintained, even if the meeting or the policy which is under discussion and challenged is more an international than a national issue.
Tällainen sisäisen koskemattomuuden jyrkkä vartiointi vaikuttaa kuitenkin ajastaan jääneeltä, kun kyseinen jäsenvaltio samanaikaisesti pyytää lisää yhteistyötä muilta EU:n jäseniltä.
However, such fierce guarding of internal sovereignty seems outdated when at the same time the Member State concerned asks for increasing cooperation from other EU members.
Valitettavasti Nizza, Göteborg ja Genova osoittivat, miten heikkoja ja monimutkaisia nämä yhteistyön muodot ovat, vaikka unioni onkin julistanut itsensä "vapauteen, oikeuteen ja turvallisuuteen perustuvaksi alueeksi".
Unfortunately at Nice, Gothenburg and Genoa they witnessed how weak and complex those ways of cooperating are, even if the Union declared itself a ‘freedom, justice and security area’.
...Unionin on tarjottava kansalaisille hyvä suojataso, mutta yhteistyö on puutteellista...
...the Union must provide citizens with a high level of safety but there is a lack of cooperation..
Nämä jäsenvaltioiden tuomioistuin- ja poliisilaitosten välisen yhteistyön heikkoudet ovat hyvin hälyttävä merkki, ja on melko yllättävää, että kun oikeus- ja sisäasioiden neuvosto pyrki ratkaisemaan näitä ongelmia, jotka selvästi vaikuttivat Nizzan, Göteborgin ja Genovan huippukokouksiin, se mainitsee 13. heinäkuuta esittämissään päätelmissä ainoastaan välineiden vahvistamisen pyrkimättä niiden heikkouksien syiden tutkimiseen.
These weakness in cooperation between Member States’ law-and-order services is a very alarming signal; and it is rather surprising that in order to solve these problems, which apparently affected the Nice, Gothenburg and Genoa summits, the JHA Council in its July 13th Conclusions simply called for a reinforcement of instruments, apparently without enquiring into the reasons for their weakness.
Kun Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 29 artiklassa todetaan, että "[u]nionin tavoitteena on antaa kansalaisille korkeatasoinen suoja...", voidaan odottaa, että toimenpiteiden olisi oltava tehokkaita ja ne olisi toteutettava asianmukaisesti.
As Article 29 of the Treaty states that ‘..the Union’s objective shall be to provide citizens with a high level of safety...’ it can be argued that measures should be effective and correctly applied.
Miksi antaa mahdollisuus uusiin tietokantoihin (Schengenin, Europolin ja Interpolin ym. lisäksi), uusiin työryhmiin ja uusiin tiedusteluvälineisiin, jos ei ensin arvioida nykyisten välineiden ja menettelyjen tehottomuuden syitä?
Why open the way for new databases (after Schengen, Europol, Interpol…), new working groups and new intelligence tools without assessing the reasons for the inefficiency of the existing tools and procedures?
Ilman tällaista arviointia voimme vain väittää, että nämä huonot tulokset aiheutuvat keskinäisen luottamuksen puutteesta, eri jäsenvaltioiden poliisivoimien rakenteiden ja työskentelytapojen eroista, kulttuurista, huonosta kielitaidosta tai jopa tuomioistuin- ja poliisilaitosten keskinäisen yhteisymmärryksen puutteesta jäsenvaltion sisällä.
Without such an assessment we can only argue that these poor results are due to the lack of mutual confidence, the different structures of the Member States’ polices, their way of working, culture, poor language knowledge, or even the lack of understanding between law-and-order services inside the Member State itself.
Siksi jäsenvaltioiden olisi avoimesti noudatettava samanlaista "verrannollisuuden testaamista" kuin ne pyytävät ehdokasvaltioilta ja edistettävä korkeaa koulutustasoa oikeus- ja sisäasioita käsitelleen neuvoston esittämällä tavalla.
Therefore Member States should be open to applying the same ‘comparability test’ that they ask of candidate countries and to promoting a high standard of training, as suggested by the JHA.
Kukaan ei tietenkään voi esittää poliisitoiminnan mallia hyvän poliisin "EU-standardiksi", mutta tällainen analyysin tai jopa avoimuuden puute haittaa paitsi tuomioistuin- ja poliisilaitosten moitteetonta toimintaa tulevaisuudessa niin myös erityisesti Euroopan kansalaisia, koska merkittävien erojen säilyminen jäsenvaltioiden välillä on vaarassa johtaa käytännön syrjintään oman maan kansalaisten ja muiden Euroopan maiden kansalaisten välillä.
Obviously nobody could advocate a policing model as an ‘EU Standard’ for good police officers, but such a lack of analysis or at least of transparency is prejudicial not only to the efficient functioning of the law-and-order services in future, but above all to European citizens, as maintaining substantial differences between Member States risks creating practical discrimination between national and non-national European citizens.
Monet Euroopan kansalaiset ovat törmänneet siihen, että Euroopan tasolla ei ole yhteistä käsitystä "yleisestä järjestyksestä", ja tämä johti useisiin Euroopan unionin toimielimille esitettyihin valituksiin jäsenvaltioiden käyttäytymisestä.
Many European citizens have been confronted with this lack of common understanding of ‘public order’ at European level, and this has given rise to a number of complaints made to European institutions about the behaviour of Member States.
Kansalaisjärjestöt ja poliittiset puolueet ovat välittäneet tällaisia valituksia myös parlamentaariseen keskusteluun kansallisella tasolla ja eurooppalaisella tasolla.
Such complaints have also been relayed by NGOs and political parties, even in parliamentary debates at national and European level.
Nykyisen tilanteen heikkous Euroopan kansalaisen näkökulmasta
The weakness of the current situation from a European citizen’s point of view
Euroopan kansalaisen näkökulmasta (riippumatta siitä, onko hän mielenosoittaja tai väkivallan "uhri") on vaikea ymmärtää, että samaa käyttäytymistä julkisen mielenosoituksen yhteydessä voidaan kohdella huomattavasti toisistaan poikkeavin tavoin Italiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa tai Ruotsissa.
From a European citizen’s point of view (no matter whether as part of a demonstration or as a victim of violence) it is also hard to understand that the same behaviour at public demonstrations could, for example, be treated in a substantially different way if it took place in Italy or in the UK, France or Sweden.
"Rettelöitsijän" käsite voi vaihdella maasta toiseen, ja jokin vastarinnan tai erimielisyyden osoittamisen muoto (esim. moottoriteiden ja rajojen tukkiminen, passiivinen vastarinta) voi olla sallittua joissakin tilanteissa (lakko, jalkapallo-ottelu, ydinvoiman vastainen mielenosoitus) tai jossakin unionin alueella ja kielletty muualla.
The definition of a ‘troublemaker’ could differ from one country to another, and some forms of resistance or protest (e.g. blocking motorways, street barriers, passive resistance to public authorities, etc.) could be admissible in some situations (during a strike, football matches, anti-nuclear demonstrations..) in some parts of the Union’s territory and forbidden in others.
On kuitenkin vaikea hyväksyä sitä, että edes Euroopan kansalaisuus ei estä sitä, että kansalaista kohdellaan samalla tavoin kuin EU:n ulkopuolisen maan kansalaista, kun häneltä evätään oikeus oikeudenmukaiseen kohteluun omalla kielellään tai kun hänet voidaan karkottaa tai poistaa suurilta osilta unionin aluetta ilman tuomioistuimen päätöstä.
But what is difficult to accept is that even being a European citizen may not prevent a person from being treated in the same way as a non-Community citizen by being denied access to justice in his own language or perhaps being deported or expelled, without a judicial decision, from major parts of European Union territory.
Lisäksi on vaikea hyväksyä sitä, että jäsenvaltion poliisi voi kirjata jonkun "rettelöitsijäksi" ilmoittamatta tästä kyseiselle henkilölle sekä ilman muutoksenhakuoikeutta ja että toinen jäsenvaltio voi yksinomaan tämän perusteella evätä häneltä pääsyn jonnekin unionin alueelle.
Furthermore, it seems difficult to accept that somebody could be classified as a ‘troublemaker’ by Member State police without any information or right of appeal, and, on this simple basis could be refused entry to a part of the Union’s territory by other Member States.
Suurta huolestuneisuutta aiheuttaa myös se, että jäsenvaltiot eivät ole yhtä mieltä perustavalaatuisista kysymyksistä, kuten tietosuojan periaatteet oikeus- ja poliisiyhteistyön alalla, ja tämä heikentää jäsenvaltioiden itsensä tehokasta toimintaa.
What is also a matter of great concern is the lack of a common understanding between Member States on fundamental issues such as data protection principles in judicial and police cooperation, which undermines the possibility of any efficient reaction for the Member State itself.
On huomattava, että Euroopan neuvoston yleissopimuksessa määrätystä poiketen SEU:ssa ei uloteta "yleistä järjestystä" koskevaa poikkeusta perusoikeuksien harjoittamiseen, jolloin jäsenvaltioilla on hyvin runsaasti liikkumavaraa niiden turvautuessa tähän poikkeukseen.
It must be noted that, contrary to what is laid down in the Council of Europe Convention, the European Union Treaty does not cover the ‘public order’ exception to the exercise of fundamental rights, so that Member States have a very large margin of manoeuvre in invoking such an exception.
Voisimme pitää tilannetta epätasapainoisena, koska Euroopan unioni on sitoutunut perustumaan perusoikeuksiin, mutta samanaikaisesti se ei pysty toteamaan, että jäsenvaltiot soveltavat niiden käyttöä koskevaa poikkeusta asianmukaisesti.
One might regard this situation as unbalanced, because the European Union declares itself to be founded on fundamental rights (Article 6 TEU) but at the same time is unable to verify that the exception to their exercise is correctly applied by its Member States.
Tätä tilannetta lieventää ainoastaan tuomioistuimen oikeuskäytäntö, johon äskettäin viitattiin myös perusoikeuskirjan 52 artiklassa.
This situation is tempered only by the jurisprudence of the Court of Justice, to which Article 52 of the Charter of Fundamental Rights was recently referred.
Tuomioistuimen asema on erityisen merkittävä, kun kyse on oikeudesta vapaaseen liikkuvuuteen, joka on kaikille kansalaisille kuuluva henkilökohtainen perusoikeus, joka perustuu itse perustamissopimukseen (18 artikla).
The Court of Justice’s role is particularly important when the right to free movement is challenged, which is a fundamental and personal right conferred on each citizen of the Union by the Treaty itself (Article18 EC).
Luxemburgin tuomareiden mukaan tällaista oikeutta voidaan jossakin määrin rajoittaa ja ehdollistaa yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen tai yleiseen terveyteen liittyvistä syistä, mutta näiden rajoitusten käytössä on noudatettava neuvoston direktiiviä 64/221, jossa säädetään tietyistä suojakeinoista ja takeista, jotka rajoittavat jäsenvaltioilla tässä suhteessa olevaa harkintavaltaa.
According to the Luxembourg judges , even if such a right could be subject to some limitations and conditions on grounds of public policy, public security or public health, these restrictions could only be applied in compliance with Council Directive 64/221, which provides for certain safeguards and guarantees in order to limit the discretionary power of Member States in this respect.
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yleiseen turvallisuuteen perustuvien rajoitusten on perustuttava yksinomaan kyseisen henkilön henkilökohtaiseen käytökseen, ja niiden perusteena on oltava ajankohtainen ja riittävän vakava uhka, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan perustavalaatuisista eduista, ja niitä on sovellettava suhteellisuusperiaatetta noudattaen.
According to European Court of Justice case law, restrictions on grounds of public security may be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned and be motivated by a present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society, and must be applied in accordance with the principle of proportionality.
Suhteellisuus edellyttää toimenpiteelle perusteltuja syitä sekä oikeudenmukaista tasapainoa toimenpiteen ja tavoitteen välille sekä kyseisen henkilön ja kyseisen jäsenvaltion etujen välille.
Proportionality requires justified grounds for a measure, justified balance between the measure and the objective and justified balance of interests of the individual and the Member State concerned.
Kun otetaan huomioon esimerkiksi Nizzan, Göteborgin ja Genovan huippukokousten yhteydessä sattuneet tapaukset, voisi olla suhteetonta takavarikoida matkustusasiakirjat kaikilta henkilöiltä, joiden vakavasti epäillään muodostavan uhan yleiselle järjestykselle tietyssä tapahtumassa, jos sama tavoite voitaisiin saavuttaa vähemmän rajoittavin keinoin.
For instance, having regard to some events that occurred at the meetings in Nice, Gothenburg and Genoa, confiscation of travel documents from all people who are seriously suspected of representing a threat to public order at a structured event could be a disproportionate measure if the same objective could be met by means which are less restrictive.
Lisäksi toimenpide, jossa pääsy jäsenvaltioon estetään (tai karkotusmääräys), ei voi olla voimassa loputtomiin, vaan sitä on arvioitava uudelleen myöhemmin, ja huomioon on otettava uudet tekijät, erityisesti kaikki olennaiset muutokset olosuhteissa, jotka muodostivat toimenpiteen perusteen.
Furthermore, a measure denying entry to a Member State (or a deportation order) cannot remain in force for an indefinite period of time but must be reassessed over time and new factors must be taken into consideration, in particular any material change in the circumstances which justified the measures.
Jos esimerkiksi laaditaan luettelo henkilöistä, joita ei päästetä maahan, tätä luetteloa olisi tarkistettava säännöllisesti, jotta voidaan todeta, uhkaavatko kyseiset henkilöt edelleen yleistä järjestystä.
For instance, if a list of ‘non-admissible’ persons were to be drawn up, this list should be revised regularly to take into account whether the persons concerned still represent a threat to public order.
14. marraskuuta 2001 LOPULLINEN A5-0397/2001 *
14 November 2001 FINAL A5-0397/2001 *
Neuvosto pyysi 28. syyskuuta 2001 päivätyllä kirjeellä kuulla Euroopan parlamenttia Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 39 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission ehdotuksesta neuvoston puitepäätökseksi terrorismin torjumisesta (KOM(2001) 521 – 2001/0217(CNS)).
By letter of 28 September 2001 the Council consulted Parliament, pursuant to Article 39, paragraph 1 of the EU Treaty, on the Commission proposal for a Council framework decision on combating terrorism ( COM(2001) 521 – 2001/0217(CNS)).
Parlamentin puhemies ilmoitti 4. lokakuuta 2001 pidetyssä istunnossa lähettäneensä kyseisen ehdotuksen asiasta vastaavaan kansalaisvapauksien ja ‑oikeuksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokuntaan sekä lausuntoa varten oikeudellisten ja sisämarkkina-asioiden valiokuntaan ( C5‑0452/2001 ).
At the sitting of 4 October 2001 the President of Parliament announced that she had referred this proposal to the Committee on Citizens' Freedoms and Rights, Justice and Home Affairs as the committee responsible and the Committee on Legal Affairs and the Internal Market for its opinion ( C5-0452/2001 ).
Neuvosto pyysi 28. syyskuuta 2001 päivätyllä kirjeellä kuulla Euroopan parlamenttia Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 39 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission ehdotuksesta neuvoston puitepäätökseksi eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä (KOM(2001) 522 – 2001/0215(CNS)).
By letter of 28 September 2001 the Council consulted Parliament, pursuant to Article 39, paragraph 1 of the EU Treaty, on the Commission proposal for a Council framework decision on the European arrest warrant and the surrender procedures between the Member States ( COM(2001) 522 – 2001/0215(CNS).
Parlamentin puhemies ilmoitti 4. lokakuuta 2001 pidetyssä istunnossa lähettäneensä kyseisen ehdotuksen asiasta vastaavaan kansalaisvapauksien ja ‑oikeuksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokuntaan sekä lausuntoa varten oikeudellisten ja sisämarkkina-asioiden valiokuntaan ( C5‑0453/2001 ).
At the sitting of 4 October 2001 the President of Parliament announced that she had referred this proposal to the Committee on Citizens’ Freedoms and Rights, Justice and Home Affairs as the committee responsible and the Committee on Legal Affairs and the Internal Market for its opinion ( C5-0453/2001 ).
Kansalaisvapauksien ja -oikeuksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokunta nimitti 10. lokakuuta 2001 pitämässään kokouksessa esittelijäksi Graham R. Watsonin.
The Committee on Citizens' Freedoms and Rights, Justice and Home Affairs appointed Graham R. Watson rapporteur at its meeting of 10 October 2001.
Valiokunta käsitteli komission ehdotuksia ja mietintöluonnosta 9. lokakuuta 2001, 10. lokakuuta 2001, 15. lokakuuta 2001 ja 12. marraskuuta 2001 pitämissään kokouksissa.
It considered the Commission proposals and the draft report at its meetings of 9 October 2001, 10 October 2001, 15 October 2001 and 12 November 2001.
Viimeksi mainitussa kokouksessa valiokunta hyväksyi:
At the last of these meetings the committee adopted:
1. luonnoksen lainsäädäntöpäätöslauselmaksi komission ehdotuksesta neuvoston puitepäätökseksi terrorismin torjumisesta äänin 30 puolesta ja 6 vastaan.
1. the draft legislative resolution on the Commission proposal for a Council framework decision on combating terrorism by 30 votes to 6.
2. luonnoksen lainsäädäntöpäätöslauselmaksi komission ehdotuksesta neuvoston puitepäätökseksi eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä äänin 31 puolesta, 7 vastaan ja 1 tyhjä.
2. the draft legislative resolution on the Commission proposal for a Council framework decision on the European arrest warrant and the surrender procedures between the Member States by 31 votes to 7, with 1 abstention.
Äänestyksessä 1. luonnoksesta lainsäädäntöpäätöslauselmaksi olivat läsnä seuraavat jäsenet: Robert J.E. Evans (puheenjohtajana), Bernd Posselt (varapuheenjohtaja), Graham R. Watson (esittelijä), Roberta Angelilli, Mario Borghezio (Johan Van Hecken puolesta), Mogens N.J. Camre, Marco Cappato, Charlotte Cederschiöld, Carmen Cerdeira Morterero (Ozan Ceyhunin puolesta), Carlos Coelho, Thierry Cornillet, Gérard M.J. Deprez, Giuseppe Di Lello Finuoli, Gerardo Galeote Quecedo (Mary Elizabeth Banottin puolesta), Evelyne Gebhardt (Martin Schulzin puolesta), Adeline Hazan, Jorge Salvador Hernández Mollar, Anna Karamanou, Margot Keßler, Timothy Kirkhope, Ole Krarup, Alain Krivine (Fodé Syllan puolesta), Baroness Sarah Ludford, Elena Ornella Paciotti, Neil Parish (Eva Klamtin puolesta), Paolo Pastorelli, Hubert Pirker, Martine Roure (Gerhard Schmidin puolesta), Giacomo Santini (Hartmut Nassauerin puolesta työjärjestyksen 153 artiklan 2 kohdan mukaisesti), Patsy Sörensen, Sérgio Sousa Pinto, Joke Swiebel, Anna Terrón i Cusí, Anne E.M. Van Lancker (Michael Cashmanin puolesta), Gianni Vattimo ja Christian Ulrik von Boetticher.
The following were present for the vote on the first draft legislative resolution: Robert J.E. Evans, acting chairman; Bernd Posselt, vice-chairman; Graham R. Watson, rapporteur; Roberta Angelilli, Mario Borghezio (for Johan Van Hecke), Mogens N.J. Camre, Marco Cappato, Charlotte Cederschiöld, Carmen Cerdeira Morterero (for Ozan Ceyhun), Carlos Coelho, Thierry Cornillet, Gérard M.J. Deprez, Giuseppe Di Lello Finuoli, Gerardo Galeote Quecedo (for Mary Elizabeth Banotti), Evelyne Gebhardt (for Martin Schulz), Adeline Hazan, Jorge Salvador Hernández Mollar, Anna Karamanou, Margot Keßler, Timothy Kirkhope, Ole Krarup, Alain Krivine (for Fodé Sylla), Baroness Sarah Ludford, Elena Ornella Paciotti, Neil Parish (for Ewa Klamt), Paolo Pastorelli, Hubert Pirker, Martine Roure (for Gerhard Schmid), Giacomo Santini (for Hartmut Nassauer, pursuant to Rule 153(2)), Patsy Sörensen, Sérgio Sousa Pinto, Joke Swiebel, Anna Terrón i Cusí, Anne E.M. Van Lancker (for Michael Cashman), Gianni Vattimo and Christian Ulrik von Boetticher.