natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Siitä hetkestä, kun pidetään itsestään selvänä, että parlamentilla on valtuudet asettaa jokin velvoite tai kielto, kriminalisointiongelma koskee kolmea seuraavaa vaihetta.
Since it is presumed that the Community has the power to impose an obligation or prohibition, the criminalisation process relates to the three other stages.
Näistä neljäs vaihe kuuluu jäsenvaltioille, sillä yhteisö hoitaa täytäntöönpanon kansallisilla välineillä muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta, jotka koskevat eräitä hallinnollisia toimia.
Of these, the fourth stage falls to the Member States, since the Community, apart from a very few exceptions relating to certain administrative measures, achieves implementation via national means.
Mutta myös kolmas vaihe, valta määrätä seuraamuksia, vaikuttaa sellaiselta, ettei sitä voida siirtää yhteisön menettelyyn kuuluvaksi, koska yhteisölle ei ole säädetty rikosoikeudellisten seuraamusten asettamista koskevaa oikeudenkäyttövaltaa.
However, it does not appear that the third stage – the power to impose sanctions – can be incorporated within the Community province, since jurisdictional authority to impose criminal sanctions has not been provided for.
Mahdollinen turvautuminen EY:n perustamissopimuksen 229 artiklaan sisältää monia kiistanalaisuuksia, kuten jäljempänä on nähtävissä, ja voi joka tapauksessa olla yksi tutkittava kysymys.
Any possible recourse to Article 229 TEC would give rise to difficulties, as we shall see below, but it might nonetheless be one issue to consider.
Näin ollen pääkysymys on, voiko yhteisö lainsäädäntövaltansa puitteissa (toinen vaihe) asettaa suoraan rikosoikeudellisia seuraamuksia vastaavalla tavalla kuin sillä on mahdollisuudet asettaa hallinnollisia tai rahallisia rangaistuksia tai voiko se edes määrätä jäsenvaltioille velvoitteen säätää rikosoikeudellisia seuraamuksia.
Thus, the main question is whether the Community can, using its legislative powers (second stage) lay down criminal sanctions directly, by analogy with its capacity to impose administrative or financial sanctions, or whether it can impose an obligation on the Member States to enact criminal sanctions.
Kysymys yhteisön oikeuden rikkomisen yhdistämisestä rikosoikeudellisiin seuraamuksiin on aikaisemmin askarruttanut myös yhteisön eri toimielimiä ja tutkijoita ja sitä koskevaa kirjallisuutta on runsaasti.
The issue of the connection between breaches of Community law obligations and criminal sanctions has been examined in the past by the various Community institutions and legal studies and information on the subject abound.
Yhteisön oikeuden tehokas täytäntöönpano voidaan toteuttaa kolmella menettelyllä.
Community law can be effectively implemented in three different ways.
Ensinnäkin niin sanotulla puhtaasti kansallisella menettelyllä, mikä tarkoittaa yksinkertaisesti sitä, että jäsenvaltioilla on oikeus asettaa rikosoikeudellisia seuraamuksia.
First, it can be done using the ‘purely national’ method, which simply means that the Member States have the right to lay down criminal sanctions.
Tässä tapauksessa yhteisö ei aseta rikosoikeudellista seuraamusta eikä määrää eikä pane täytäntöön sellaista.
In this case, the Community neither lays lay down criminal sanctions, imposes any or enforces any.
Jäsenvaltiot ovat vapaita valitsemaan tämän menettelyn noudattamisen, kuitenkin sillä rajoituksella, että ne kunnioittavat tiettyjä ehtoja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti, joten kysymys kuuluu, onko näitä ehtoja mahdollista yhteisöllistää.
The Member States are free to employ this method, with the proviso, however, that they comply with certain requirements in accordance with the jurisprudence of the Court of Justice (ECJ), so in this case the issue is the possibility of placing these requirements within the Community domain.
Ääripäiden välissä oleva vaihtoehto, jota kutsutaan myös sekamenettelyksi, on se, että rikosoikeudellisen seuraamuksen asettaminen määrätään jäsenvaltioiden velvoitteeksi.
The intermediate solution – the ‘mixed’ method – consists of imposing an obligation on the Member States to lay down criminal sanctions.
Asiaa koskeva säännös yhteisön oikeudessa voidaan laatia joko väljällä tai yksityiskohtaisella tavalla.
The corresponding provision in Community law can be broad or specific.
Vastaus siihen, onko tämän menettelyn hyödyntäminen mahdollista, ei ole aivan selvä ja tämän vuoksi tässä asiakirjassa yritetään tutkia asiaa tarkemmin.
It is not entirely clear whether it is possible to use this method, and therefore further investigation is attempted in this document.
Amsterdamin sopimuksen myötä EY:n perustamissopimuksen 61 artiklan a ja e alakohdassa, joka koskee rikollisuuden torjumista ja oikeudellista yhteistyötä koskevien toimien toteuttamista Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 31 artiklan e alakohdan mukaisesti, säädetään mahdollisuudesta määrätä tällaisia velvoitteita erityistapauksissa.
Following the Treaty of Amsterdam, in specific cases provision has been made for the imposition of such obligations – Article 61(a) and (e) TEC refer to combating crime and the taking of measures concerning judicial cooperation in accordance with Article 31(e) TEU.
Sitä paitsi 31 artiklan e alakohdassa säädetään tiettyjen järjestäytyneen rikollisuuden muotojen (järjestäytynyt rikollisuus, terrorismi, huumeet) kohdalla seuraamuksia koskevien toimenpiteiden toteuttamisesta, eräänlaisesta yhdenmukaistamisesta.
In addition, Article 31(e) makes provision, for certain types of crime (organised crime, terrorism and drug trafficking), for the taking of substantive criminal-law measures, which would be form of harmonisation.
Samanaikaisesti kuitenkin EY:n perustamissopimuksen 61 artiklan e alakohta johdattaa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 29 artiklaan, jossa säädetään toimenpiteiden toteuttamisesta myös muilla rikollisuuden aloilla.
At the same time, however, Article 61(e) TEC refers us to Article 29 TEU, which makes provision for the taking of measures in relation to crimes of other types.
Näiden erityistapausten lisäksi hyväksytään se, että EY:n perustamissopimuksen 10 artiklan puitteissa jäsenvaltioilla on velvollisuus huolehtia siitä, että yhteisön oikeuden rikkomisiin liittyy vastaavia seuraamuksia kuin ne, jotka ovat voimassa kansallisen lainsäädännön rikkomisten kohdalla, ja että seuraamus on luonteeltaan tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava (EYT C-68/1988).
Over and above these special cases, it is accepted that under Article 10 TEC Member States are obliged to ensure that breaches of Community law are punished by sanctions similar to those which apply to breaches of national law, and that the sanctions are effective, proportionate and dissuasive (ECJ Case C-68/1988).
Kysymys, joka herää tässä kohdin, on, avautuuko näin tie jäsenvaltioiden rikosoikeudellisiin seuraamuksiin turvautumista koskevien edellytysten yhteisöllistämiseen.
The question posed here is whether perhaps a way is opening for placing within the Community domain the conditions for recourse by the Member States to criminal sanctions.
Joka tapauksessa, tästä huomautuksesta riippumatta ja siitä tosiasiasta huolimatta, että vastaavanlaisten toimien laiminlyönti voi johtaa siihen, että valtio viedään vastaamaan asiasta EY:n tuomioistuimeen Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 226 artiklan mukaisesti, ei näytä löytyvän lopullista kantaa siitä, onko yhteisön mahdollista asettaa jäsenvaltioille velvoitetta toimeenpanna rikosoikeudellisia seuraamuksia.
In any case, regardless of this point, and in spite of the fact that failure to take such measures may lead to action against Member States under Article 226 TEC, there does not appear to be a definitive view regarding the ability of the Community to impose on the Member States an obligation to use criminal sanctions.
Näkemykset ovat todellakin jakaantuneet.
In fact, opinions differ.
Tämän mahdollisuuden olemassaoloa tukevat perustavat sen EY:n perustamissopimuksen 10 ja 229 artiklaan.
Those who argue that there such an ability exists base their views on Articles 10 and 229 TEC.
Erityisesti viimeksi mainittu, he sanovat, antaa EY:n tuomioistuimelle toimivallan valvoa seuraamusten täytäntöönpanemista.
The latter, in particular, in their view, gives the ECJ jurisdiction to scrutinise the implementation of sanctions.
Valta asettaa seuraamuksia liittyy kiinteästi valtaan määrätä sääntöjä, eikä näitä kahta asiaa voi pitää erillään.
The power to lay down sanctions is connected with the power to impose rules and the two cannot be separated.
Vastakkaisen näkemyksen mukaan rikosoikeus on osa kansallista kulttuuria ja rikosoikeudellisten seuraamusten säätäminen sekundaarilainsäädännöllä on yhteisön toimivallan ulkopuolella.
The opposing view holds that criminal justice is part of national culture and that the imposition of criminal sanctions via secondary legislation lies outside the Community’s jurisdiction.
Rikosoikeudellinen tai muu seuraamus on osa valtioiden kansallista itsemääräämisoikeutta ja ne päättävät vapaasti myös sen tarkoituksenmukaisuudesta.
Criminal or non-criminal sanctions are part of the Member States’ sovereignty, and the Member States make free decisions as to their advisability.
Kysymys kuuluu: Onko tämä vapaus ehdoton?
The question is whether this freedom is absolute.
EY:n tuomioistuimen mukaan valtio, joka ei ryhdy rikossyytteeseen asettamiseen toisen valtion tuotteita kuljettaviin liikennevälineisiin kohdistuneiden väkivaltaisten tekojen johdosta rikkoo EY:n perustamissopimuksen 28 ja 10 artiklasta johtuvia velvoitteitaan (EYT C-265/95).
According to the ECJ, a Member State which does not bring a criminal prosecution for acts of violence directed against means of transport which are transporting the products of another country is in breach of its obligations under Articles 28 and 10 TEC (ECJ Case C-265/95).
Toinen argumentti yhteisöllistämistä vastaan on, että rikosoikeudellinen seuraamus liittyy yksilöllisten oikeuksien rajoittamiseen ja edellyttää demokraattista perustaa.
Another argument against placing this issue within the Community domain is that criminal sanctions are connected with the restriction of individual rights and presuppose a democratic justification.
Neuvoston ja komission tuottamaa sekundaarilainsäädäntöä vaivaa demokratiavaje.
Secondary legislation which comes from the Council and the Commission suffers from a democratic deficit.
Tämän vuoksi vedotaan vielä siihen, että myös tämä järjestäytyneen rikollisuuden, huumeiden ja terrorismin torjumisen yhteisöllistäminen herättää monia varauksia.
Therefore, they even assert that the placing of the combating of organised crime, drug-trafficking and terrorism within the Community domain gives rise to many reservations.
Sitä paitsi on korostettava, että vaikka hyväksyttäisiin mahdollinen tällaisten velvoitteiden määrääminen, herää kysymys siitä, voiko tämä tapahtua pelkästään asetuksella tai direktiivillä, joka synnyttää lisähankaluuksia, sillä direktiivi ei luonteeltaan sovi seuraamusten asettamiseen.
Furthermore, it must be stressed that even if the possibility of imposing such obligations were accepted, this raises the issue as to whether it can be achieved only by means of a regulation or whether a directive could also impose such obligations, creating additional difficulties, since the nature of a directive is not compatible with the laying down of sanctions.
Nämä varaukset johtavat siihen, että pidetään parempana joko tehdä kansainvälisiä sopimuksia tai hyödyntää kolmatta pilaria, jossa rikosoikeudella on jo vakaa tukipohja.
These reservations mean that it is preferable either to conclude international agreements or to have recourse to the third pillar, where criminal justice has firmer foundations.
Se, että yhteisön toimielimet suoraan määräisivät rikosoikeudellisia seuraamuksia, eli niin kutsuttu puhdas yhteisömenettely seuraamusten määräämisessä, on jo kyseenalaisempi.
With regard to direct imposition of criminal sanctions by the Community institutions – the ‘purely Community’ method of imposing sanctions – this is more contestable.
Ensinnäkin sen vuoksi, että kun yhteisö haluaa yhteisöllistää seuraamukset, tästä säädetään yksiselitteisesti perussopimuksissa, vaikka kyse olisi hallinnollisista seuraamuksista, joita ovat esimerkiksi kilpailun alalla määrättävät seuraamukset (EY:n perustamissopimuksen 83 artikla), EHTY:n ja Euratomin perustamissopimuksessa asetetut seuraamukset sekä ne seuraamukset, joita Euroopan keskuspankki voi määrätä (EY:n perustamissopimuksen 110 artiklan 3 kohta).
First, because when the Community wishes to place sanctions within the Community domain express provision is made for this in the Treaties, whether in relation to administrative sanctions, such as sanctions relating to competition (Article 83 TEC), sanctions provided for by the ECSC and Euratom Treaties or sanctions which can be imposed by the European Central Bank (Article 110(3) TEC).
III. Peruskysymys, joka tähänastisissa yhteisön oikeuden rikosoikeudellista suojelua koskevissa lainsäädäntöehdotuksissa on otettu esiin, on edellä esitetyn mukaan se, missä määrin yhteisö voi määrätä vastaavan velvoitteen jäsenvaltioille (sekamenettely).
The fundamental question posed by the legislative proposals made to date concerning the protection of Community law through criminal sanctions is, as we have seen above, the extent to which the Community can impose such an obligation on the Member States (‘mixed’ method).
Näin ollen kysymys ei ole jäsenvaltioiden oikeudesta määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia (niin kutsuttu kansallinen menettely), eikä suorasta kriminalisoinnista yhteisön oikeuden kautta (puhdas yhteisömenettely).
It follows that neither the right of the Member States to impose criminal sanctions (the ‘national’ method) nor direct criminalisation by Community law (the ‘purely Community’ method) are involved.
Edellä esitetyn perusteella ei myös nouse esiin kysymystä kriminalisoinnin toisesta ja kolmannesta vaiheesta eli siitä, kuka tekee päätöksen ja kuka sen panee täytäntöön, sillä nämä vaiheet pysyvät jäsenvaltioiden toimivallan piirissä.
In the same way, pursuing the above arguments, the second and third stages of the criminalisation process, namely who takes the decision and who imposes sanctions, are not at issue, since these remain within the domain of the Member States.
Ennen kuin kuvataan yksityiskohtaisesti mainittuja kysymyksiä on tutkittava hieman tarkemmin niitä lainsäädäntöehdotuksia, jotka ovat aiheuttaneet asiaa koskevan keskustelun käynnistymisen.
Before endeavouring precisely to define these questions, it would be useful to take a detailed look at the legislative proposals at the root of the debate .
Tähänastisista ehdotuksista kaksi on merkittävämpiä: ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin KOM(2001) 139 . ja ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi yhteisön taloudellisten etujen rikosoikeudellisesta suojaamisesta KOM(2001) 272 . .
Of the proposals to date, the two most important are the proposal for a directive of the European Parliament and of the Council on the protection of the environment through criminal law COM(2001) 139 . and the proposal for a directive of the European Parliament and of the Council on the criminal-law protection of the Community’s financial interests COM(2001) 272 . .
Molemmat ovat olleet valiokuntamme tutkittavina vastaavasti parlamentin jäsenten Wuori Mietintöön A5-0099/2002 sisältyvä lausunto. ja Marinho Mietintöön A5-0390/2001 sisältyvä lausunto. lausuntojen kautta ja ovat tällä hetkellä vaiheessa, jossa odotetaan neuvoston yhteistä kantaa.
Both were considered by our committee in opinions drawn up by the Members Wuori Opinion included in A5-0099/2002 . and Marinho Opinion included in A5-0390/2001 . respectively, the Council having yet to deliver its common positions.
On hyödyllistä analysoida näiden kahden ehdotuksen yhteisiä piirteitä.
It is worth analysing the points the two proposals have in common.
Ensimmäisessä niistä mainitaan 1 artiklassa, että tavoitteena on varmistaa yhteisön ympäristönsuojelulainsäädännön entistä tehokkaampi soveltaminen ottamalla käyttöön vähimmäismäärä rikoksia.
The purpose of the first as set out in Article 1 is to ensure a more effective application of Community law in relation to the protection of the environment by establishing throughout the Community a minimum set of criminal offences.
Toisessa tavoitteena on parantaa yhteisön taloudellisten etujen rikosoikeudellista suojaa pääasiassa jäsenvaltioiden lainsäädännön kautta.
The second proposal aims to strengthen the criminal-law protection of the Community’s financial interests notably by bringing the Member States’ legislations closer together.
Ympäristönsuojelua koskevan direktiivin kohdalla parlamentin täysistunto noudattaa periaatteessa ympäristöasioiden, kansanterveyden ja kuluttajapolitiikan valiokunnan mietintöä ja esittää vain pieniä tarkistuksia direktiiviehdotuksen artiklaosaan.
As far as the directive on the protection of the environment is concerned, Parliament sitting in plenary largely adopted the position set out in the report by the Committee on the Environment, Public Health and Consumer Policy and introduced only minor amendments to the substantive provisions of the draft directive.
Tarkistukset koskevat – niiltä osin kuin meitä tässä yhteydessä kiinnostaa – lähinnä yksityiskohtia tai lainsäädäntöteknisiä parannuksia.
The amendments concerned either minor details or were intended to improve technical aspects of the legislation.
Näin ollen siihen perusfilosofiaan, joka ehdotuksessa tässä aiheessa on omaksuttu ja joka on yhteisön ympäristönsuojelua koskevien säännösten lujittaminen velvoittamalla jäsenvaltiot luokittelemaan useita eri toimia rikoksiksi (1 ja 3 artikla), ei puututa .
The philosophy of the proposal and its stated aim of ensuring the protection of Community legislation on the environment by requiring the Member States to classify a series of actions as criminal offences (Articles 1 and 3) were therefore approved .
Ehdotuksen perusteluja tarkistettiin suuremmassa määrin Päätöslauselma P5_TAPROV(2002)0147, 9.4.2002. eräiden "periaatteiden" mukaantuomiseksi.
The recitals of the proposal were amended to a greater extent Resolution P5_TAPROV (2002) 0147 of 9 April 2002. in order to incorporate a series of ‘principles’.
Johdanto-osan 1 c kappaleessa mainitaan, ettei "yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön (esimerkiksi asioissa C-170/96 ja C-333/99) perusteella ole poissuljettua, että yhteisön oikeuden soveltamisen ja tehokkuuden varmistamiseksi tarvittaviin toimiin voi sisältyä rikosoikeudellisia seuraamuksia." ja johdanto-osan 1 l kappaleessa mainitaan, että "rikosoikeudellisten seuraamusten käyttöönotto on välttämätöntä ympäristönormien noudattamisen varmistamiseksi ja EY:n perustamissopimus antaa tähän mahdollisuuden" .
Recital 1c states that ‘the case law of the Court of Justice (for instance in cases C-170/96 and C-333/99) (…) does not exclude the possibility that necessary measures to guarantee the application and effectiveness of Community law may include criminal penalties’ while recital 1l states that ‘the use of criminal sanctions is indispensable for the purpose of enforcing environmental laws, and the EC Treaty provides scope for criminal sanctions.’
Direktiiviehdotuksessa yhteisön taloudellisten etujen rikosoikeudellisesta suojaamisesta määrätään jäsenvaltiot asettamaan rikosoikeudellisia seuraamuksia käyttäytymismalleille, jotka johtavat Euroopan yhteisön taloudellisia etuja vahingoittaviin petoksiin.
The draft proposal for a directive on the criminal-law protection of the Community’s financial interests obliges the Member States to provide criminal sanctions for conduct which results in fraud affecting the financial interests of the European Community.
Ks. tässä yhteydessä johdanto-osan 4 a kappaleen, 12 a ja 12 b artiklan säännöksiä sellaisina kuin ne ovat parlamentin ensimmäisessä käsittelyssään tarkistamina Päätöslauselma mietinnöstä A5-0390/2001 , 29.11.2001. sekä komission toimittaman direktiiviehdotuksen 1, 5 ja 7 artikloja.
Attention should be drawn in this connection to recital 4a, Articles 12a and 12b, as amended by the European Parliament at first reading Resolution on report A5-0390/2001 of 29 November 2001. and Articles 1, 5 and 7 of the proposal for a directive submitted by the Commission.
Kuitenkin, kuten talousarvion valvontavaliokunnan mietinnön perusteluista ilmenee, jäsenvaltioilla on edelleen liikkumavaraa, mitä tulee rikosoikeudellisten seuraamusten suuruusluokkaan ja tasoon.
However, as the explanatory statement in the report by the Committee on Budgetary Control notes, the Member States would still have room for manoeuvre when deciding on the level and extent of these criminal sanctions.
Kansalaisvapauksien ja -oikeuksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokunta sekä oikeudellisten ja sisämarkkina-asioiden valiokunta, joilta on pyydetty lausuntoa, hyväksyvät tämän lähestymistavan kuten niiden tarkistuksista ja perusteluista käy ilmi.
The Committees on Citizens' Freedoms and Rights, Justice and Home Affairs and on Legal Affairs and the Internal Market, who had been asked to deliver opinions, agree with this approach as is evident from their amendments and justifications.
Oikeudellisten ja sisämarkkina-asioiden valiokunta hyväksyy lausunnossaan komission näkemyksen, jonka mukaan EY:n perustamissopimuksen 280 artikla sulkee yhteisön toimivallan ulkopuolelle ainoastaan rikosprosessioikeuden ja oikeudellisen yhteistyön oikeusviranomaisten välillä.
In its opinion, the Committee on Legal Affairs and the Internal Market shares the Commission’s view that Article 280 of the EC Treaty only excludes areas relating to criminal prosecution and judicial cooperation from the Community remit.
Näin ollen Euroopan parlamentin ajattelutapa näyttää olevan melko selvä: EY:n perustamissopimuksessa on olemassa oikeusperusta, joka velvoittaa jäsenvaltiot suojelemaan yleisesti yhteisön oikeutta rikosoikeudellisten seuraamusten kautta.
It therefore seems that the theory is quite clear as far as the European Parliament is concerned: the EC Treaty provides a legal basis for requiring the Member States to protect Community law by means of criminal penalties.
Lisäksi on olemassa oikeusperusta, joka sallii määritellä sen käytösmallin, joka on kriminalisoitava, jotta jäsenvaltioille osoitetaan perustat sille, mikä on katsottava rikokseksi.
Similarly there is a legal basis permitting the definition of what type of conduct should be considered a criminal offence.
Kuitenkaan se ei näytä hyväksyvän sitä, että olisi olemassa oikeusperusta rikosoikeudellisesti rangaistavien tekojen ja seuraamusten yhdenmukaistamiselle.
However, it does not appear to be accepted that there is a legal basis for the harmonisation of criminal offences or penalties.
Tästä syystä on käytettävä kolmatta pilaria aina kun se on mahdollista.
Therefore, the third pillar would have to be used, when possible.
Mitä tulee jäsenvaltioiden aloitteisiin kolmannen pilarin asioissa, kysymys on noussut esiin pääasiassa tapauksessa, jossa Saksan liittotasavalta oli tehnyt aloitteen tavoitteena neuvoston puitepäätöksen tekeminen rikosoikeudellisesta suojasta petoksellista tai muuta vilpillistä kilpailumenettelyä vastaan tehtäessä julkisia hankintasopimuksia yhteismarkkinoilla PE 294.957. .
As regards Member States' initiatives under the third pillar, the question was mainly raised in the case of the initiative of the Federal Republic of Germany in relation to the adoption of a Council framework decision on criminal law protection against fraudulent or other anti-competitive conduct in relation to the award of public contracts in the Common Market PE 294.957 .
Tässä tapauksessa valiokuntamme päätti yksimielisesti, pitkä keskustelun jälkeen, ettei ollut mahdollista löytää perustamissopimuksesta oikeusperustaa sen paremmin ensimmäisestä kuin kolmannestakaan pilarista.
In this case, our committee concluded unanimously following an extensive discussion that it was not possible to identify a legal basis either in the first or the third pillar of the Treaty.
Tämä johtopäätös on erittäin huolestuttava.
This conclusion gives grounds for concern.