natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 61(1) of the EEA Agreement defines State aid as ‘any aid granted by EC Member States, EFTA States or through State resources in any form whatsoever which distorts or threatens to distort competition by favouring certain undertakings or the production of certain goods […], in so far as it affects trade between Contracting Parties’.
ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdan mukaan valtiontukea on ”EY:n jäsenvaltion tai EFTA-valtion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, siltä osin kuin se vaikuttaa sopimuspuolten väliseen kauppaan”.
These Guidelines will clarify the different constituent elements of the notion of State aid: the existence of an undertaking, the imputability of the measure to the State, its financing through State resources, the granting of an advantage, the selectivity of the measure and its effect on competition and trade between EEA States.
Näissä suuntaviivoissa selvennetään eri tekijöitä, jotka muodostavat valtiontuen käsitteen: yrityksen olemassaolo, toimenpiteen johtuminen valtiosta, toimenpiteen rahoittaminen valtion varoista, edun myöntäminen, toimenpiteen valikoivuus ja sen vaikutus kilpailuun ja ETA-valtioiden väliseen kauppaan.
In addition, given the need for specific guidance expressed by EEA States, these Guidelines provide specific clarification with respect to public funding of infrastructure.
Koska ETA-valtiot ovat ilmoittaneet tarvitsevansa tarkempia ohjeita, näissä suuntaviivoissa on selvennyksiä myös infrastruktuurin julkisen rahoituksen osalta.
NOTION OF UNDERTAKING AND ECONOMIC ACTIVITY
YRITYKSEN JA TALOUDELLISEN TOIMINNAN KÄSITTEET
The State aid rules only apply where the beneficiary of a measure is an ‘undertaking’.
Valtiontukisääntöjä sovelletaan ainoastaan silloin kun tuensaaja on ”yritys”.
The EEA Courts have consistently defined undertakings as entities engaged in an economic activity, regardless of their legal status and the way in which they are financed [5] The classification of a particular entity as an undertaking thus depends entirely on the nature of its activities.
ETA:n tuomioistuimet ovat johdonmukaisesti määritelleet yritykset taloudellista toimintaa harjoittaviksi yksiköiksi, riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta [5].
This general principle has three important consequences.
Tietyn yksikön luokittelu yritykseksi riippuu näin ollen täysin sen toimintojen luonteesta.
First, the status of the entity under national law is not decisive.
Tällä yleisperiaatteella on kolme merkittävää vaikutusta.
For example, an entity that is classified as an association or a sports club under national law may nevertheless have to be regarded as an undertaking within the meaning of Article 61(1) of the EEA Agreement.
Ensinnäkin yksiköllä kansallisen lainsäädännön mukaan oleva asema ei ole ratkaiseva.
The same applies to an entity that is formally part of the public administration.
Esimerkiksi yksikköä, joka kansallisen lainsäädännön mukaan luokitellaan yhdistykseksi tai urheiluseuraksi, on mahdollisesti tästä huolimatta pidettävä ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna yrityksenä.
The only relevant criterion is whether it carries out an economic activity.
Sama koskee yksikköä, joka on muodollisesti osa julkista hallintoa.
Second, the application of the State aid rules does not depend on whether the entity is set up to generate profits.
Merkitystä on ainoastaan sillä, harjoittaako yksikkö taloudellista toimintaa.
Non-profit entities can also offer goods and services on a market [6].
Toiseksi valtiontukisääntöjen soveltaminen ei riipu siitä, onko yksikön tavoitteena tuottaa voittoa.
Where this is not the case, non-profit entities remain outside the scope of State aid control.
Myös voittoa tavoittelemattomat yksiköt voivat tarjota markkinoilla tavaroita tai palveluja [6].
Third, the classification of an entity as an undertaking is always relative to a specific activity.
Kun näin ei ole, voittoa tavoittelemattomat yksiköt ovat valtiontukien valvonnan ulkopuolella.
An entity that carries out both economic and non-economic activities is to be regarded as an undertaking only with regard to the former [7].
Kolmanneksi yksikkö luokitellaan yritykseksi aina suhteessa tiettyyn toimintaan.
Several separate legal entities may be considered to form one economic unit for the purposes of the application of State aid rules.
Yksikkö, joka harjoittaa sekä taloudellista että muuta kuin taloudellista toimintaa, katsotaan yritykseksi ainoastaan taloudellisen toimintansa osalta [7].
That economic unit is then considered to be the relevant undertaking.
Usean erillisen oikeushenkilön voidaan katsoa muodostavan yhden taloudellisen yksikön valtiontukisääntöjä sovellettaessa.
In this respect, the Court of Justice considers the existence of a controlling share and other functional, economic and organic links to be relevant [8].
Kyseinen taloudellinen yksikkö muodostaa tällöin tarkasteltavan yrityksen.
To clarify the distinction between economic and non-economic activities, the EEA Courts have consistently held that any activity consisting in offering goods and services on a market is an economic activity [9].
Tältä osin unionin tuomioistuin katsoo olennaisiksi olemassa olevat määräysvaltaan oikeuttavat omistusosuudet ja muut toiminnalliset, taloudelliset tai hallinnolliset yhteydet [8].
The question whether a market exists for certain services may depend on the way those services are organised in the EEA State concerned [10] and may thus vary from one EEA State to another.
Taloudellisen ja muun kuin taloudellisen toiminnan välisen eron selventämiseksi ETA:n tuomioistuimet ovat johdonmukaisesti katsoneet, että taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan markkinoilla [9].
Moreover, due to political choice or economic developments, the classification of a given activity can change over time.
Se, onko tietyille palveluille markkinat, voi riippua siitä, kuinka kyseiset palvelut on järjestetty asianomaisessa ETA-valtiossa [10], ja voi sen vuoksi vaihdella ETA-valtiosta toiseen.
What is not an economic activity today may become one in the future, and vice versa.
Lisäksi poliittisten valintojen tai taloudellisen kehityksen seurauksena tietyn toiminnan luokittelu voi muuttua ajan mittaan.
The decision of a public authority not to allow third parties to provide a certain service (for example, because it wishes to provide the service in-house) does not rule out the existence of an economic activity.
Mikä ei ole tänään taloudellista toimintaa, voi muuttua sellaiseksi tulevaisuudessa, ja päinvastoin.
In spite of such market closure, an economic activity can exist where other operators would be willing and able to provide the service in the market concerned.
Viranomaisen päätös olla sallimatta sitä, että kolmannet osapuolet tuottaisivat tiettyä palvelua (esimerkiksi koska se haluaa tuottaa palvelun itse), ei tarkoita, etteikö kyse voisi olla taloudellisesta toiminnasta.
More generally, the fact that a particular service is provided in-house has no relevance for the economic nature of the activity [11].
Tällaisesta markkinoiden sulkemisesta huolimatta kyse voi olla taloudellisesta toiminnasta, kun muut toiminnanharjoittajat olisivat halukkaita ja pystyisivät tuottamaan palvelun kyseessä olevilla markkinoilla.
Since the distinction between economic and non-economic activities depends to some extent on political choices and economic developments in a given EEA State, it is not possible to draw up an exhaustive list of activities that a priori would never be economic.
Yleisemmin ottaen se, että jokin palvelu tuotetaan itse, ei vaikuta toiminnan taloudelliseen luonteeseen [11].
Such a list would not provide genuine legal certainty and would thus be of little use.
Ei ole mahdollista laatia tyhjentävää luetteloa toiminnoista, jotka lähtökohtaisesti eivät koskaan olisi taloudellisia, koska taloudellisten ja muiden kuin taloudellisten toimintojen välinen ero riippuu jossain määrin ETA-valtioiden poliittisista valinnoista ja taloudellisesta kehityksestä.
Paragraphs 17 to 37 instead seek to clarify the distinction with respect to a number of important areas.
Tällainen luettelo ei antaisi aitoa oikeusvarmuutta, joten siitä ei olisi juurikaan hyötyä.
The simple fact that an entity holds shares, even a majority shareholding, in an undertaking providing goods or services on a market does not mean that that entity should automatically be considered an undertaking for the purposes of Article 61(1) of the EEA Agreement.
Jäljempänä 17–37 kohdassa pyritään sen sijaan selventämään tätä eroa useilla tärkeillä aloilla.
Where that shareholding only gives rise to the exercise of rights attached to the status of shareholder as well as, if appropriate, the receipt of dividends, which are merely the fruits of the ownership of an asset, that entity will not be considered an undertaking if it does not itself provide goods or services on a market [12].
Pelkästään se seikka, että yksikkö omistaa osakkeita, vaikka enemmistöosuuden, yrityksessä, joka tarjoaa tavaroita tai palveluja markkinoilla, ei merkitse sitä, että se olisi automaattisesti katsottava ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yritykseksi.
Article 61(1) of the EEA Agreement does not apply where the State acts ‘by exercising public power’ [13] or where public entities act ‘in their capacity as public authorities’ [14].
Jos tämä osakkuus johtaa ainoastaan osakkeenomistajan asemaan liittyvien oikeuksien harjoittamiseen sekä tarvittaessa osinkojen saamiseen, jotka ovat pelkästään omaisuuserän omistuksesta kertyviä hyötyjä, kyseistä yksikköä ei katsota yritykseksi, jos se ei itse tarjoa tavaroita tai palveluja markkinoilla [12].
An entity may be deemed to act by exercising public power where the activity in question forms part of the essential functions of the State or is connected with those functions by its nature, its aim and the rules to which it is subject [15].
ETA-sopimuksen 61 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta, kun valtio toimii julkisen vallan käyttäjänä [13] tai kun julkisyhteisöt toimivat viranomaisen ominaisuudessaan [14].
Generally speaking, unless the EEA State concerned has decided to introduce market mechanisms, activities that intrinsically form part of the prerogatives of official authority and are performed by the State do not constitute economic activities.
Yksikön voidaan katsoa toimivan julkisen vallan käyttäjänä, kun kyseessä oleva toiminta kuuluu valtion keskeisiin tehtäviin tai liittyy näihin tehtäviin luonteeltaan, tavoitteeltaan sekä siihen sovellettavilta säännöiltään [15].
Examples of such activities are the following:
Yleisesti ottaen, jos jäsenvaltio ei ole päättänyt ottaa käyttöön markkinamekanismeja, eivät toiminnot, jotka luontaisesti ovat osa viranomaisten erioikeuksia ja joiden suorittamisesta valtio vastaa, ole taloudellisia toimintoja.
the army or the police [16];
Esimerkkejä tällaisista toiminnoista ovat seuraavat:
air navigation safety and control [17];
armeija tai poliisi [16];
maritime traffic control and safety [18];
ilmaliikenteen turvallisuus ja valvonta [17];
anti-pollution surveillance [19];
meriliikenteen valvonta ja turvallisuus [18];
the organisation, financing and enforcement of prison sentences [20];
saastumisen estämisen valvonta [19];
the development and revitalization of public land by public authorities [21]; and
vankilarangaistusten organisointi, rahoittaminen ja täytäntöönpano [20];
the collection of data to be used for public purposes on the basis of a statutory obligation imposed on the undertakings concerned to disclose such data [22].
julkisten maa-alueiden käyttö ja elvyttäminen viranomaisten toimesta [21]; ja
In so far as a public entity exercises an economic activity which can be separated from the exercise of public powers that entity acts as an undertaking in relation to that activity.
julkisiin tarkoituksiin käytettävien tietojen keruu asianomaisille yrityksille kyseisten tietojen ilmoittamiseksi asetetun lakisääteisen velvoitteen perusteella [22].
In contrast, if that economic activity cannot be separated from the exercise of public powers, the activities exercised by that entity as a whole remain connected with the exercise of those public powers and therefore fall outside the notion of undertaking [23].
Jos julkisyhteisö harjoittaa taloudellista toimintaa, joka voidaan erottaa julkisen vallan käytöstä, kyseinen yhteisö toimii yrityksenä tämän toiminnan osalta.
Whether schemes in the area of social security are to be classified as involving an economic activity depends on the way they are set up and structured.
Jos sitä vastoin taloudellista toimintaa ei voida erottaa julkisen vallan käytöstä, kaikki kyseisen yhteisön toiminnot liittyvät edelleen julkisen vallan käyttöön, eivätkä ne sen vuoksi kuulu yrityksen käsitteen piiriin [23].
In essence, the case-law distinguishes between schemes based on the principle of solidarity and economic schemes.
Sosiaaliturva-alan järjestelmien luokittelu taloudelliseksi toiminnaksi riippuu niiden perustamistavasta ja rakenteesta.
Solidarity-based social security schemes that do not involve an economic activity typically have the following characteristics:
Oikeuskäytännössä tehdään ero solidaarisuuden periaatteeseen perustuvien järjestelmien ja taloudellisten järjestelmien välillä.
affiliation with the scheme is compulsory [24];
Solidaarisuuteen perustuville sosiaaliturvajärjestelmille, joihin ei liity taloudellista toimintaa, on tyypillistä seuraavat ominaisuudet:
the scheme pursues an exclusively social purpose [25];
järjestelmään liittyminen on pakollista [24];
the scheme is non-profit [26];
järjestelmän tavoitteena on yksinomaan sosiaalisen tehtävän täyttäminen [25];
the benefits are independent of the contributions made [27];
järjestelmä on voittoa tavoittelematon [26];
the benefits paid are not necessarily proportionate to the earnings of the person insured [28]; and
maksettavat etuudet ovat riippumattomia vakuutusmaksujen määrästä [27];
the scheme is supervised by the State [29].
etuuksien määrää ei ole välttämättä suhteutettu vakuutetun tuloihin [28]; ja
Such solidarity-based schemes must be distinguished from schemes that involve an economic activity [30].
valtio valvoo järjestelmää [29].
The latter are regularly characterised by:
Tällaiset solidaarisuuteen perustuvat järjestelmät on erotettava järjestelmistä, joihin liittyy taloudellista toimintaa [30].
optional membership [31];
Viimeksi mainituille ovat usein tavanomaisia seuraavat piirteet:
the principle of capitalisation (dependency of entitlements on the contributions paid and the financial results of the scheme) [32];
jäsenyyden vapaaehtoisuus [31];
their profit-making nature [33]; and
rahastointiperiaate (etuudet määräytyvät yksinomaan edunsaajien maksamien vakuutusmaksujen määrän sekä järjestelmän taloudellisten tulosten perusteella) [32];
the provision of entitlements which are supplementary to those under a basic scheme [34].
voittoa tavoitteleva luonne [33]; ja
Some schemes combine features of both categories.
perusjärjestelmän mukaisia etuuksia täydentävien etuuksien tarjoaminen [34].
In such cases, the classification of the scheme depends on an analysis of different elements and their respective importance [35].
Joissakin järjestelmissä yhdistyy osatekijöitä molemmista ryhmistä.
In the EEA, health care systems differ significantly between EEA States.
Tällöin järjestelmän luokittelu riippuu eri osatekijöiden ja niiden tärkeyden arvioinnista [35].
Whether and to what degree different health care providers compete with each other depends on these national specificities.
ETA:n terveydenhuoltojärjestelmissä on suuria eroja ETA-valtioiden välillä.
In some EEA States, public hospitals are an integral part of a national health service and are almost entirely based on the principle of solidarity [36].
Se, kilpailevatko terveydenhuoltopalvelujen tarjoajat keskenään ja missä määrin, riippuu pitkälti kansallisista ominaispiirteistä.
Such hospitals are directly funded from social security contributions and other State resources and provide their services free of charge on the basis of universal coverage [37].
Joissakin ETA-valtioissa julkiset sairaalat ovat olennainen osa kansallista terveydenhuoltoa ja perustuvat lähes kokonaan solidaarisuuden periaatteeseen [36].
The EEA Courts have confirmed that, where such a structure exists, the relevant organisations do not act as undertakings [38].
Tällaiset sairaalat rahoitetaan suoraan sosiaaliturvamaksuilla ja muilla valtion varoilla, ja ne tarjoavat yleisesti kattavia palveluja ilmaiseksi [37].
Where that structure exists, even activities that in themselves could be of an economic nature, but are carried out merely for the purpose of providing another non-economic service, are not of an economic nature.
ETA:n tuomioistuimet ovat vahvistaneet, että organisaatiot, joilla on tällainen rakenne, eivät toimi yrityksinä [38].
An organisation that purchases goods – even in large quantities – for the purpose of offering a non-economic service does not act as an undertaking simply because it is a purchaser in a given market [39].
Kyseisessä rakenteessa nekään toiminnot, jotka sinällään voisivat olla luonteeltaan taloudellisia, mutta jotka suoritetaan pelkästään toisen, muun kuin taloudellisen palvelun tuottamiseksi, eivät ole luonteeltaan taloudellisia.
In many other EEA States, hospitals and other health care providers offer their services for remuneration, be it directly from patients or from their insurance [40].
Yksikkö, joka ostaa tavaroita – jopa suuressa mittakaavassa – muun kuin taloudellisen palvelun tarjoamiseksi, ei toimi yrityksenä pelkästään siitä syystä, että se on ostaja tietyillä markkinoilla [39].
In such systems, there is a certain degree of competition between hospitals concerning the provision of health care services.
Monissa muissa ETA-valtioissa sairaalat ja muut terveydenhuoltopalvelujen tarjoajat tarjoavat palvelujaan potilaiden suoraan tai heidän vakuutusyhtiöidensä maksamaa korvausta vastaan [40].
Where this is the case, the fact that a health service is provided by a public hospital is not sufficient for the activity to be classified as non-economic.
Tällöin sairaaloiden välillä on jonkin verran kilpailua terveydenhuoltopalvelujen tarjonnassa.
The EEA Courts have also clarified that health care services which independent doctors and other private practitioners provide for remuneration at their own risk are to be regarded as an economic activity [41].
Tällaisessa tapauksessa se, että terveydenhuoltopalvelun tarjoaja on julkinen sairaala, ei riitä perusteeksi luokitella toiminta muuksi kuin taloudelliseksi.
The same principles apply to pharmacies.
ETA:n tuomioistuimet ovat myös selventäneet, että itsenäisten lääkäreiden ja muiden yksityisten ammatinharjoittajien omalla riskillään korvausta vastaan tarjoamia terveydenhuoltopalveluja on pidettävä taloudellisena toimintana [41].
Public education organised within the national educational system funded and supervised by the State may be considered as a non-economic activity.
Samat periaatteet koskevat myös apteekkeja.
The Court of Justice held that the State: ‘by establishing and maintaining such a system of public education and financed entirely or mainly by public funds and not by pupils or their parents […] does not intend to become involved in activities for remuneration, but carries out its task towards its population in the social, cultural and educational areas’ [42].
Julkista koulutusta, joka järjestetään valtion rahoittaman ja valvoman kansallisen koulutusjärjestelmän puitteissa, voidaan pitää muuna kuin taloudellisena toimintana.
The non-economic nature of public education is in principle not affected by the fact that pupils or their parents sometimes have to pay tuition or enrolment fees which contribute to the operating expenses of the system.
Unionin tuomioistuin on katsonut, että ”perustaessaan ja pysyttäessään tällaisen julkisen koulutusjärjestelmän, joka saa yleensä rahoituksensa julkisista varoista eikä oppilailta tai heidän vanhemmiltaan, valtio ei pyri harjoittamaan voittoa tuottavaa toimintaa, vaan se suorittaa yhteiskunnallisia, kulttuurisia ja koulutuksellisia tehtäviään väestöään kohtaan” [42].
Such financial contributions often only cover a fraction of the true costs of the service and can thus not be considered as remuneration for the service provided.
Julkisen koulutuksen ei-taloudelliseen luonteeseen ei periaatteessa vaikuta se, että oppilaat tai heidän vanhempansa joutuvat toisinaan maksamaan opetus- tai ilmoittautumismaksuja, joilla katetaan osa järjestelmän toimintakuluista.
They therefore do not alter the non-economic nature of a general education service predominantly funded by the public purse [43].
Koska tällaiset maksut kattavat usein vain murto-osan palvelun todellisista kustannuksista, niitä ei voida pitää korvauksena tarjotusta palvelusta.
These principles can cover public educational services such as vocational training [44], private and public primary schools [45] and kindergartens [46], secondary teaching activities in universities [47] and the provision of education in universities [48].
Tämän vuoksi ne eivät muuta pääasiassa julkisin varoin rahoitetun yleisen koulutuspalvelun ei-taloudellista luonnetta [43].
Such public education services must be distinguished from services financed predominantly by parents or pupils or commercial revenues.
Näitä periaatteita voidaan soveltaa julkisiin koulutuspalveluihin kuten ammattikoulutukseen [44], yksityiskouluihin ja julkisiin kouluihin [45], lastentarhoihin [46], sivutoimiseen opetustoimintaan yliopistoissa [47] sekä yliopisto-opetukseen [48].
For example, higher education financed entirely by students clearly fall within the latter category.
Tällaiset julkiset koulutuspalvelut on erotettava palveluista, jotka rahoitetaan pääasiassa oppilaiden tai heidän vanhempiensa maksuilla tai kaupallisilla tuloilla.
In certain EEA States public entities can also offer educational services which, due to their nature, financing structure and the existence of competing private organisations, are to be regarded as economic.
Esimerkiksi opiskelijoiden kokonaan rahoittamat ylemmän asteen koulutuspalvelut kuuluvat selvästi jälkimmäiseen luokkaan.
In the light of the principles set out in paragraphs 28, 29 and 30, the Authority considers that certain activities of universities and research organisations fall outside the scope of the State aid rules.
Joissakin ETA-valtioissa myös julkisyhteisöt voivat tarjota koulutuspalveluja, joita on niiden luonteen, rahoitusrakenteen ja kilpailevien yksityisten laitosten olemassaolon vuoksi pidettävä taloudellisina palveluina.
This concerns their primary activities, namely:
Edellä 28, 29 ja 30 kohdassa esitettyjen periaatteiden valossa valvontaviranomainen katsoo, että tietyt yliopistojen ja tutkimusorganisaatioiden toiminnot eivät kuulu valtiontukisääntöjen piiriin.
education for more and better skilled human resources;
Tämä koskee niiden ensisijaisia toimintoja, erityisesti seuraavia:
the conduct of independent research and development for more knowledge and better understanding, including collaborative research and development;
koulutus henkilöstöresurssien lisäämiseksi ja henkilöstön taitojen parantamiseksi;
the dissemination of research results.
riippumattoman T&K-toiminnan harjoittaminen tiedon lisäämiseksi ja ymmärryksen parantamiseksi, yhteistyöhön perustuva T&K-toiminta mukaan luettuna;
The Authority considers that knowledge transfer activities (licensing, creation of spin-off, or other forms of management of knowledge created by the research organisation or infrastructure) are non-economic where they are conducted either by the research organisation or research infrastructure (including their departments or subsidiaries) or jointly with, or on behalf of other such entities, and all income from those activities is reinvested in the primary activities of the research organisations or infrastructures concerned [49].
tutkimustulosten levittäminen.