natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is not necessary to first issue a 30-day period and to subsequently extend it.
Ei ole tarpeen ensin määrätä 30 päivän ajanjaksosta ja sen jälkeen pidentää sitä.
The term ‘where necessary’ refers to circumstances both in the sphere of the returnee and in the sphere of the returning State.
Ilmaisu ”tarvittaessa” viittaa sekä palautettavan henkilön että palauttavan valtion olosuhteisiin.
Member States enjoy discretion relating to the substance and the regulatory depth of their national implementing legislation on this issue.
Jäsenvaltioilla on asiassa harkintavalta, joka liittyy niiden kansallisen täytäntöönpanolainsäädäntönsä sisältöön ja yksityiskohtaisuuteen.
The three subcases mentioned in Article 7(2) (length of stay, children attending school, family links) should be expressly respected in national implementing legislation and administrative practice.
Kansallisessa täytäntöönpanolainsäädännössä ja hallinnollisessa käytännössä olisi nimenomaisesti otettava huomioon 7 artiklan 2 kohdassa mainitut kolme näkökohtaa (oleskelun pituus, koulua käyvät lapset ja perhesiteet).
Member States' administrative rules can be more detailed and also provide for other reasons for extension, but should not be less precise, undermining harmonisation.
Jäsenvaltion hallinnolliset säännöt voivat olla yksityiskohtaisempia ja niissä voidaan myös esittää muita syitä ajanjakson pidentämiselle, mutta niiden ei pitäisi olla vähemmän tarkkoja, koska muuten yhdenmukaisuus vaarantuisi.
Legal basis: Return Directive — Article 7(3)
Oikeusperusta: palauttamisdirektiivi – 7 artiklan 3 kohta
The obligations set out in Article 7(3) of the Return Directive can be imposed where there is a risk of absconding to avoid.
Palauttamisdirektiivin 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja velvoitteita voidaan määrätä, kun pyritään estämään pakenemisen vaara.
If the individual assessment of the case shows that there are no particular circumstances, such obligations are not justified — see judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi, paragraph 37: ‘It follows from Article 7(3) and (4) of that directive that it is only in particular circumstances, such as where there is a risk of absconding, that Member States may, first, require the addressee of a return decision to report regularly to the authorities, deposit an adequate financial guarantee, submit documents or stay at a certain place or, second, grant a period shorter than seven days for voluntary departure or even refrain from granting such a period’.
Jos tapauskohtaisessa arvioinnissa ei ilmene poikkeuksellisia olosuhteita, tällaiset velvoitteet eivät ole perusteltuja – ks. unionin tuomioistuimen asiassa C-61/11, El Dridi, antaman tuomion 37 kohta: ”Direktiivin 7 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat ainoastaan pakenemisvaaran kaltaisten poikkeuksellisten olosuhteiden vallitessa velvoittaa palauttamispäätöksen saajan ilmoittautumaan säännöllisin väliajoin viranomaisille, tallettamaan asianmukaisen rahavakuuden, luovuttamaan asiakirjoja tai pysyttelemään tietyssä paikassa, tai määrätä vapaaehtoiselle paluulle varattavaksi alle seitsemän päivää tai olla lainkaan varaamatta tähän aikaa.”
The Commission recommends that Member States use such possibility when there is a risk of absconding to avoid during the period for voluntary departure.
Komissio suosittaa, että jäsenvaltiot käyttävät mahdollisuutta, jos on vaarana, että henkilö pakenee vapaaehtoiselle paluulle varatun ajanjakson aikana.
Attention should be paid to the fact that the possibility for Member States to impose certain obligations may be an advantage for the returnee since it may allow the grant of a period for voluntary departure in cases which would not normally otherwise qualify for such treatment.
On huomattava, että jäsenvaltioiden mahdollisuus asettaa tiettyjä velvoitteita voi olla palautettavan henkilön kannalta edullista, koska se voi mahdollistaa vapaaehtoista paluuta varten määrättävän ajan myöntämisen tapauksissa, joissa siihen ei olisi tavallisesti edellytyksiä.
It is not possible to give a generally applicable figure of what amount constitutes an ‘adequate financial guarantee’.
Ei ole mahdollista ilmoittaa yleisesti sovellettavaa summaa, joka muodostaisi ”asianmukaisen rahavakuuden”.
In any case the proportionality principle should be respected, that is to say the amount should take into account the individual situation of the returnee.
Suhteellisuusperiaatetta on joka tapauksessa noudatettava, eli määrässä pitäisi ottaa huomioon palautettavan henkilön yksilöllinen tilanne.
Current Member State practice foresees amounts varying from around EUR 200 to EUR 5000.
Jäsenvaltioiden nykykäytännössä määrät vaihtelevat noin 200 ja 5000 euron välillä.
If that is required in an individual case, the obligations mentioned in Article 7(3) can also be imposed in a cumulative manner.
Jos yksittäistapauksessa on tarpeen, 7 artiklan 3 kohdassa mainitut velvoitteet voidaan määrätä myös kumulatiivisesti.
When imposing obligations under Article 7(3), Member States should take into account the individual situation of the returnee and ensure full respect of the proportionality principle.
Kun jäsenvaltio määrää 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja velvoitteita, sen olisi otettava huomioon palautettavan henkilön yksilöllinen tilanne ja varmistettava suhteellisuusperiaatteen täysimääräinen noudattaminen.
Member States shall avoid imposing obligations which can de facto not be complied with (for example if a person does not possess a passport, he/she will not be able to submit it).
Jäsenvaltioiden on vältettävä asettamasta velvoitteita, joita ei voida tosiasiallisesti noudattaa (esim. jos henkilöllä ei ole passia, hän ei voi esittää sitä).
Legal basis: Return Directive — Article 7(4)
Oikeusperusta: palauttamisdirektiivi – 7 artiklan 4 kohta
Member States may, however, change their assessment of the situation at any moment (a previously non-cooperating returnee may change attitude and accept an offer for assisted voluntary return) and grant a period for voluntary departure even though there was initially a risk of absconding.
Vapaaehtoista paluuta varten voidaan myöntää alle seitsemän päivää vain, jos se ei estä kansallisia viranomaisia toteuttamasta maastapoistamista.
It is not possible to exclude in general all illegal entrants from the possibility of obtaining a period for voluntary departure.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin muuttaa tilannearviointiaan milloin tahansa (aiemmin yhteistyöstä kieltäytynyt palautettava henkilö voi muuttaa asennettaan ja hyväksyä tarjouksen avustetusta vapaaehtoisesta paluusta) ja myöntää vapaaehtoiseen paluuseen aikaa, vaikka aluksi olisi esiintynyt pakenemisen vaara.
Such generalising rule would be contrary to the definition of risk of absconding, the principle of proportionality and the obligation to carry out a case-by-case assessment, undermining the effet utile of Article 7 (promotion of voluntary departure).
Kaikilta laittomilta tulokkailta ei ole mahdollista sulkea yleisesti pois mahdollisuutta saada aikaa vapaaehtoiseen paluuseen.
In Case C-554/13, Zh. and O. [41], the ECJ clarified in this respect that Member States essentially retain the freedom to determine the requirements of the concept of public policy in accordance with their national needs.
Schengenin käsikirjan liite 39 ”Vakiolomake palauttamispäätöksen tunnustamista varten maitse tapahtuvan kauttakulun yhteydessä”
The concept of ‘risk of absconding’ is distinct from that of ‘risk to public policy’.
Kartta osallistuvista jäsenvaltioista (saatavilla EMV:n kyselynä (ad-hoc query), hakusana ”return”, 2015, EMN Europa -verkkosivuilla)
The concept of ‘risk to public policy’ presupposes the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society.
Muistutus/selvitys: Palautettavalla henkilöllä, joka aikoo poistua EU:sta maitse vapaaehtoiseen paluuseen varatussa ajassa, ei ole voimassa olevaa viisumia tai muuta lupaa kauttakulkuun muiden jäsenvaltioiden kautta paluumaahansa, ja hän on siksi paluumatkallaan vaarassa joutua poliisin pysäyttämäksi ja kauttakulkuvaltion tekemän toisen palauttamispäätöksen kohteeksi.
A Member State cannot deem a third-country national to pose a risk to public policy on the sole ground that that national is suspected, or has been criminally convicted, of an act punishable as a criminal offence under national law.
Tämä on ristiriidassa palauttamisdirektiivin tehokkaan palauttamisen varmistamista koskevan tavoitteen ja siihen liittyvän vapaaehtoisen paluun kannustamisen kanssa.
Other factors, such as the nature and seriousness of that act, the time which has elapsed since it was committed and any matter which relates to the reliability of the suspicion that the third-country national concerned committed the alleged criminal offence is also relevant for a case-by-case assessment which has to be carried out in any case.
Kauttakulkuviisumin myöntäminen palautettavalle henkilölle olisi epäasianmukainen ja epätäydellinen ratkaisu, koska viisumin myöntäminen laittomasti oleskeleville kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat velvollisia palaamaan, olisi vastoin EU:n viisumisääntöjä.
Annex 39 to the Schengen Handbook, ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’
Lisäksi kauttakulkujäsenvaltioilla ei näytä olevan mitään kannustinta antaa tämäntyyppistä viisumia (koska on vaara, että henkilöt voivat paeta ja/tai aiheuttaa palauttamiskustannuksia), joten ne käytännössä usein epäävät viisumin.
Map of participating Member States (available as EMN ad hoc query, return, 2015, at the EMN Europa website)
Eurooppalaisen kulkuluvan antaminen palautettavalle henkilölle ei ole myöskään ratkaisu.
Reminder/explanation: a returnee who intends to leave the territory of the EU by land within the period for voluntary departure does not have any valid visa or other permission to transit through another Member States to his/her country of return, therefore running the risk of being apprehended/stopped by the police on the way and being subject of a second return decision issued by the transit Member State.
Koska tällaisen kulkuluvan oikeudellista luonnetta ja oikeusvaikutuksia ei ole määritelty selkeästi, palautettavan henkilön katsottaisiin puhtaasti oikeudellisesta näkökulmasta edelleen oleskelevan laittomasti kauttakulkuvaltiossa ja hän saattaisi 6 artiklan 1 kohdan nojalla joutua uuden palauttamispäätöksen kohteeksi.
This runs contrary to the policy objective of the Return Directive to ensure effective return, including through voluntary departure.
Yksi tapa välttää ongelma on edistää suoraan palaamista kolmanteen maahan lentoteitse.
Issuing a transit visa to the returnee would be an inappropriate and inadequate solution, since granting a visa to illegally staying third-country nationals who are obliged to leave would be contrary to EU rules on visa.
Tämä voi kuitenkin aiheuttaa kuluja ja olla epäkäytännöllistä palautettavalle henkilölle.
Moreover transit Member States do not seem to have any incentive to issue such kind of visa (risk that persons may abscond and/or cause removal costs) and would in practice therefore frequently refuse issuing the visa.
Komission suosittelema lähestymistapa on, että kauttakulkujäsenvaltiot tunnustavat ensimmäisen jäsenvaltion antaman palauttamispäätöksen Schengenin käsikirjan liitteen 39 (”Vakiolomake palauttamispäätöksen tunnustamista varten maitse tapahtuvan kauttakulun yhteydessä”) mukaisesti (komissio antoi sen syyskuussa 2011 kuultuaan asianomaisia jäsenvaltioita teknisellä tasolla ja keskusteltuaan muuttoliikettä ja karkotuksia käsittelevän neuvoston työryhmän kanssa).
Providing for a ‘European laissez-passer’ for the returnee does not offer a solution either: in the absence of a clearly defined legal nature and legal effects of such a ‘laissez-passer’, the returnee would — strictly legally speaking — still be considered as illegally staying in the transit Member State and might therefore be subject of a new return decision in accordance with Article 6(1).
Tämän lähestymistavan perusteella kauttakulkujäsenvaltio voi tunnustaa ensimmäisen jäsenvaltion tekemän palauttamispäätöksen, vapaaehtoiseen paluuseen myönnettävä aika mukaan lukien, ja sallia palautettavan kauttakulun tunnustetun päätöksen ja tunnustetun vapaaehtoiseen paluuseen myönnettävän ajan perusteella.
One way of avoiding the problem is to promote direct return to third countries by air.
Lähestymistavan etuna on, ettei kauttakulkujäsenvaltiota velvoiteta antamaan uutta palauttamispäätöstä ja että se voi pyytää ensimmäistä jäsenvaltiota korvaamaan kaikki palauttamiskulut, jos jokin menee pieleen ja palautettava on poistettava maasta kauttakulkuvaltion kustannuksella (soveltamalla neuvoston päätöstä 2004/191/EY [42]).Jäsenvaltioita, jotka ovat edelleen haluttomia käyttämään tätä vapaaehtoista vaihtoehtoa (joko lähettävänä tai vastaanottavana jäsenvaltiona) kannustetaan osallistumaan ja ilmoittamaan komissiolle ja muille jäsenvaltioille osallistumisestaan.
This may, however, be expensive and unpractical for the returnee.
Tunnustamislomake: Direktiivin 2001/40/EY erittäin väljä ja yleinen sanamuoto antaa harkintavaltaa vastavuoroista tunnustamista koskeviin käytännön järjestelyihin (menettelylliset yksityiskohdat) käytännön tarpeiden ja kansallisen lainsäädännön mukaan.
An approach expressly recommended by the Commission is for the transit Member States to recognise return decisions issued by the first Member State using Annex 39 to the Schengen Handbook ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’ (issued by the Commission in September 2011, following consultations with concerned Member States at technical level and discussion within the Migration-Expulsion Working Party of the Council of the European Union).
Schengenin käsikirjan liitteessä 39 ehdotettu lomake on yksi mahdollinen muttei ainoa toimintatapa.
According to this approach, the transit Member State may recognise the return decision, including the period for voluntary departure, granted by the first Member State and will let the returnee transit on the basis of the recognised decision and the recognised period for voluntary departure.
Oikeudellisesti tarkasteltuna jäsenvaltio B tunnustaa kaikki jäsenvaltion A tekemän palauttamispäätöksen merkitykselliset seikat.
This approach has the advantage that the transit Member State is not obliged to issue a new return decision and that it can ask the first Member State to reimburse all cost related to removal if something goes wrong and the returnee needs to be removed at the cost of the transit State (in application of Council Decision 2004/191/EC [42]).Those Member States which are still reluctant to use this voluntary option (either as sending or receiving Member State) are encouraged to join in and to inform Commission and other Member States about their participation.
Se tunnustaa myös ilmoituksen siitä, että kolmannen maan kansalainen oleskelee laittomasti ja hänelle on myönnetty aikaa vapaaehtoista paluuta varten – vaikutus, joka ulottuu päätöksen tunnustavan jäsenvaltion B alueelle.
Form of recognition: the very broad and general wording of Directive 2001/40/EC provides for discretion as regards the practical modalities (procedural details) for mutual recognition in accordance with practical needs and national legislation.
Päätöksen tunnustavalla jäsenvaltiolla on kolme eri ”suojakeinoa”:
The form proposed in Annex 39 of the Schengen Handbook is one possible but not the exclusive way to proceed.
Liitteen 39 vakiolomaketta käytetään ainoastaan vapaaehtoisesti: jäsenvaltioille jää aina mahdollisuus olla tunnustamatta toisen jäsenvaltion tekemää palauttamispäätöstä tietyssä yksittäistapauksessa.
Legally speaking, all relevant elements of the return decision issued by Member State A are recognised by Member State B, including recognition of the statement that the third-country national is illegally staying and enjoys a period for voluntary departure — with effect for the territory of the recognising Member State B.
Ensimmäinen jäsenvaltio voi myöntää määräajan vapaaehtoista poistumista varten 7 artiklan mukaisesti, jos ei esiinny ”vastakkaisia näkökohtia”, kuten pakenemisen vaaraa.
The recognising Member State enjoys three different ‘safeguards’, namely:
Direktiivin 7 artiklan mukainen palautettavien henkilöiden henkilökohtaisen tilanteen alustava tarkastelu, joka on suoritettava ensimmäisessä jäsenvaltiossa, voi toimia lisätakeena tunnustavalle kauttakulkujäsenvaltio.
use of the standard form of Annex 39 is made on a voluntary basis only; this always leaves Member States with the option not to recognise a return decision issued by another Member State in a specific individual case;
Jos jokin seikka menee pieleen ja palautettava täytyy poistaa maasta kauttakulkuvaltion kustannuksella, kaikki maastapoistamiskustannukset voidaan veloittaa ensimmäiseltä jäsenvaltiolta päätöksen 2004/191/EY nojalla.
the first Member State may only grant a period for voluntary departure in accordance with Article 7 of the Return Directive if there is no ‘counter-indication’, such as a risk of absconding.
Avunannosta kauttakulkutilanteissa lentoteitse tapahtuvien palauttamistoimenpiteiden yhteydessä annettu neuvoston direktiivi 2003/110/EY [43] tarjoaa oikeudellisen kehyksen jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten väliseen yhteistyöhön kauttakulkulentoasemilla saattajan kanssa tai ilman saattajaa tapahtuville lentoteitse toteutettaville palauttamistoimenpiteille.
The assessment of the personal situation of returnees in accordance with Article 7 which has to be carried out by the first Member State may be a helpful reassurance for the recognising transit Member State;
Direktiivissä (joka hyväksyttiin viisi vuotta ennen palauttamisdirektiiviä) käytetyn termin ”ilman saattajaa tapahtuva palauttamistoimenpide” voidaan tulkita kattavan myös palauttamisdirektiivin mukaisen vapaaehtoisen paluun [44].
if something goes wrong and the returnee needs to be removed at the cost of the transit State, all cost related to removal can be charged to the first Member State in application of Council Decision 2004/191/EC.
Komissio suosittelee soveltamaan järjestelmällisesti direktiiviä 2003/110/EY, kun vapaaehtoisen palaamisen yhteydessä järjestetään kauttakulku ilmateitse (ks. myös 7.2 kohta).
Council Directive 2003/110/EC [43] on assistance in cases of transit for the purpose of removal by air provides for a legal frame on cooperation between the competent authorities at Member States' airports of transit with regard to both escorted and unescorted removal by air.
Tällä hetkellä ei ole mitään keskitettyä EU:n järjestelmää, jolla pidetään kirjaa vapaaehtoisesta paluusta.
The term ‘unescorted removal’ in this Directive (which was adopted five years before the Return Directive) can be interpreted as also covering ‘voluntary departure’ within the meaning of the Return Directive [44].
Palautettavien henkilöiden maitse tapahtuvaa kauttakulkua koskevissa tapauksissa Schengenin käsikirjan liitteen 39 suositusten mukaan rajavartija faksaa vahvistuksen palauttamispäätöksen tehneelle jäsenvaltiolle.
The Commission recommends to make systematic use of Directive 2003/110/EC when organising transit by air in the context of voluntary departure (see also section 7.2).
Muissa tapauksissa palautetut ilmoittavat joskus paluustaan kolmansissa maissa olevien EU:n jäsenvaltioiden konsulaattien kautta.
Currently there is no central EU system for keeping track of voluntary departure.
Joskus maastalähtötarkastuksen tekevät rajavartijat rekisteröivät lähdön.
In cases of transit by land of returnees in accordance with the recommendation set out in Annex 39 to the Schengen Handbook, a confirmation is faxed back from the border guard to the Member State that issued the return decision.
Keskitetyn unionin järjestelmän puuttuminen vapaaehtoisen paluun seurannasta luo aukon valvontaan ja tilastoihin.
In other cases, returnees sometimes report back via Member States' consulates in third countries.
Ongelma pyritään ratkaisemaan komission ehdotuksella [45] asetukseksi Schengenin tietojärjestelmän käytöstä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamisessa.
Sometimes departure is also registered by border guards conducting exit checks.
Lyhyellä aikavälillä jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön keinot sen varmistamiseksi, onko kolmannen maan kansalainen poistunut unionista.
The absence of a central Union system for keeping track of voluntary departure creates a gap, both in terms of enforcement verification and in terms of statistics.
Seurannan olisi koskettava myös tilanteita, joissa poistuminen tapahtuu vapaaehtoiselle paluulle varatussa ajassa ja ilman avustusta.
The Commission proposal for a Regulation on the use of the Schengen Information System for the return of illegally staying third-country nationals [45] aims at addressing this situation.
Näin voitaisiin varmistaa tehokkaat jatkotoimet, jos paluuvelvoitetta ei noudateta.
In the short term, Member States should put in place means to verify whether a third-country national has left the Union, including within the period for voluntary departure and without assistance, to ensure an effective follow up in case of non-compliance.
Jäsenvaltioita kannustetaan hyödyntämään mahdollisimman tehokkaasti saatavilla olevia tiedotuskanavia ja
Member States are encouraged to make best use of the available information channels and for this purpose:
järjestelmällisesti kannustamaan palautettavia henkilöitä, joille on myönnetty aikaa vapaaehtoiseen paluuseen, ilmoittamaan palauttamispäätöksen (ja maahantulokiellon) antaneille viranomaisille onnistuneesta paluusta.
Systematically encourage those returnees who are granted a period for voluntary departure to inform the authorities who had issued the return decision (and entry ban) about their successful departure.
Palaaja voi ilmoittaa paluustaan lähtöhetkellä rajavartijalle, alkuperämaahansa palattuaan maassa olevalle jäsenvaltion konsuliedustustolle tai jopa kirjeitse liittäen siihen riittävät todisteet.
The returnee may signal his departure to the border guard upon departure, at the consular representation of a Member State in his country of origin following return, or even in writing with sufficient proof in annex.
Tämän käytännön tehostamiseksi palauttamispäätökseen tai matkustusasiakirjaan voidaan järjestelmällisesti liittää tiedote, jossa on kolmannen maan kansalaisen nimi ja muut tunnistetiedot sekä päätöksen tehneen viranomaisen ohjeet ja yhteystiedot, jotta rajavartija voi leimata asiakirjan maastalähdön yhteydessä ja lähettää sen todisteeksi kyseiselle viranomaiselle.
In order to enhance this practice, an information sheet may be systematically attached to the return decision or to the travel document, containing the name and other identifiers of the third-country national, instructions and contact details of the issuing authority, so that the border guard could stamp it at exit and send it back as proof of departure to the issuing authority.
Tiedotteessa voidaan myös kertoa, mitä hyötyä palautettava saa ilmoittaessaan viranomaisille onnistuneesta paluustaan;
Such information sheet could also specify the benefits for the returnee of informing the authorities about successful departure.
pyytämään, että maastalähtötarkastuksia suorittavat rajavartijat tiedustelevat – kun heidän tietoonsa tulee laittoman maahanmuuttajan maastalähtö – onko palaajasta tehty palauttamispäätöstä, johon liittyy vapaaehtoista paluuta koskeva ajanjakso, ja jos näin on, ilmoittavat järjestelmällisesti palauttamispäätöksen antaneille viranomaisille palaajan lähdöstä;
Ask border guards conducting exit checks to enquire — when they become aware of the exit of an irregular migrant — whether the returnee is subject of a return decision accompanied by a period for voluntary departure and, if this is the case, to systematically inform the authorities who issued the return decision about departure.
käyttämään liitettä 39 (ks. 6.4 kohta) sen vahvistamiseen, että laittomasti oleskellut kolmannen maan kansalainen, jonka on määrä kulkea jonkin muun kuin palauttamispäätöksen antaneen jäsenvaltion kautta, on lähtenyt maasta.