natgillin/translations-raw huggingface dataset:
First and foremost, the Commission observes that the LCH does not contain any wording that can be interpreted as obliging hospitals (whether public or private) to treat patients in all circumstances and regardless of their ability to pay.
Toinen tilannetta hyvin kuvaava indikaattori on liittovaltion terveysministeriön asteikko [216], jossa kaikki Belgian sairaalat on asetettu järjestykseen niiden potilaiden sosioekonomisen profiilin perusteella (ks. alla oleva taulukko 1 ja edellä oleva johdanto-osan 40 kappale).
However, under Belgian law there exists a general obligation to assist persons in danger.
Sijoitus tällä asteikolla kertoo muun muassa siitä, miten paljon sairaalalla on potilaita, jotka eivät voi maksaa hoidostaan, jotka eivät kuulu sosiaaliturvan piiriin ja joiden hoitokustannukset CPAS-keskukset [217] voivat korvata (ks. myös johdanto-osan 187–188 kappale) [218].
As pointed out by the Belgian authorities, under Article 422 ter of the Belgian Criminal Code, this obligation applies in emergency situations, and particularly in medical emergencies of a life-threatening nature.
Vuosina 2007–2013 tämän asteikon kaikki kolme ylintä sijaa kuuluivat kaikista Belgian sairaaloista IRIS-sairaaloille (poikkeuksia olivat Institut Bordet ja HUDERF, jotka ovat erikoissairaaloita).
Hospitals are therefore required to provide assistance in cases of medical emergency, according to their organisation and available expertise.
Samalla ajanjaksolla Brysselin yksityisiä sairaaloita ei sen sijaan löydy edes 20 ylimmältä sijalta, mikä viittaa siihen, että niissä potilaiden keskimääräinen sosioekonominen profiili on paljon parempi kuin IRIS-sairaaloissa.
There is hence no doubt that the Brussels public and private hospitals are obliged to treat patients in emergency situations regardless of their ability to pay.
Vaikka tämän asteikon laadinnassa käytetään muitakin kuin maksukyvyttömiin taikka vakuuttamattomiin potilaisiin liittyviä kriteereitä, se asettaa kuitenkin taas kyseenalaiseksi kantelijoiden väitteen siitä, että Brysselin yksityisillä sairaaloilla olisi velvollisuus hoitaa kaikkia potilaita kaikissa olosuhteissa, ja antaa lisänäyttöä siitä, että todellisuudessa ainoastaan IRIS-sairaaloilla on tällainen velvollisuus.
In a similar vein, the deontology code that applies to doctors explicitly allows them to refuse patients with the exception of emergency situations [192].
Jos Brysselin yksityisiä sairaaloita koskisi tällainen velvollisuus, niiden odottaisi sijoittuvan luokituksessa ylemmäs.
Second, the complainants referred to a judgment by the Brussels Court of First Instance [193], to justify that there is no difference between public hospitals and private hospitals with regard to the treatment of ‘social patients’, whether in an ‘emergency’ or ‘post emergency’ situation.
Taulukko 1
This judgment concerns a very specific case of urgent medical aid which the CPAS have to provide on the basis of Article 57(2) Loi CPAS.
Liittovaltion terveysministeriön laatima asteikko, jossa sairaalat asetetaan järjestykseen niiden potilaiden sosioekonomisen profiilin perusteella (*= IRIS-sairaala, += yksityinen brysseliläinen sairaala)
The Brussels Court of First Instance noted that the urgent medical aid is in fact never provided by the CPAS itself but by specialised medical services and that nothing can justify making a distinction whether this service is public or private.
Ei tietoa
Nevertheless, the Commission notes that the obligation to provide urgent medical aid applies to the CPAS and not to the hospitals who deliver the care.
Kaikista edellä mainituista syistä komissio katsoo, että Mutualités Chrétiennes -järjestön julkaisua ja sen sisältämiä vuotta 2001 kuvaavia tilastoja ei voida pitää näyttönä siitä, että IRIS-sairaaloilla ei olisi yleistä hoitovelvollisuutta tai että Brysselin yksityisillä sairaaloilla olisi vastaava velvollisuus.
In the case at hand, an undocumented migrant was urgently admitted by a Brussels private psychiatric hospital which requested the CPAS to pay for this urgent medical aid due to the migrant's manifest state of poverty.
IRIS-sairaaloille annetulla yleisellä hoitovelvollisuudella varmistetaan, että muiden muassa syvissä talousvaikeuksissa olevat potilaat, poliittiset pakolaiset ja laittomat maahanmuuttajat saavat hoitoa kaikissa olosuhteissa.
The Brussels Court concluded that if a CPAS does not provide the urgent medical aid in a hospital it manages it must pay the costs of care provided by a private hospital where the emergency services due to the urgency had decided to take the patient to a private hospital.
Mikäli tällaiset potilaat eivät kykene maksamaan hoitoaan ja heillä ei ole vakuutusta (sosiaaliturvaa tai yksityistä sairausvakuutusta), CPAS-keskukset kattavat näiden potilaiden kustannukset vain, jos tietyt edellytykset täyttyvät.
This judgment clearly concerns an exceptional situation which derogates from the normal framework for social assistance in which the CPAS relies on its own (public) hospitals.
Tällaisiin korvauksiin sovellettavien sääntöjen vahvistamiseksi IRIS-sairaalat ja 17 Brysselin pääkaupunkialueen 19 CPAS-keskuksesta on tehnyt niin sanottuja monenkeskisiä sosiaalihuollon kotipaikkaa (domicile de secours) koskevia sopimuksia.
In the case at hand, this derogation was due to the fact that the public IRIS-H do not provide psychiatric care which was needed in that case.
Kun kyse on kiireettömästä hoidosta, CPAS-keskukset ohjaavat potilaat IRIS-sairaaloihin ja antavat heidän mukaansa kirjallisen sitoumuksen (niin sanottu réquisitoire) siitä, että CPAS-keskus tulee kattamaan potilaan hoitokustannukset.
Furthermore, the Brussels Court pointed out that ‘if this aid is typically more often provided in an establishment dependent on the relevant CPAS or with which it has concluded an agreement, the person may be admitted to another establishment, owing to the urgency resulting from the situation of the person to be admitted to hospital’.
Jos potilaat esittävät tämän asiakirjan (réquisitoire), IRIS-sairaalat lähettävät laskun suoraan CPAS-keskuksille.
The Brussels Court also noted that if the CPAS concerned (i.e. in the case at hand that of Uccle) had created its own psychiatric hospital or had concluded an agreement with such a hospital, the private hospital in question would not have had to provide care to the undocumented migrant in question but could instead have asked for his transfer to that hospital.
Kiireellisissä tapauksissa tätä menettelyä ei tietenkään voida noudattaa.
Since this was not the case, there was no alternative available and as a result the CPAS was ordered to pay the private hospital for the care provided to the patient.
Sen sijaan CPAS-keskus korvaa kustannukset, jos seuraavat ehdot täyttyvät: i) keskukselle voidaan esittää lääkärintodistus, joka vahvistaa henkilön kiireellisen sairaalan ottamisen tai välittömän hoidon tarpeen, ja ii) CPAS-keskus voi vahvistaa sairaalan sosiaalista selvitystä varten keräämien tietojen pohjalta, että henkilö on vähävarainen.
As a result, all that can be concluded from the Brussels Court judgment cited by the complainants is that in some cases, owing to the urgency, private hospitals may also provide urgent medical aid to undocumented migrants and that the CPAS, where their obligation to provide urgent medical aid is discharged in this specific way, have to pay these private hospitals.
Vaadittujen tietojen keruu on IRIS-sairaaloiden sosiaalipalveluista vastaavien osastojen keskeinen tehtävä (ks. myös johdanto-osan 210–211 kappale) [222].
Therefore, the fact that in a limited number [194] of cases urgent medical aid can be provided by the Brussels private hospitals cannot be interpreted as a general obligation for these hospitals to treat all patients regardless of their ability to pay.
Jos edellä mainitut edellytykset täyttyvät (réquisitoire kiireettömän hoidon osalta ja lääkärintodistus ja sosiaalinen selvitys kiireellisen hoidon osalta), CPAS-keskukset korvaavat IRIS-sairaaloille niiden potilaiden hoitokustannukset, jotka eivät voi maksaa hoitoaan ja joilla ei ole vakuutusta.
Third, with regard to the principle of non-discrimination (mentioned by the complainants, see recital 170) it is clear that no hospital in Belgium is allowed to discriminate based on a patient's wealth (and hence on the pure fact that they are rich or poor) nor on any other personal criterion (e.g. religion or ethnic background).
Tämä ei kuitenkaan vapauta IRIS-sairaaloita kokonaan yleisen hoitovelvollisuuden synnyttämästä rasituksesta.
However, in a non-emergency situation, the non-discrimination principle cannot force hospitals to provide care for free if it is clearly foreseeable that a patient will not be able to pay.
Saadakseen CPAS-keskuksilta korvauksia IRIS-sairaaloiden on kerättävä tiedot sosiaalisia selvityksiä varten (vuonna 2012 ne keräsivät tiedot 25749 tapauksesta).
If these conditions are fulfilled in non-emergency situations, there is an objective justification for hospitals to differentiate by refusing these patients [195].
Tämä on yksi syy siihen, miksi IRIS-sairaalat työllistävät yli kaksi kertaa enemmän sosiaalityöntekijöitä kuin esimerkiksi yliopistolliset sairaalat (ks. johdanto-osan 213 kappale).
As indicated above (see recital 171) the deontology code that applies to Belgian doctors explicitly allows them to refuse patients in non-emergency situations.
CPAS-keskukset eivät kuitenkaan maksa korvauksia niistä kustannuksista, joita IRIS-sairaaloille aiheutuu tietojen keräämisestä sosiaalisiin selvityksiin [223].
A survey of debt counsellors [196] furthermore indicates that doctors and hospitals sometimes refuse patients who had difficulties paying for treatment in the past.
Lisäksi CPAS-keskusten maksusuorituksissa on pidempiä viiveitä (toisinaan yli vuoden viiveitä) kuin mutuelle-järjestöillä ja vakuutusyhtiöillä (molemmat maksavat korvaukset 1–2 kuukauden kuluessa laskun saamisesta).
In this context, it is worth pointing out that hospitals do not per se bluntly refuse patients but request them to pay an advance which can be a deterrent for those who are poor.
Näin ollen IRIS-sairaalat joutuvat ennakkorahoittamaan näitä kustannuksia pidemmälle ajalle kuin ”tavallisten” potilaiden tapauksessa.
There is also anecdotal evidence suggesting that private hospitals sometimes refer patients to a CPAS hospital for treatment [197].
Brysselin CPAS-keskukset olivat 31 päivänä joulukuuta 2010 IRIS-sairaaloille velkaa noin 35 miljoonaa euroa (josta noin 71 prosenttia koski vuoden 2010 laskuja, 12 prosenttia vuoden 2009 laskuja ja suunnilleen 13 prosenttia näitä edeltävien vuosien laskuja).
For these reasons, in 2013 a law was proposed (but not adopted) in the Belgian Senate to exclude the refusal of healthcare provision due to the financial difficulties of patients and which would also prohibit charging advances [198].
IRIS-sairaalat arvioivat, että 2 prosentin vuotuisella nimelliskorolla pitkien maksuviiveiden kustannukset nousivat arviointihetkellä noin 700000 euroon [224].
The non-discrimination principle can hence not be invoked as entrusting all Belgian hospitals (public and private) with an obligation to treat all patients in all circumstances (i.e. outside emergency situations) even if patients cannot pay for the treatment.
Lisäksi on niin, että kaikki ne henkilöt, joilla ilmenee vaikeuksia hoitolaskujen maksamisessa, eivät ole oikeutettuja saamaan tukea CPAS-keskuksilta [225].
From the above, the Commission concludes that it is appropriate to distinguish between emergency and non-emergency situations.
Koska IRIS-sairaaloita sitoo yleinen hoitovelvollisuus, ne hoitavat kuitenkin myös ne potilaat, joista niillä ei ole CPAS-keskuksen sitoumusta maksaa kustannukset.
In emergency situations, public and private hospitals are equally subject to the general obligation (based on the Belgian Criminal Code) to treat patients in a situation of medical emergency.
Tällaisissa tilanteissa IRIS-sairaalat lähettävät laskun potilaille, jotka eivät aina pysty sitä maksamaan.
However, there is no legal basis which obliges or entrusts the private hospitals to treat patients also in non-emergency situations and regardless of their ability to pay.
Tämän seurauksena IRIS-sairaaloilla on paljon enemmän saatavia, joita ei voida periä takaisin, kuin Belgian muilla julkisilla sairaaloilla ja yksityisillä sairaaloilla [226].
Indeed, neither the LCH nor the Criminal Code contain such an obligation and the non-discrimination principle can also not be considered as entrusting such an obligation.
IRIS-sairaalat arvioivat, että vuonna 2010 niiden poistettujen saatavien määrä ylitti Belgian julkisten sairaaloiden keskiarvon noin […] miljoonalla eurolla.
Finally, the obligation to provide urgent medical aid to undocumented migrants applies to the CPAS, not to the hospitals that deliver such care.
Tämän lisäksi on tärkeää asettaa oikeaan yhteyteen BMF-rahoitusbudjetin B8-osasta annettava rahoitus, jota myönnetään sairaaloille, joiden potilaiden sosioekonominen profiili on matala.
The universal care obligation incumbent on the IRIS-H
Tämän rajoitetun liittovaltiollisen rahoituksen tarkoituksena on korvata osa ”sosiaalisiin potilaisiin” liittyvistä kustannuksista (esimerkiksi kustannukset, jotka aiheutuvat siitä, että tällaiset potilaat viipyvät sairaalassa keskimäärin muita potilaita pidempään), mutta se ei ole korvausta yleisen hoitovelvollisuuden täyttämisestä.
In contrast to the private hospitals, however, the IRIS-H are obliged [199] to treat all patients in all circumstances, including in non-emergency situations, regardless of patients' ability to pay and/or their insurance status on the basis of the specific rules applying only to the IRIS-H, namely their bylaws and the IRIS strategic plans as specified below.
B8-osasta annettava rahoitus ei korvaa sosiaalisten potilaiden hoidosta sairaaloille koituvia todellisia kustannuksia (kuten sosiaalisten potilaiden maksamattomia laskuja tai ylimääräisten sosiaalityöntekijöiden tarvetta).
As explained above (see recital 24), the IRIS-H were established by the CPAS to allow the latter to fulfil their task to provide social aid to everyone who needs it.
Sen sijaan sairaaloille jaetaan kiinteämääräinen budjetti (koko Belgian alueella budjetti on suunnilleen 25 miljoonaa euroa vuodessa) sen mukaan, miten sairaalan potilaiden sosioekonominen profiili sijoittuu suhteessa muihin sairaaloihin (ks. johdanto-osan 185 kappale).
The CPAS are obliged to provide such aid (including medical and socio-medical care) to all individuals and families who require it [200].
Koska kyseisen sijoitusasteikon kolme ylintä sijaa ovat IRIS-sairaaloilla, nämä sairaalat saavat myös enemmän B8-osan rahoitusta kuin asteikossa alemmas sijoittuneet sairaalat (kuten Brysselin yksityiset sairaalat).
The CPAS provide their services for free and were created in particular to help the poor and needy.
Syy siihen, miksi sekä julkiset että yksityiset sairaalat voivat periaatteessa saada tätä rahoitusta, on se, että vaikka sairaaloilla ei olisi samanlaista yleistä hoitovelvollisuutta kuin IRIS-sairaaloilla, ne voivat silti vapaasti hoitaa sosiaalisia potilaita.
In this context, Article 5 of the IRIS-H bylaws states:
Sairaalat saattavat menetellä näin, sillä eivät kaikki sosiaaliset potilaat ole maksukyvyttömiä tai vakuuttamattomia.
Without prejudice to the competences of the IRIS umbrella association and the competences of IRIS-Achats [procurement branch] and of any other bodies that the umbrella association might set up pursuant to Article 135 undecies of the Organic Law of 8 July 1976 on Public Social Assistance Centres and in accordance with the laws and regulations, the association shall have the most extensive powers in the exercise of its hospital mission.
Sosiaaliturvan piiriin kuuluviin sosiaalisiin potilaisiin sovelletaan itse asiassa usein alempia hintoja, ja INAMI maksaa hoidosta tavallista suuremman osuuden, mikä pienentää sairaalan taloudellista riskiä.
It shall exercise that mission with a view, firstly, to providing quality medical care at optimum cost for everyone, irrespective of their income, insurability, origins and philosophical beliefs, and, secondly, to establishing a sustainable financial equilibrium for the association’ [201].
Lisäksi on huomattava, että Belgian jokainen CPAS-keskus ei ole päättänyt perustaa omaa sairaalaa.
Likewise, the introduction to the IRIS strategic plan 1996-2001 mentions:
Näin ollen CPAS-keskukset saattavat turvautua yksityisiin sairaaloihin täyttääkseen sosiaaliavun antamisvelvoitteensa.
‘In order to fulfil its social task at any moment, the public hospitals of the IRIS network will offer a range of services guaranteeing to everyone the best quality care at generally acceptable financial conditions for all and will be accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological convictions’ [202].(177) That same introduction continues:
Tällaisissa tilanteissa yksityinen sairaala hoitaisi luonnollisesti suuren määrän sosiaalisia potilaita ja voisi myös saada BMF-rahastosta maksettavaa B8-osan rahoitusta.
‘The primary objective of the IRIS plan is to maintain a reinforced public hospital network in Brussels that is accessible to all patients, regardless of their income, their insurability, their origins and their ideological and philosophical convictions’ [203].(178) In another section of this plan it is noted that the IRIS patient charter guarantees:
Brysselin pääkaupunkialueella CPAS-keskukset voivat kuitenkin hyödyntää julkisia IRIS-sairaaloita, mikä selittää sen, että Brysselin yksityisissä sairaaloissa potilaiden keskimääräinen sosioekonominen profiili on johdanto-osan 185 kappaleen asteikossa paljon korkeampi kuin IRIS-sairaaloissa.
‘access for all patients, without distinction as to their origins, income, philosophical and ideological convictions, their situation of insurability’ [204].(179) Furthermore, the IRIS strategic plan 1996-2001 has a subsection 2.5.4 entitled ‘Prise en charge et traitement de toute personne se présentant dans un des hôpitaux du réseau iris’ which contains the following statements:
Kaikista näistä syistä BMF-rahoitusbudjetin B8-osan rahoitusta ei voida tulkita osoitukseksi siitä, että kaikilla Belgian sairaaloilla olisi yleinen hoitovelvollisuus.
‘Public hospitals [i.e. the IRIS-H] have the basic aim of providing a social medicine; it requires them to meet the requirements of social missions, and this even if this function is not recognised in the legislative and regulatory framework governing the hospital sector.
Päätelmät IRIS-sairaaloiden yleisestä hoitovelvollisuudesta
The role of the public hospitals is to admit and treat all patients irrespective of their origins, circumstances, cultures, beliefs and pathologies.
Edellä todetun perusteella komissio tekee päätelmän, että yleinen hoitovelvollisuus koskee ainoastaan IRIS-sairaaloita, velvollisuus on annettu ja määritelty selkeästi IRIS-sairaaloiden ohjesäännöissä ja IRIS-verkoston strategisissa suunnitelmissa CPAS-lain vaatimusten mukaisesti (ks. johdanto-osan 29–30 kappale) ja velvollisuus käy ilmi myös asteikosta, jossa sairaalat asetetaan järjestykseen niiden sosioekonomisen potilasprofiilin perusteella (ks. johdanto-osan 185 kappale).
Hence, since they are public, our hospitals must adhere to the principles of universality, equality, continuity and change.
Tällä velvollisuudella varmistetaan, että vähävaraiset henkilöt saavat Brysselin pääkaupunkialueella asianmukaista sairaanhoitoa, vaikka he eivät kykenisi maksamaan hoidostaan, myös muissa kuin hätätilanteissa.
The universality principle requires that all patients be admitted, whoever they may be.
Tällä tavoin IRIS-sairaalat tarjoavat sosiaali- ja terveydenhuoltoa, joka vastaa paikallisen väestön tarpeisiin.
The hospital must therefore provide treatment at the highest possible level in order to be able to meet the needs of all.
Kuten johdanto-osan edellisessä kappaleessa selostettiin, vain osa tämän velvollisuuden synnyttämästä rasitteesta katetaan suoraan (esimerkiksi CPAS-keskusten maksamina hoitokustannusten korvauksina).
The equality principle, a constitutional right, requires that everyone be admitted without any discrimination.
Jäljelle jäävä osa rasitteesta katetaan näin ollen tässä päätöksessä tarkasteltavalla alijäämän korvausmekanismilla.
From the above it is clear that patients' ability to pay and their insurance status are not considered when admitting patients to the IRIS-H so that access to healthcare is guaranteed for all including in non-emergency situations.
Velvollisuus tarjota kattava valikoima perussairaalapalveluja useissa toimipaikoissa
Several elements in the IRIS 1996-2001 strategic plan also demonstrate the social nature of the hospital care provided by the IRIS-H (e.g. ‘to continue the dispensation of medicine devoid of any market logic’ [206]) and the strong desire to offer quality care to all layers of the Brussels population, in particular to the poorest ones [207].
Belgian viranomaiset katsovat, että IRIS-sairaaloilla on lisäksi erityinen velvollisuus tarjota kattava valikoima perussairaalapalveluja useissa toimipaikoissa Brysselin pääkaupunkialueella.
The IRIS strategic plan covering the period 2002-2014 repeats some of the key principles (access for all patients, increasing accessibility for the poor) among others by quoting Article 5 of the IRIS-H bylaws [208] (see also recital 175) and the primary objective of the IRIS strategic plan for the period 1996-2001 [209] (see recital 177), and by also referring to the IRIS patient charter [210] (see recital 178) and adds:
Kantelijoiden mukaan ei kuitenkaan ole selvää, mitä velvollisuus tarjota kattavaa perussairaalahoitoa ”useissa toimipaikoissa” sisältää tai missä määrin velvollisuudesta aiheutuu IRIS-sairaaloille lisärasitteita.
‘The public services are to be defined on the basis of three fundamental principles, universality, equality and continuity.
Kantelijat eivät kuitenkaan väitä, että Brysselin yksityisillä sairaaloilla olisi tällaista velvollisuutta.
This ranking among others reflects the proportion of patients who cannot pay and are not covered by the social security and for which the CPAS [217] can reimburse the costs of treatment (see also recitals 187-188) [218].
Erityisesti IRIS-verkoston vuosien 1996–2001 strategisen suunnitelman rakenneuudistuksen pääperiaatteita koskevassa osassa todetaan seuraavaa:
For the period 2007-2013 and for Belgium as a whole, this ranking's top three positions are occupied entirely by the IRIS-H (Institut Bordet and HUDERF being the exceptions due to their specialised nature).
”Sairaalatoiminta pidetään hajautettuna ja tarjotaan kattavat avohoitopalvelut.
For the same period, the Brussels private hospitals on the other hand are not even part of the top 20 positions, which indicates that the average socioeconomic profile of their patients is significantly better than that of the IRIS-H.
Toimintaa jatketaan nykyisissä yhdeksässä toimipaikassa” [231] [232]. […]
Even though the criteria used to draw up this ranking do not only concern patients who cannot pay or who are uninsured, it does further put into doubt the complainant's claim that the Brussels private hospitals have an obligation to treat all patients in all circumstances and is further evidence that instead only the IRIS-H have such an obligation.
Vuosien 2002–2014 strategisessa suunnitelmassa todetaan lisäksi seuraavaa:
Indeed, if such an obligation applied to the Brussels private hospitals one could expect them to rank higher in the classification.
”IRIS-sairaalat noudattavat potilaskeskeisen organisaation periaatetta ja ovat osa julkista verkostoa, jossa laitokset pyrkivät yhteistyössä varmistamaan lähi- ja erikoishoidon saatavuuden” [236].(197) Strategisessa suunnitelmassa todetaan lähihoidosta lisäksi seuraavaa:
Table 1
”Kun otetaan huomioon IRIS-sairaaloiden toimipaikkojen maantieteellinen sijoittuminen ja sairaaloiden merkittävä vaikutus koko väestön – ja hätää kärsivien ihmisten – terveyteen, sairaaloiden ensisijaisena tavoitteena on varmistaa, että kussakin toimipaikassa tarjotaan laadukasta lähisairaanhoitoa, joka toimii tehokkaasti ja on kaikkien saatavilla.