natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Fourth, if further investigation confirmed that at least one of the conditions for exemption from notification pursuant to Regulation (EEC) No 1191/69 was not met and an assessment under Regulation (EC) No 1370/2007 had to be conducted, the Commission had doubts whether the conditions of that Regulation were complied with in the present case.
Neljänneksi komissio epäilee, että jos myöhemmissä tutkimuksissa kävisi ilmi, että vähintään yksi asetuksessa (ETY) N:o 1191/69 tarkoitetuista ilmoitusvelvollisuudesta vapauttamista koskevista perusteista ei täyty ja asiasta olisi tehtävä asetuksessa (EY) N:o 1370/2007 tarkoitettu arviointi, asetuksen edellytykset eivät täyty tässä asiassa.
In any event, regardless of the legal basis applied, the Commission had doubts whether the compensation ordered by the Council of State excluded the possibility of overcompensation.
Joka tapauksessa komissio epäilee sovelletusta oikeusperustasta riippumatta sitä, että Consiglio di Staton määräämä hyvitys sulkisi pois liiallisen hyvityksen mahdollisuuden.
COMMENTS FROM ITALY
ITALIAN ESITTÄMÄT HUOMAUTUKSET
In their submissions, the Italian authorities considered that the notified measure constituted state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty, specifically because it did not satisfy all the conditions laid down by the European Court of Justice in its Altmark judgment.
Italian viranomaiset katsovat lähettämissään asiakirjoissa, että ilmoitettu toimenpide on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea erityisesti, koska se ei täytä kaikkia Euroopan unionin tuomioistuimen Altmark-tuomiossa asettamia perusteita.
The Italian authorities also considered that the compensation awarded by the Council of State neither complied with Regulation (EEC) No 1191/69 nor with Regulation (EC) No 1370/2007.
Lisäksi Italian viranomaisten mukaan Consiglio di Staton myöntämä hyvitys ei ollut asetuksen (ETY) N:o 1191/69 eikä asetuksen (EY) N:o 1370/2007 mukainen.
The Italian authorities stressed that neither a unilateral nor a contractual imposition of public service obligations existed for inter-regional bus services during the period under review.
Italian viranomaiset korostivat, että tarkasteltavana olevalla jaksolla alueiden välisessä linja-autoliikenteessä ei ollut asetettu yksipuolisia eikä sopimusjärjestelyyn perustuvia julkisen palvelun velvoitteita. Viranomaisten ja henkilöliikenteen palveluja tarjoavien yksityisten yritysten välistä suhdetta säänneltiin juridisilla välineillä eli monenlaisilla yksipuolisesti myönnetyillä toimiluvilla.
The legal instruments governing the relationship between the public authority and private companies operating passenger transport services were unilateral concessions on the basis of which the public authority transferred to a private body its own legal right to carry out transport services for undifferentiated customers, originally assigned to the State under Law 1822/39.
Niiden perusteella viranomaiset siirsivät yrityksille oman, Italian oikeusjärjestyksessä laissa nro 1822/39 valtiolle annetun lainmukaisen oikeutensa tarjota kaikille kuluttajille tarkoitettuja liikennepalveluja.
The Italian authorities further recalled that the concession specifications issued by the Ministry at the request of the company clearly stated that the service was operated entirely at the operating company’s own risk, except for the guarantee of exclusive rights which existed during the period under review.
Italian viranomaiset totesivat myös, että yrityksen pyynnöstä annetuissa toimilupia koskevissa ministeriön eritelmissä mainittiin selkeästi, että yrityksen oli tarkoitus tarjota palvelu täysin omalla riskillään lukuun ottamatta tarkasteltavana olevalla jaksolla sovelletun yksinoikeuden takaamista.
Operating the service gave rise to no right to receive any kind of subsidy or compensation.
Palvelujen tarjoaminen ei merkinnyt oikeutta minkäänlaiseen valtiontukeen tai korvaukseen.
Such concessions were of a temporary nature and renewed each year at the company’s request.
Toimiluvat olivat väliaikaisia, ja ne uusittiin vuosittain yrityksen pyynnöstä.
The licences were subject to various changes from one year to the next with regard to routes, stopping points, numbers of departures, etc., in light of specific requests made by the companies.
Niitä muutettiin vuosikohtaisesti reittien, pysähdyspaikkojen, vuorojen määrän ym. suhteen yritysten esittämien pyyntöjen mukaisesti.
Regarding the cap on fares described in the opening decision and existing until 2001, the Italian authorities noted that this cap applied throughout Italy and not just in one specific geographical location.
Vuoteen 2001 asti sovellettiin enimmäistariffia, joka mainitaan menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä, mutta se oli Italian viranomaisten mukaan käytössä kaikkialla Italian alueella, ei vain tietyllä maantieteellisellä alueella.
They also noted that, according to Article 2(5) of Regulation (EEC) No 1191/69, this was a measure of price policy, but did not constitute a tariff obligation subject to mandatory compensation within the meaning of that Regulation.
Viranomaiset totesivat lisäksi, että kyseessä oli asetuksen (ETY) N:o 1191/69 2 kohdan 5 kohdan mukainen hintapoliittinen toimenpide, mutta ei asetuksessa tarkoitettu hintavelvoite, josta maksetaan pakollinen hyvitys.
Furthermore, according to the Italian authorities, as of July 1992 [19], unilateral public service impositions for inter-regional bus services were not even allowed under Regulation (EEC) No 1191/69.
Lisäksi Italian viranomaisten mukaan heinäkuusta 1992 [19] julkisen palvelun velvoitteiden yksipuolinen asettaminen alueiden väliselle linja-autoliikenteelle ei ollut edes sallittua asetuksen (ETY) N:o 1191/69 nojalla.
Article 1(5) of that Regulation allows unilateral impositions only for urban, suburban and regional services.
Kyseisen asetuksen 1 kohdan 5 kohdassa sallitaan ainoastaan kaupunkien tai esikaupunkien henkilöliikennettä tai alueellista liikennettä koskevat yksipuoliset velvoitteet.
In any event, the Italian authorities noted that Simet never applied for the termination of public service obligations as required by Article 4 of Regulation (EEC) No 1191/69, which it considers a prerequisite for maintaining that the obligations in question existed.
Joka tapauksessa Italian viranomaiset mainitsivat, ettei Simet ole koskaan hakenut julkisen palvelun velvoitteen lakkauttamista asetuksen (ETY) N:o 1191/69 4 artiklassa säädetyllä tavalla, vaikka se pitää tätä osoituksena siitä, että kyseiset velvoitteet olivat olemassa.
Simet’s 1999 request addressed to the Ministry [20] was a generic request for compensation for public service obligations allegedly imposed by the concessions issued from 1987 onwards.
Simetin vuonna 1999 ministeriölle osoittama pyyntö [20] oli yleinen hyvityspyyntö julkisen palvelun velvoitteista, jotka oli Simetin mukaan asetettu toimilupien kautta vuodesta 1987 alkaen.
The Italian authorities pointed out that that request did not indicate which public service obligations were to be terminated to ensure appropriate profitability of the inter-regional scheduled bus services.
Italian viranomaiset ilmoittivat, ettei pyynnössä mainittu, mitkä julkisen palvelun velvoitteet piti lakkauttaa, jotta voitiin varmistaa alueiden välisen linjaliikenteen riittävä tuottavuus.
Consequently, the Italian authorities concluded that Simet had not shown that it took responsibility for public service obligations (as defined in Article 2(2) of Regulation (EEC) No 1191/69) and had, in particular, not shown to which specific and precise obligations to operate or to carry, and to which fare obligations, it had been subject.
Tämän vuoksi Italian viranomaiset totesivat, ettei Simet ollut osoittanut ottaneensa vastuulleen (asetuksen (ETY) N:o 1191/69 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja) julkisen palvelun velvoitteita, ja erityisesti, ettei Simet ollut osoittanut tarkasti ja selkeästi, mitä kuljetus-, liikenne- ja hintavelvoitteita siihen oli kohdistettu.
According to Italy, Simet had demonstrated only that it carried out various universal transport services on the basis of state concessions granted by the responsible authorities, issued at the company’s request.
Viranomaisten mukaan Simet oli ainoastaan osoittanut, että se oli tarjonnut erilaisia yleisiä liikennepalveluja toimivaltaisten viranomaisten sen hakemuksesta myöntämien valtiollisten toimilupien perusteella.
The entrusting of universal transport services to Simet did not in itself show that Simet took on any public service obligation within the meaning of Regulation (EEC) No 1191/69.
Yleisten liikennepalvelujen osoittaminen Simetille ei sinänsä osoita, että Simet olisi ottanut hoitaakseen asetuksessa (ETY) N:o 1191/69 tarkoitettuja julkisen palvelun velvoitteita.
The Italian authorities further noted that, for the largest part of the period under review (1987-2001), Simet did not implement proper accounting separation as required by Article 1(5) of Regulation (EEC) No 1191/69 [21].
Italian viranomaiset mainitsevat, että suurimpana osana tarkasteltavana olevasta jaksosta Simetillä ei ollut asetuksen (ETY) N:o 1191/69 1 artiklan 5 kohdassa säädettyä erillistä kirjanpitoa [21]. Näin ollen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä johtuvia nettomääräisiä lisäkustannuksia ei ollut mahdollista laskea.
It was therefore not possible to calculate the additional net costs resulting from the fulfilment of the public service obligations, which meant that the conditions as laid down in Article 10 of Regulation (EEC) No 1191/69 were not met.
Myöskään asetuksen (ETY) N:o 1191/69 10 artiklassa vahvistetut edellytykset eivät täyty.
Finally, the Italian authorities pointed out that the Ministry did not establish any compensation amounts in advance, as required by Article 13 of Regulation (EEC) No 1191/69, since it did not impose any public service obligations on Simet.
Italian viranomaiset huomauttavat myös, että toimivaltainen ministeriö ei vahvistanut hyvityksen määrää etukäteen, kuten asetuksen (ETY) N:o 1191/69 13 artiklassa edellytetään, koska Simetille ei ollut asetettu julkisen palvelun velvoitetta.
In the present case, the compensation owed to Simet had been exclusively calculated on the basis of an ex post assessment.
Simetille maksettava hyvitys laskettiin vasta jälkikäteen tehdyn arvion perusteella.
The Italian authorities considered that an assessment under Regulation (EC) No 1370/2007 raised largely the same issues as an assessment under Regulation (EEC) No 1191/69 (including absence of a clearly defined public service obligations, absence of the objective compensation parameters decided in advance, absence of account separation, etc.) With regard to the concept of ‘reasonable profit’, as set out in the Annex to Regulation (EC) No 1370/2007, the Italian authorities considered the rate of return proposed by Simet in the initial report to be inflated for a situation where compensation was determined ex post and eliminated the risk of unforeseen costs/losses.
Italian viranomaiset katsovat, että asetuksen (EY) N:o 1370/2007 mukaisesti tehty arvio tuo esiin pitkälti samat kysymykset kuin asetuksen (ETY) N:o 1191/69 mukaisesti tehty arvio (julkisen palvelun velvoitteita ei ole määritelty tarkasti, hyvityksen laskemiselle ei ole ennalta määriteltyjä objektiivisia parametreja, kirjanpito ei ole erillistä ym.). Italian viranomaiset toteavat asetuksen (EY) N:o 1370/2007 liitteessä vahvistetusta ”kohtuullisen voiton” käsitteestä, että Simetin alkuperäisessä kertomuksessa ilmoittama tuotto on yliarvioitu jälkikäteen määritettyä hyvitystä varten ja poistaa ennakoimattomien kustannusten/tappioiden riskin.
The Italian authorities fully endorsed the findings of the minority report, which concluded that the amount of the compensation could not be calculated.
Italian viranomaiset tukivat täysin määrävähemmistön kertomusta, jonka mukaan hyvityksen laskeminen ei ollut mahdollista.
At the same time, they considered that the majority report contained certain material and methodological errors.
Samaan aikaan ne katsoivat, että määräenemmistön kertomus sisälsi joitakin sisältö- ja menetelmävirheitä.
For example, the Italian authorities doubted the appropriateness of the assumption-based method used in that report for estimating the net operating costs of the alleged public service obligations.
Italian viranomaiset epäilivät erityisesti kertomuksessa julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä johtuvien nettomääräisten kustannusten arviointiin käytetyn, oletuksiin perustuvan menetelmän asianmukaisuutta.
They also contested the fact that that report:
Tämän vuoksi ne vastustavat sitä, että
does not limit the sum of capital employed to the capital attributable to the public service obligations, but takes the entire capital employed for the purposes of calculating the compensation; that is, the capital used for other business activities of the company, such as travel agencies, international services, bus hire with driver, is not excluded from those calculations;
kertomuksessa ei rajoiteta pääomaa julkisen palvelun velvoitteista johtuvaan määrään, vaan perusteena hyvitystä laskettaessa pidetään koko pääomaa. Toisin sanoen yrityksen muihin toimintoihin (matkatoimistot, kansainväliset palvelut, linja-auton vuokraus kuljettajan kanssa) käyttämää pääomaa ei ole poistettu laskelmista;
includes a risk premium going beyond 100 basis points when determining the required return on capital; this does not appear appropriate for a compensation calculated ex post; and
kertomukseen sisältyy yli 100 peruspisteen riskipreemio määritettäessä pääomasta odotettua tuottoa, Tämä ei vaikuta asianmukaiselta, sillä hyvitys on laskettu jälkikäteen;
does not properly calculate the interest related to the fact that compensation amounts were not paid in the years for which they were determined.
kertomuksessa ei lasketa riittävän tarkasti korkoa sen suhteen, että hyvityksen määriä ei maksettu niinä vuosina, joilta ne määriteltiin.
The experts appointed by the Council of State applied legal interest on amounts totally re-valued in 2012 and not on the original amounts, as would have been appropriate.
Consiglio di Staton nimeämät asiantuntijat sovelsivat lakisääteistä korkoa määriin, jotka arvioitiin kokonaan uudestaan vuonna 2012, eikä alkuperäisiin määriin, kuten olisi pitänyt.
The only third party to submit observations in response to the opening decision was Simet, the potential beneficiary of the notified measure.
Ainoa kolmas osapuoli, joka esitti huomautuksia menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä, oli Simet eli ilmoitetun toimenpiteen mahdollinen edunsaaja.
In its submissions, Simet disagreed with the preliminary positions taken by the Commission in the opening decision.
Simet esitti kommenteissaan eriävän mielipiteensä näkemyksistä, jotka komissio esitti menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä.
To substantiate its claim that obligations were imposed on it, Simet submitted the concessions awarded to it for the routes covered by the court proceedings.
Simet esitti sille annetut toimiluvat niistä reiteistä, jotka olivat oikeuskäsittelyn kohteina, tueksi omalle näkemykselleen, jonka mukaan sille oli asetettu velvoitteita.
Those concessions also required the company to report all interruptions, accidents and changes to the service and contained obligations to issue tickets for the transportation of passengers, luggage and agricultural packages and to keep the relevant records for five years.
Toimilupien mukaan yrityksen on ilmoitettava kaikentyyppisistä keskeytyksistä, erityistilanteista ja palvelujen tarjoamisen ehdoissa tapahtuneista muutoksista. Niiden mukaan yrityksellä on velvollisuus kirjoittaa lippuja henkilöliikenteeseen, matkatavarakuljetuksiin ja maatalouslähetyksiin sekä säilyttää niitä koskevat tiedot viiden vuoden ajan.
Also, Simet had to obtain prior authorisation from the Ministry’s Provincial Motor Vehicle Offices concerning the type and characteristics of buses to be used for services covered by concessions as well as for providing other services.
Simetin piti myös saada asiasta vastaavan ministeriön alaiselta alueelliselta ajoneuvorekisteritoimistolta niiden linja-autojen tyyppien ja ominaisuuksien ennakkohyväksyntä, joita käytettiin toimilupien alaisiin sekä muihin palveluihin.
Simet also submitted what it claimed were full or partial refusals of the Ministry to grant changes to the details of the services provided by it.
Simet esitti myös asiakirjat, joissa ministeriö sen mukaan hylkäsi osittain tai kokonaan Simetin esittämät pyynnöt muuttaa tarjoamiensa palvelujen ehtoja.
For the period under review, Simet submitted (partial) refusals with respect to [22]:
Erityisesti Simet esitti tarkasteltavana olevalta ajanjaksolta [22] seuraavat (osittaiset) hylkäykset:
applications to operate new stops in addition to those of its existing scheduled services on the Rossano-Naples link (1992), on the Cariati-Milan link (1995), on the Cosenza-Florence link (1999), on the Cosenza-Florence and Cosenza-Pisa link (2000), and on the San Giovanni-Milan link (2003);
hakemus ottaa käyttöön uusia pysähtymispaikkoja jo olemassa olevien lisäksi reitillä Rossano–Napoli (1992), reitillä Cariati–Milano (1995), reitillä Cosenza–Firenze (1999), reitillä Cosenza–Firenze ja reitillä Cosenza–Pisa (2000) sekä reitillä San Giovanni–Milano (2003);
an application for authorisation to operate new scheduled services on the Cosenza-Naples link (2000).
hakemus uuden linjaliikenteen harjoittamista varten reitillä Cosenza–Napoli (2000).
Simet considers that these refusals demonstrate the unilateral nature of the imposition of public service obligations by the Italian authorities.
Simet katsoo, että hakemusten hylkäykset osoittavat, että Italian viranomaiset asettivat julkisen palvelun velvoitteet yksipuolisesti.
Simet further claims that the authorities did not allow for the ‘optimisation’ of transport links through expansion and diversification of supply.
Se toteaa myös, etteivät viranomaiset sallineet liikennepalveluiden optimointia niiden laajentamisen ja monipuolistamisen kautta.
Transport links have in fact been ‘frozen’ and, therefore, remained tied to ministerial decisions, although formally classified as ‘business activity’.
Yrityksen liikennöimät reitit oli ”jäädytetty” ja sidottu ministeriön päätöksiin, vaikka ne virallisesti luokiteltiinkin ”liiketoiminnaksi”.
The Ministry’s circular No A/7302 of 3 July 1992 stipulated that for that year the fare should be increased by 6,1 % for bus lines under state responsibility.
Heinäkuun 3 päivänä 1992 päivätyn ministeriön kiertokirjeen A/7302 mukaan valtion toimivaltaan kuuluvan linja-autoliikenteen tariffien korotus kyseisenä vuonna on 6,1 prosenttia.
According to Simet, this circular, by which the Ministry authorised fare increases merely to align them with ISTAT figures, confirms that it was impossible for the company to charge the fares it thought appropriate on its own initiative.
Simetin mukaan ministeriö antoi luvan tariffien korottamiseen ainoastaan Istatin tietojen mukauttamiseksi, mikä osoittaa, että yrityksen oli mahdotonta käyttää itsenäisesti soveltuvimpina pitämiään tariffeja.
Simet further notes that the Ministry’s circular No 3/02 of 5 April 2002, which lays down how the fares should be converted from lire to euros, states (in point (2) that the fares in question are ‘regulated fares and prices’.
Lisäksi Simet esittää, että ministeriö vahvisti 5 päivänä huhtikuuta 2002 päivätyn kiertokirjeen 3/02 2 kohdassa, joka koskee tariffien muuntamista liiroista euroihin, että kyseiset tariffit olivat säänneltyjä.
By being obliged to charge the fares imposed upon it, Simet claims it was prevented from implementing pricing policies that would usually be practised by an undertaking in a modern, free and competitive market.
Simet katsoo, että koska sen oli sovellettava sille määrättyjä tariffeja, se ei kyennyt noudattamaan hintapolitiikkaa, jota nykyaikaisilla, vapailla ja kilpailluilla markkinoilla toimiva yritys tavallisesti noudattaa.
On the one hand, Simet stresses that the level of the fares imposed by the Ministry (equivalence to the second-class rail fares charged by Ferrovie dello Stato) were so low that the company was unable to cover the costs of operating the bus services.
Toisaalta ministeriön asettama tariffi (joka vastasi Ferrovie dello Staton toisen luokan junalipun tariffia) oli niin alhainen, ettei yritys pystynyt kattamaan linja-autoliikennepalvelujen toimintakustannuksia.
On the other hand, these measures have enabled the state to provide unjustified support to its rail company, Ferrovie dello Stato, since concession holders of inter-regional bus service such as Simet were prevented from applying fares lower than the fares charged by that company for a second-class ticket with express train supplement.
Toisaalta valtio saattoi tarjota Ferrovie dello Statolle perusteetonta tukea, koska alueiden välisen linja-autoliikenteen toimiluvan haltijaa estettiin soveltamasta alhaisempaa tariffia kuin Ferrovie dello Staton toisen luokan junalippu korotettuna pikajunan lisämaksulla.
Ferrovie dello Stato was further favoured by the fact that subsidies were refused to Simet and other companies providing similar services.
Ferrovie della Statoa suosittiin myös myöhemmin, kun Simetiltä ja muilta vastaavia palveluja tarjoavilta yrityksiltä evättiin valtiontuki.
In light of the above, Simet considers that the concessions issued by the Ministry and subsequent decisions rejecting the requests for changes to the routes show that those concessions fulfil the criteria of a service contract within the meaning of Article 14 of Regulation (EEC) No 1191/69 in providing for obligations with respect to routes, stops, fares, free carriage of ordinary letters for the postal services and of other mail against payment of the fee laid down by the provisions governing such carriage.
Simet katsoo edellä esitetyn perusteella, että ministeriön myöntämät toimiluvat ja myöhemmin tehdyt päätökset kieltää reittejä koskevien muutosten tekeminen osoittavat, että toimiluvat täyttävät asetuksen (ETY) N:o 1191/69 14 artiklassa tarkoitetun palveluja koskevan sopimuksen perusteet. Niissä vahvistetaan velvoitteita, jotka koskevat reittejä, pysähtymispaikkoja, tariffeja sekä tavanomaisten postilähetysten kuljettamista ilmaiseksi ja muiden lähetysten kuljettamista maksua vastaan tämäntyyppistä liikennettä koskevien säännösten mukaisesti.
Even assuming Regulation (EEC) No 1191/69 did not provide for any right to compensation for holders of inter-regional concessions, as argued by the Ministry, Simet contends that this would mean that the service had been liberalised and, as such, the administration could not impose any obligations, in particular those concerning fares, on the undertaking.
Simet toteaa, että vaikka oletettaisiin, ettei asetuksessa (ETY) N:o 1191/69 säädetä alueiden välisiä palveluja tarjoavien toimiluvan haltijoiden hyvitysoikeudesta, kuten ministeriö katsoo, tämä tarkoittaisi, että palvelu olisi vapautettua. Tällöin hallintoviranomaisilla ei olisi ollut oikeutta asettaa yritykselle velvoitteita, varsinkaan tariffien suhteen.
Simet therefore considers that the Ministry acted in breach of the law and that under national law (i.e. Article 35 of Legislative Decree No 80/1998 applied by the Council of State) compensation for damages is due.
Simet katsoo tämän vuoksi, että ministeriö on rikkonut lakia ja että kansallisen lainsäädännön mukaan (Consiglio di Staton täytäntöönpaneman asetuksen 80/1998 35 §) sen on maksettava vahingonkorvaus.
For Simet, what is at stake is not a case of the type governed by Regulation (EEC) No 1191/69, but a dispute over damages.
Simetin mukaan kyseessä ei ole tavallisesti asetuksen (ETY) N:o 1191/69 soveltamisalaan kuuluva tapaus, vaan vahingonkorvausta koskeva riita-asia.
Simet notes that judgment 1405/2010 recognised Simet’s entitlement to damages under Article 35 of Legislative Decree No 80/1998 to compensate for the harm caused by the Ministry’s unlawful decisions refusing to abolish the public service obligations imposed on Simet.
Se toteaa, että tuomiossa 1405/2010 tunnustetaan sen oikeus vahingonkorvaukseen asetuksen 80/1998 35 §:n mukaisesti, jotta voidaan korvata vahinko, joka sille on aiheutunut ministeriön säätöjenvastaisista päätöksistä kieltää julkisen palvelun velvoitteiden lakkauttaminen.