natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Thus, once the ICI exemption measure is considered unlawful and incompatible aid, it must in principle be recovered in order to re-establish the situation that existed on the market prior to the granting of the aid.
Koska vapautus entisestä kunnallisesta kiinteistöverosta (ICI) on katsottava sääntöjenvastaiseksi ja sisämarkkinoille soveltumattomaksi tueksi, tuen määrä on tämän vuoksi periaatteessa perittävä takaisin, jotta voidaan palauttaa ennen tuen myöntämistä vallinnut tilanne.
However, Regulation (EC) No 659/99 imposes limits on ordering recovery.
Asetuksessa (EY) N:o 659/99 kuitenkin asetetaan takaisinperinnälle rajat.
For example, Article 14(1) provides that ‘the Commission shall not require recovery of the aid if this would be contrary to a general principle of Community law’ such as the protection of legitimate expectation.
Erityisesti sen 14 artiklan 1 kohdan mukaan ”komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista”, esimerkiksi luottamuksensuojan vastaista.
The Court of Justice has also recognised one exception to the obligation for a Member State to implement a recovery decision addressed to it, namely the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible for the Member State to execute the decision properly [77].
Unionin tuomioistuin on myös myöntänyt jäsenvaltiolle yhden poikkeuksen velvoitteesta panna täytäntöön sille osoitettu takaisinperimispäätös poikkeuksellisissa olosuhteissa, joiden vuoksi päätöksen asianmukainen täytäntöönpano on täydellisen mahdotonta [77].
Since these exceptions were raised by the Italian authorities in the context of the formal investigation, the Commission must examine whether they apply to the present case in order to determine if recovery is required.
Koska Italian viranomaiset vetosivat muodollisen tutkintamenettelyn yhteydessä tällaisiin poikkeuksellisiin olosuhteisiin, komission on tarkasteltava, voidaanko niitä soveltaa tässä tapauksessa sen määrittelemiseksi, onko takaisinperintä tarpeen.
The case law of the Court of Justice and the Commission's own decision-making practice have established that an order to recover aid would infringe a general principle of Union law if, as a result of the Commission's actions, a legitimate expectation exists on the part of the recipient of a measure that the aid has been granted in accordance with Union law.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ja komission päätöskäytännön mukaan takaisinperintää koskeva vaatimus on unionin lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastainen, jos komission toiminta on herättänyt tuensaajassa perustellun luottamuksen siihen, että kyseinen tuki on myönnetty EU:n lainsäädännön mukaisesti.
The Court has repeatedly held that the right to rely on the principle of the protection of legitimate expectation extends to any person in a situation where an authority of the Union has caused him or her to have justified expectations.
Tuomioistuin on toistuvasti vahvistanut, että mahdollisuus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen on kaikilla henkilöillä, joille EU:n toimielimen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia.
However, a person may not plead legitimate expectation unless he or she has been given precise assurances by the administrative body [78].
Henkilö ei kuitenkaan voi vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, jos hallintoviranomaiset eivät ole antaneet hänelle asiassa täsmällisiä lupauksia [78].
In the present case, the Italian authorities and the 78 interested parties have essentially invoked the existence of legitimate expectation based on the Commission's reply to a parliamentary written question of 2009 [79].
Tässä tapauksessa Italian viranomaiset ja 78 asianomaista ovat vedonneet luottamuksensuojaan Euroopan parlamentin jäsenen kirjalliseen kysymykseen vuonna 2009 annetun vastauksen perusteella [79].
In its reply, the Commission declared that it had ‘carried out a preliminary assessment and considered that there was no ground to proceed further, since it appears that the ICI tax regime is not liable to put ecclesiastic institutions in an advantageous competitive position’.
Siinä komissio toteaa tehneensä alustavan arvion ja katsoneensa, etteivät lisäselvitykset olleet perusteltuja, koska oli epätodennäköistä, että ICI-järjestelmä asettaisi kirkolliset laitokset edulliseen kilpailuasemaan.
The Commission maintains that this reply did not given rise to any legitimate expectation, for the following reasons.
Komissio on seuraavassa esitettävistä syistä sitä mieltä, ettei vastauksen olisi pitänyt aiheuttaa perusteltua luottamusta.
First, the Commission’s statement was merely the result of a ‘preliminary assessment’; the Commission did not state that it had taken a decision, but only that it considered that there was no ground to proceed further.
Ensinnäkin komissio mainitsi esittävänsä näkemyksensä vain alustavan arvion perusteella. Komissio ei esittänyt tehneensä päätöstä, vaan vain katsovansa, ettei lisäselvityksille ollut tarvetta.
Second, the Commission indicated tentatively that it appeared that the ICI exemption was not likely to confer any advantage on ecclesiastical institutions.
Toiseksi komissio ilmaisi epäilevin sanakääntein olevansa sitä mieltä, ettei poikkeus ICI-verosta todennäköisesti aiheuttaisi etua kirkollisille laitoksille.
Third, the question and the reply referred only to ecclesiastical institutions, which are a subcategory of the non-commercial entities concerned by the ICI exemption.
Kolmanneksi kysymys ja vastaus koskivat ainoastaan kirkollisia yhteisöjä, jotka ovat vain yksi alaryhmä niiden ei-kaupallisten yhteisöjen joukossa, joihin ICI-verosta vapauttamista sovelletaan.
In the light of the above, the Commission considers that it did not provide specific, unconditional and consistent assurances of a nature such that the recipients of the measure at issue entertained justified expectations that the scheme was lawful, in the sense that it did not fall within the scope of the state aid rules, and that consequently any advantage derived from it could not be subject to recovery proceedings.
Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, ettei se ole antanut sellaisia täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka voisivat synnyttää kyseisen toimenpiteen edunsaajissa perusteltuja odotuksia siitä, että järjestelmä on säännönmukainen eikä kuulu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan ja ettei toimenpiteestä aiheutuviin mahdollisiin etuihin liity takaisinperintää.
In conclusion, the Commission considers that it did not make any precise and unconditional statement to the effect that the ICI exemption at issue should not be considered state aid.
Komissio ei katso ilmoittaneensa selkeästi ja ehdottomasti, ettei kyseistä vapautusta ICI-verosta pidettäisi valtiontukena.
Italy has also argued that the replies given by the Commission to the complainants on the ICI exemption, about which Italy was informally told, created a legitimate expectation on the part of the non-commercial entities as regards the compatibility of the ICI exemption with Union law.
Italia on myös ollut sitä mieltä, että komission kantelun tekijöille antamat ICI-verosta vapauttamista koskevat vastaukset, joista on kerrottu Italian viranomaisille epävirallisesti, loivat ei-kaupallisille yhteisöille perustellun luottamuksen siitä, että vapautus on unionin lainsäädännön mukainen.
The Commission does not agree with the views expressed by Italy.
Komissio ei ole samaa mieltä Italian kanssa.
Preliminary assessment letters sent by the Commission to the complainants, of which the Member State was only unofficially informed, do not constitute the Commission’s final position.
Alustavan arvion sisältäneet kirjeet, jotka komissio lähetti kantelun tekijöille ja joista ilmoitettiin jäsenvaltiolle ainoastaan epävirallisesti, eivät edusta komission lopullista kantaa.
Whereas Commission decisions are made public and published in the Official Journal, this is not the case in a simple administrative procedure where - on the basis of the facts available - the Commission does not harbour serious doubts about the compatibility of the measures examined.
Komission päätökset julkistetaan ja julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä, mutta näin ei tehdä, kun on kyse yksinkertaisesta hallinnollisesta menettelystä, jonka suhteen komissiolla ei sen käytettävissä olevien tietojen perusteella ole epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
Moreover, the letter sent to the complainants on 15 February 2010 was challenged by two complainants before the General Court and did not become final; these Court actions were withdrawn only subsequent to the decision initiating the procedure.
Lisäksi kaksi kantelun tekijää vei 15 päivänä helmikuuta päivätyn kirjeen unionin yleiseen tuomioistuimeen eikä se näin ollen ole lopullinen; kanteet vedettiin pois vasta menettelyn aloittamista koskevan päätöksen myötä.
The Commission therefore concludes that, in the present case, Italy and the 78 interested parties were not given any assurance by any institution of the Union which could justify legitimate expectation and therefore prevent the Commission from ordering recovery.
Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, etteivät Italia ja 78 asianomaista ole saaneet Euroopan unionin toimielimiltä takeita, jotka muodostaisivat perustellun luottamuksen ja estäisivät näin komissiota toteuttamasta takaisinperintää.
Exceptional circumstances: absolute impossibility of recovery
Poikkeukselliset olosuhteet: takaisinperinnän täydellinen mahdottomuus
Under Article 288 of the Treaty, the Member State to which a recovery decision is addressed is obliged to execute the decision.
SEUT-sopimuksen 288 artiklan mukaan jäsenvaltion on noudatettava sille osoitettua takaisinperintäpäätöstä.
As indicated above, there is one exception to this obligation, namely where the Member States demonstrates the existence of exceptional circumstances that would make it absolutely impossible to execute the decision properly.
Kuten edellä on esitetty, tähän velvoitteeseen sovelletaan yhtä poikkeusta tilanteessa, jossa jäsenvaltio osoittaa, että päätöksen asianmukainen täytäntöönpano on täydellisen mahdotonta poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi.
Member States usually raise this argument in the context of the discussions with the Commission after the adoption of the decision [80].
Jäsenvaltiot vetoavat tähän mahdollisuuteen yleensä käydessään komission kanssa keskusteluja päätöksen hyväksymisen jälkeen [80].
However, in this case, Italy already argued before the adoption of the decision that recovery should not be ordered because it would be absolutely impossible to implement it.
Tässä tapauksessa Italia kuitenkin ilmoitti jo ennen päätöksen hyväksymistä, ettei takaisinperintää pitäisi määrätä, koska sen täytäntöönpano olisi täysin mahdotonta.
Since Italy raised this issue in the context of the formal investigation, and since a general principle of law states that no one can be obliged to do the impossible, the Commission considers that it is necessary to deal with this question in the present Decision.
Koska Italia otti kysymyksen esiin muodollisessa tutkintamenettelyssä ja koska oikeudellisen perusperiaatteen mukaan keneltäkään ei voida vaatia mahdotonta, komissio katsoo, että kysymystä on käsiteltävä tässä päätöksessä.
It should first be recalled that the Court of Justice has constantly given a very strict interpretation to the concept of ‘absolute impossibility’.
Ensinnäkin on muistettava, että unionin tuomioistuin on jatkuvasti tulkinnut ”täydellisen mahdottomuuden” käsitettä hyvin tiukasti.
The condition that recovery would be absolutely impossible is not fulfilled where Member States merely inform the Commission of the legal, political or practical difficulties involved in implementing the decision [81].
Takaisinperinnän täytäntöönpanon täydellistä mahdottomuutta koskeva edellytys ei täyty silloin, kun jäsenvaltio ainoastaan ilmoittaa komissiolle päätöksen täytäntöönpanoon liittyvät oikeudelliset, poliittiset tai käytännön vaikeudet [81].
The only instance where ‘absolute impossibility’ could be accepted is where recovery would, from the beginning, be impossible in objective and absolute terms [82].
Täydellinen mahdottomuus voitaisiin hyväksyä ainoastaan, jos takaisinperinnän täytäntöönpano on velvoitteen asettamisesta alkaen objektiivisella ja absoluuttisella tavalla mahdotonta [82].
In the case at hand, the Italian authorities have argued that it would be absolutely impossible to define which real estate, belonging to non-commercial entities, was used for activities that were not of an exclusively commercial nature and to retrieve the information needed to determine the amount of tax that should have been paid.
Italian viranomaiset ovat esittäneet käsiteltävänä olevassa tapauksessa, että olisi täydellisen mahdotonta määritellä sitä, mitkä ei-kaupallisille yhteisöille kuuluvat kiinteistöt oli tarkoitettu toimintaan, joka ei ole luonteeltaan yksinomaan kaupallista, tai hankkia tarvittavat tiedot sen veron määrän määrittelemiseksi, joka olisi pitänyt maksaa.
The Italian authorities explained that, because of the way the cadastre is structured, it is impossible to extrapolate retroactively from the cadastral databases the data concerning real estate belonging to non-commercial entities which was used for activities of a non-exclusively commercial nature of the type indicated in the ICI exemption.
Italian viranomaiset ovat selittäneet, että kiinteistörekisterin rakenteen vuoksi sen tietokannasta on mahdotonta hakea jälkikäteen tiedot ei-kaupallisille yhteisöille kuuluvista kiinteistöistä, joita ei ole tarkoitettu yksinomaan luonteeltaan kaupalliseen, ICI-verosta vapauttamista koskevissa säännöksissä mainittuun toimintaan.
It is not possible to trace activities carried on in the real estate from the information contained in the cadastre.
Kiinteistöissä harjoitettu toiminta ei käy ilmi kiinteistörekisterien tiedoista.
In other words, on the basis of the data in the cadastre, it is not possible to work out if, in a given property, an entity carried on either commercial or non-commercial activities.
Toisin sanoen kiinteistörekisterissä olevien tietojen perusteella ei voida määritellä, onko yhteisö harjoittanut tietyssä kiinteistössä kaupallista vai ei-kaupallista toimintaa.
In fact, each single property (including portions of real estate with a separate classification) is registered in the cadastre only on the basis of its objective characteristics, which take into account physical and structural elements linked to its intended use.
Kukin kiinteistö (myös ne kiinteistön osat, joilla on eri luokitus) on kirjattu kiinteistörekisteriin ainoastaan objektiivisten ominaisuuksiensa perusteella, ja nämä tiedot vastaavat sen fyysisiä ja rakenteellisia ominaisuuksia, jotka vaikuttavat sen käyttötarkoitukseen.
As regards tax databases, and in particular records of the tax declarations of non-commercial entities, Italy explained that it was possible to identify from them only the real estate used exclusively on a non-commercial basis.
Italia on selittänyt, että verotietokannasta ja erityisesti arkistoiduista ei-kaupallisten yhteisöjen veroilmoituksista saadaan selville ainoastaan, mitä kiinteistöjä käytetään ei-kaupallisiin tarkoituksiin.
In this case, the buildings that produce revenue must be indicated in the standard tax declaration under Section RB on building revenue, whereas Section RS on mixed costs and receipts does not have to be filled in.
Tällaisessa tapauksessa rakennukset, jotka synnyttävät tuloja, on ilmoitettava veroilmoituslomakkeen rakennuksista saatavia tuloja koskevassa kohdassa RB, mutta ei kohdassa RS, joka koskee sekalaisia kustannuksia ja tuottoja.
On the other hand, if a non-commercial entity owns real estate in which commercial activities are also carried on, then both Sections RB and RS have to be filled in.
Toisaalta jos ei-kaupallinen yhteisö omistaa kiinteistöjä, joissa harjoitetaan myös kaupallista toimintaa, täytetään sekä kohta RB että kohta RS.
However, if more than one building is indicated under Section RB, it is not possible to identify the real estate in which the activity that generated the revenue indicated in the tax declaration was carried on.
Jos kuitenkin kohdassa RB ilmoitetaan useita rakennuksia, ei ole mahdollista yksilöidä sitä kiinteistöä, jossa veroilmoituksessa ilmoitetun tulon synnyttänyttä toimintaa on harjoitettu.
In any case, it should be noted that Section RS of the standard form includes aggregate cost and revenue data concerning goods and services used for both commercial and non-commercial purposes (goods and services used arbitrarily for commercial activities and other activities).
Joka tapauksessa on huomattava, että veroilmoituksen kohdassa RS ilmoitetaan sekä kaupallisiin että ei-kaupallisiin tarkoituksiin käytetyistä tavaroista ja palveluista aiheutuneet kustannukset ja tuotot kootusti (tavarat ja palvelut, joka liittyvät toisinaan kaupallisen toiminnan ja toisinaan muun toiminnan harjoittamiseen).
However, even when a single building is indicated under Section RB, because of the way the cadastral system is structured it is not possible to obtain a breakdown based on commercial/non-commercial uses of a building and therefore it is not possible to identify what portion of the building was used for the economic activity that generated the revenue stated in the tax declaration.
Myös kun kohdassa RB ilmoitetaan vain yksi rakennus, kiinteistörekisterin rakenteen (jossa rakennuksen käyttöä ei voi jaotella kaupalliseen ja ei-kaupalliseen osuuteen) vuoksi ei ole mahdollista osoittaa, missä määrin kiinteistössä on harjoitettu taloudellista toimintaa, joka on synnyttänyt veroilmoituksessa mainitun tulon.
Consequently, the Commission considers that the Italian authorities have demonstrated that the recipients of the aid cannot be identified and the aid itself cannot be objectively calculated due to the lack of available data.
Komissio katsoo tämän vuoksi Italian viranomaisten osoittaneen, ettei kyseisiä tuensaajia voida yksilöidä eikä tukea voida laskea objektiivisesti käytettävissä olevien tietojen puutteen vuoksi.
Therefore, enforcing a possible recovery order would be impossible in objective and absolute terms.
Takaisinperintää koskevan määräyksen antaminen on siis objektiivisesti täysin mahdotonta.
In conclusion, the Commission finds that, given the specific nature of this case, it would be absolutely impossible for Italy to recover any aid illegally granted under the ICI exemption provisions.
Komissio katsoo, että tarkasteltavana olevan tapauksen erityispiirteiden vuoksi Italian on täysin mahdotonta periä takaisin ICI-verosta vapauttamisen yhteydessä mahdollisesti sääntöjenvastaisesti myönnettyjä tukia.
Recovery of the aid arising from the unlawful and incompatible exemption from this municipal tax on real estate should therefore not be ordered.
Tukia, jotka liittyvät sääntöjenvastaiseen ja sisämarkkinoille soveltumattomaan vapautukseen kunnallisesta kiinteistöverosta, ei näin ollen peritä takaisin.
The Commission finds that Italy has unlawfully implemented the exemption from the municipal tax on real estate under Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92 in breach of Article 108(3) of the Treaty.
Komissio katsoo, että Italia on pannut sääntöjenvastaisesti täytäntöön lakiasetuksen nro 504/92 7 §:n 1 momentin i alamomentissa tarkoitetun vapautuksen kunnallisesta kiinteistöverosta ja rikkonut näin SEUT-sopimuksen 108 artiklan 3 kohtaa.
Since no grounds of compatibility can be identified for the scheme in question, it is found to be incompatible with the internal market.
Koska kyseisessä järjestelyssä ei ole mahdollista yksilöidä perusteluja, joiden nojalla sen voitaisiin katsoa soveltuvan sisämarkkinoille, se on katsottava sisämarkkinoille soveltumattomaksi.
However, in the light of the exceptional circumstances invoked by Italy, recovery of the aid should not be ordered since Italy has demonstrated that it would be absolutely impossible to enforce.
Tukea ei kuitenkaan tarvitse periä takaisin, koska Italia on tuonut esiin poikkeuksellisia olosuhteita ja osoittanut, että perimisen täytäntöönpano olisi täydellisen mahdotonta.
The Commission considers that Article 149(4) TUIR does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty.
Komissio katsoo, ettei tuloverolain 149 §:n 4 momentti ole SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Finally, in view of the specific nature of the IMU exemption measure for non-commercial entities that carry on exclusively specific non-commercial activities, in accordance with the conditions laid down by the Italian legislation, the Commission finds that these activities cannot be considered economic activities for the purposes of the state aid rules and that therefore the measure does not fall within the scope of Article 107(1),
Kun tarkastellaan sellaisille ei-kaupallisille yhteisöille, jotka harjoittavat yksinomaan tietynlaista toimintaa Italian lainsäädännössä asetettujen edellytysten mukaisesti, myönnettyä vapautusta uudesta kunnallisesta kiinteistöverosta (IMU), komissio katsoo toimenpiteen erityispiirteiden perusteella, ettei tällaista toimintaa voida pitää valtiontukisäännöissä tarkoitettuna taloudellisena toimintana, eikä se näin ollen kuulu SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan,
The state aid in the form of the ICI exemption, granted to non-commercial entities which carry on in the real estate exclusively the activities listed in Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92, unlawfully put into effect by Italy in breach of Article 108(3) of the Treaty, is incompatible with the internal market.
Italian SEUT-sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti toteuttama valtiontuki, joka on myönnetty ei-kaupallisille yhteisöille, jotka harjoittavat kyseisissä kiinteistöissä yksinomaan lakiasetuksen nro 504/92 7 §:n 1 momentin i alamomentissa tarkoitettua toimintaa, vapautuksena kunnallisesta kiinteistöverosta (Imposta comunale sugli immobili; ICI) ei sovellu sisämarkkinoille.
Article 149(4) TUIR does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty.
Tuloverolain 149 §:n 4 momentti ei ole SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
The IMU exemption, granted to non-commercial entities which carry on in the real estate exclusively the activities listed in Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92, does not constitute state aid within the meaning of Article 107(1) of the Treaty.
Ei-kaupallisille yhteisöille, jotka harjoittavat kiinteistöissä yksinomaan lakiasetuksen nro 504/92 7 §:n 1 momentin i alamomentissa tarkoitettua toimintaa, myönnetty vapautus uudesta kunnallisesta kiinteistöverosta (Imposta municipale propria, IMU)ei ole SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
OJ C 348, 21.12.2010, p. 17.
EUVL C 348, 21.12.2010, s. 17.
See Cases T-192/10, Ferracci v Commission (OJ C 179, 3.7.2010, p. 45) and T-193/10, Scuola Elementare Maria Montessori v Commission (OJ C 179, 3.7.2010, p. 46).
Ks. asiat T-192/10, Ferracci v. komissio (EUVL C 179, 3.7.2010, s. 45), ja T-193/10, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio (EUVL C 179, 3.7.2010, s. 46).
OJ C 30, 29.1.2011, p. 57.
EUVL C 30, 29.1.2011, s. 57.
Converted into Law No 248 of 2 December 2005.
Vahvistettu laiksi 2.12.2005 annetulla lailla nro 248.
Converted into Law No 248 of 4 August 2006.
Vahvistettu laiksi 4.8.2006 annetulla lailla nro 248.
Specifically, Article 7(1)(i) of Legislative Decree No 504/92 refers to the entities defined in Article 87(1)(c) [now Article 73] of Presidential Decree No 917/86.
Tarkemmin sanoen lakiasetuksen nro 504/92 7 §:n 1 momentin i alamomentissa viitataan tasavallan presidentin asetuksen nro 917/86 87 §:n [nykyään 73 §], 1 momentin c alamomentissa tarkoitettuihin oikeushenkilöihin.
The definition of non-commercial entities is contained in this latter provision.
Kyseisessä säännöksessä määritellään ’ei-kaupallinen yhteisö’.
See Circular, point 5.
Ks. kiertokirjeen 5 kohta.