natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As a result of an amendment of the common organisation of the market in wine adopted in 1999 and entered into force on 1 August 2000, preventive distillation in accordance with Regulation (EEC) No 822/87 was replaced by distillation to supply the potable alcohol market in accordance with Regulation (EC) No 1493/1999.
Viinin yhteiseen markkinajärjestelyyn vuonna 1999 tehdyn, 1 päivänä elokuuta 2000 voimaan tulleen muutoksen johdosta asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukainen esitislaus korvattiin asetuksen (EY) N:o 1493/1999 mukaisella tislauksella, jolla on määrä varmistaa juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitukset.
The terms were considerably poorer, and only around half the previous price of EUR 0,50-0,55 per litre for preventive distillation could be achieved.
Siihen liittyvät ehdot olivat merkittävästi heikommat, ja sen avulla oli mahdollista saada vain noin puolet esitislauksen yhteydessä aiemmin saadusta 0,50–0,55 euron litrahinnasta.
Following on the slump in prices in 2000 it proved impossible for GfW to achieve the expected profits neither on the wine market nor in distillation to supply the potable alcohol market.
Vuoden 2000 hinnanlaskun seurauksena GfW:n oli mahdotonta päästä tuottoihin, joita se oli odottanut saavansa niin viinimarkkinoilta kuin juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi toteutettavasta tislauksesta.
As a result, the book value of GfW’s stocks had to be reduced significantly and as a result, GfW’s liabilities exceeded its assets.
Tämän johdosta GfW:n varastojen kirjanpitoarvoa oli alennettava merkittävästi, minkä seurauksena GfW:n velat ylittivät sen varat.
In view of the commercial problems described above, an interim statement of account was drawn up for the year until 31 October 2000 and examined by an auditor.
Edellä kuvailtujen kaupallisten ongelmien vuoksi kyseisen vuoden osalta laadittiin 31 päivään lokakuuta 2000 asti ulottuva, tilintarkastajan tutkima välitilitys.
On 31 October 2000 GfW’s liabilities (EUR 15670155) exceeded its current assets (EUR 9886856) with EUR 5783299 and GfW had the liabilities as expressed in the table below.
GfW:n velat (15670155 euroa) ylittivät 31 päivänä lokakuuta 2000 sen käyttöpääoman (9886856 euroa) 5783299 eurolla. GfW:n velat olivat jäljempänä olevassa taulukossa kuvailtujen kaltaiset.
According to a report prepared by Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW would very soon be facing insolvency proceedings due to its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) if nothing was done to avoid this.
Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH:n laatimassa raportissa todettiin, että jollei mitään tehtäisi, GfW asetettaisiin hyvin pian maksukyvyttömyysmenettelyyn, koska sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung).
Liabilities to
Velat (velkojat)
Financial institutions
Finanssilaitokset
Winegrowing enterprises and merchants
Viinitilat ja kauppiaat
According to §19 of the German insolvency law (Insolvenzordnung) liabilities exceeding the assets of a company is cause for opening the insolvency proceedings.
Saksan maksukyvyttömyyslain (Insolvenzordnung) 19 §:n mukaisesti se, että yhtiön velat ylittävät sen varat, on peruste maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen.
Because of this, the Executive board of GfW was under the obligation in accordance with § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, to within three weeks of entering into the state of its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) to apply for the opening of the insolvency proceedings.
Tämän vuoksi GfW:n johtokunnalla oli Saksan osakeyhtiölain alkuperäisen version 64 §:n ja maksukyvyttömyyslain 19 §:n mukaisesti velvollisuus kolmen viikon kuluessa siitä, kun sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung), hakea maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista.
As a result of the impending insolvency, GfW asked some creditors (WAK, the winegrowing enterprises and around 130 merchants involved in the purchase described in recital 18) to waive part of their outstanding claims to enable the company to continue trading.
Uhkaavan maksukyvyttömyyden johdosta GfW pyysi joitakin velkojiaan (WAK, viinitilat ja noin 130 kauppiasta, jotka olivat osallisina johdanto-osan 18 kappaleessa kuvailluissa hankinnoissa) luopumaan osasta perittäviä saataviaan, jotta yhtiö voisi jatkaa toimintaansa.
In the case of the winegrowing enterprises and merchants, the waiver was to cover 90 % of their outstanding claims, meaning they would only receive an additional 2 % of the agreed purchase price.
Viinitiloja ja kauppiaita pyydettiin luopumaan 90-prosenttisesti perittävänä olevista saatavistaan, jolloin ne saisivat sovitusta ostohinnasta enää vain 2 prosenttia.
The remaining deficit was to be eliminated by the necessary subordination of claims and waiver of claims by WAK.
Jäljellä oleva vaje oli määrä poistaa toteuttamalla saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja WAK:n saatavista luopuminen.
As principle creditor (see table 1) with a weaker security position, WAK had a considerable interest in avoiding the impending insolvency.
Pääasiallisena velkojana WAK:lla (ks. taulukko 1), jonka vakuudet olivat heikommat, oli huomattava intressi välttää uhkaava maksukyvyttömyys.
It therefore tried to convince the winegrowing enterprises and merchants to agree to waive a part of their claims.
Sen vuoksi se yritti saada viinitilat ja kauppiaat luopumaan osasta saataviaan.
WAK also signed a written agreement with GfW, dated 4 December 2000, where it agrees to subordinate a part of its outstanding claims — corresponding to GfW’s deficit — in favour of the other creditors.
WAK allekirjoitti GfW:n kanssa myös 4 päivänä joulukuuta 2000 päivätyn kirjallisen sopimuksen, jossa se suostui asettamaan GfW:n vajetta vastaavan osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan muiden velkojien hyväksi.
The final amount of the subordination of claims was only to be specified once the waiver of claims declarations of the winegrowing enterprises and merchants had been received, so as to minimise the amount subordinated.
Etuoikeudeltaan huonompien saatavien lopullinen määrä oli tarkoitus täsmentää vasta, kun viinitiloilta ja kauppiailta olisi saatu saatavista luopumista koskevat ilmoitukset, jotta etuoikeusasemaltaan huonompi määrä olisi mahdollisimman pieni.
It was also agreed that WAK would, if it would prove necessary at a later stage to avoid insolvency proceedings, waive the same amount of claims as it had subordinated.
Lisäksi sovittiin, että WAK luopuisi samasta määrästä saatavia kuin ne, jotka se oli asettanut etuoikeudeltaan huonompaan asemaan, jos tämä olisi myöhemmässä vaiheessa tarpeen maksukyvyttömyysmenettelyn välttämiseksi.
1700 out of the 2700 winegrowing enterprises and merchants declared their willingness to waive 90 % of their remaining claims, corresponding to around 60 % of the outstanding claims of the group as a whole.
Kaikkiaan 2700 viinitilasta ja kauppiaasta 1700 ilmoitti olevansa halukkaita luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Tämä prosenttiosuus vastasi noin 60:tä prosenttia koko ryhmän jäljellä olevista saatavista.
However, the remaining winegrowing enterprises and merchants either specifically refused the offer or did not answer the request.
Loput viinitilat ja kauppiaat kuitenkin joko nimenomaisesti kieltäytyivät tästä tarjouksesta tai eivät vastanneet pyyntöön.
It was clear that some of them decided not to waive their claims because of their stronger security position — some had prolonged retention of title and had already received down payment of 80 % of the agreed price.
Oli selvää, että jotkut niistä päättivät olla luopumatta saatavistaan vahvempien vakuuksiensa vuoksi – jotkut olivat jatkaneet omistuksenpidätystä ja saaneet jo 80 prosentin etumaksun sovitusta hinnasta.
This meant that their returns in case of insolvency proceedings would be higher than the 2 % of the agreed purchase price which was on offer.
Tämä tarkoitti, että niiden saama tuotto olisi maksukyvyttömyysmenettelyn tapauksessa suurempi kuin tarjottu 2 prosenttia sovitusta ostohinnasta.
In addition, a number of the winegrowing enterprises and merchants had handed in complaints against GfW and these complaints had been treated by the court who proposed settlements agreements.
Lisäksi joukko viinitiloja ja kauppiaita oli tehnyt kanteluja GfW:tä vastaan, ja näitä kanteluja oli käsitelty tuomioistuimessa, joka ehdotti sovintosopimuksia.
According to the settlement agreements GfW should pay 70 % of the remaining claims and 30 % should be waived.
Sovintosopimusten mukaan GfW:n olisi maksettava 70 prosenttia jäljellä olevista saatavista, ja 30 prosentin osalta niistä olisi luovuttava.
The court also decided that GfW would have to carry 80 % of the court fees.
Tuomioistuin päätti myös, että GfW:n olisi maksettava tuomioistuinkäsittelystä johtuvat maksut 80-prosenttisesti.
Similar settlement agreements were proposed by other courts and, with this in mind, it was no longer possible for GfW to expect that the other winegrowing enterprises and merchants would agree to waiving 90 % of their remaining claims.
Muut tuomioistuimet ehdottivat vastaavia sovintosopimuksia, minkä vuoksi GfW ei voinut enää olettaa, että muut viinitilat ja kauppiaat suostuisivat luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti.
In addition, several winegrowing enterprises and merchants now declared that they would demand 100 % repayment of the remaining 20 %.
Monet viinitilat ja kauppiaat ilmoittivat nyt myös, että ne vaatisivat jäljellä olevan 20 prosentin maksuosuuden 100-prosenttista takaisinmaksua.
§ 305a of the German insolvency law states that an out of court settlement (außergerichtliche Einigung) to avoid settlement of debts fails when one single creditor decides to proceed to enforcement after the out of court settlement negotiations have started.
Saksan maksukyvyttömyyslain 305a §:ssä säädetään, että tuomioistuimen ulkopuolinen sovintoratkaisu (außergerichtliche Einigung) velkojen perimisen välttämiseksi epäonnistuu, jos yksikin velkoja päättää hakea täytäntöönpanoa sen jälkeen, kun tuomioistuimen ulkopuolista sovintoratkaisua koskevat neuvottelut on aloitettu.
Therefore, contrary to its original intention, GfW could no longer ask the winegrowing enterprises and merchants to waive any of their claims.
Sen vuoksi GfW ei vastoin alkuperäistä aikomustaan voinut enää pyytää viinitiloja ja kauppiaita luopumaan saatavistaan.
Instead, GfW signed an agreement with WAK dated 21 February 2001 stating that WAK agrees to fully cover GfW’s deficit of year 2000 by waiving EUR 5005441,60 of its claims.
Sen sijaan GfW allekirjoitti WAK:n kanssa 21 päivänä helmikuuta 2001 päivätyn sopimuksen, jonka mukaan WAK suostuu kattamaan vuotta 2000 koskevan GfW:n vajeen kokonaisuudessaan luopumalla 5005441,60 euron osuudesta saatavistaan.
On the remaining debt for the time period of 1 January 2001 to 31 December 2001, no interest would be charged.
Velan loppusummasta ei perittäisi lainkaan korkoa ajalta 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001.
The agreement also stated that the winegrowing enterprises and merchants remaining claims would be settled in full.
Sopimuksessa sovittiin myös, että loput viinitilojen ja kauppiaiden saatavat maksettaisiin takaisin kokonaisuudessaan.
This way, the security of WAK’s non-subordinated claims was guaranteed, the deficit situation was remedied, insolvency proceedings were avoided for the time being and GfW could continue trading.
Tällä tavoin paremmassa etuoikeusasemassa olevien WAK:n saatavien vakuus oli taattu, vaje saatiin korjattua, maksukyvyttömyysmenettelyt vältettiin toistaiseksi ja GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
All the proceeds were used to repay WAK.
Koko tuotto käytettiin lyhennyksiin WAK:lle.
By 31 December 2005 EUR 9897154,65 of the loan had been repaid and EUR 793994,99 in interest payments had been made.
Lainasta oli 31 päivään joulukuuta 2005 mennessä maksettu takaisin 9897154,65 euroa, ja korkomaksuina oli suoritettu 793994,99 euroa.
After winding-up GfW’s remaining assets (EUR 87079,79), WAK’s remaining outstanding claims of around EUR 313000 were declared irrecoverable and were written off. The part of the loan that was never repaid therefore totalled EUR 5318441,60 (the original waiver of claims of EUR 5005441,60 plus the outstanding claims after liquidation of EUR 313000).
Sen jälkeen, kun GfW:n jäljellä oleva omaisuus oli muutettu rahaksi (87079,79 euroa), WAK:n loput jäljellä olevat saatavat, joiden määrä oli noin 313000 euroa, todettiin mahdottomiksi perittäviksi ja mitätöitiin. Se osuus lainasta, jota ei koskaan maksettu takaisin, oli näin ollen yhteensä 5318441,60 euroa (alkuperäinen 5005441,60 euron suuruinen saatavista luopuminen plus 313000 euron suuruiset jäljellä olevat saatavat selvitysmenettelyjen jälkeen).
Nature and intensity of the aid
7 Tuen luonne ja intensiteetti
WAK’s EUR 15302696,25 loan to GfW was granted in several instalments in 1999 for a term of 12 to 18 months:
WAK:n 15302696,25 euron laina GfW:lle myönnettiin vuonna 1999 useassa erässä 12–18 kuukauden ajaksi:
The interest rates charged was as follows:
Lainasta perittiin korkoa seuraavasti:
4th quarter 1999
Vuoden 19994. neljännes
1st quarter 2000
Vuoden 20001. neljännes
2nd quarter 2000
Vuoden 20002. neljännes
3rd quarter 2000
Vuoden 20003. neljännes
4th quarter 2000
Vuoden 20004. neljännes
On 11 November 1999 the suppliers received a down payment of 80 % of the agreed price.
Toimittajat saivat 11 päivänä marraskuuta 1999 etumaksun, joka oli 80 prosenttia sovitusta hinnasta.
In addition, as a result of the prolonged retention of title awarded some of the suppliers, which would not come to an end on processing, blending or mixing, part of the stock was used to secure these suppliers’ remaining claim of 20 %.
Koska joillekin toimittajille oli lisäksi myönnetty jatkettu omistuksenpidätys, joka ei päättyisi jalostamiseen, yhdistämiseen tai sekoittamiseen, osa varastosta käytettiin näiden toimittajien jäljellä olevan 20 prosentin suuruisten saatavien vakuudeksi.
The stocks were also agreed as collateral for WAK.
Varastot sovittiin myös vakuudeksi WAK:lle.
However, due to the retention of title WAK had only a secondary claim on part of the stock as long as the claims with prolonged retention of title were not settled.
Omistuksenpidätyksen johdosta WAK:lla oli kuitenkin vain toissijainen oikeus osaan varastoa, niin kauan kuin jatketun omistuksenpidätyksen kohteena olleita saatavia ei ollut maksettu.
The larger share of the risk of fluctuations in prices consequently lay with GfW and its creditors of which WAK was the main one.
Hinnanvaihteluihin liittyvä riski koski näin ollen suuremmassa määrin GfW:tä ja sen velkojia, joista tärkein oli WAK.
On the loan granted by WAK to GfW only limited interest was paid: from 11 November 1999 to 31 December 1999 (at a rate of 3,28 %), from 1 January 2000 to 31 December 2000 (3,51-5,15 %) and from 1 January 2001 to 31 December 2001 (4,55-5,25 %).
WAK:n GfW:lle myöntämästä lainasta maksettiin korkoa vain vähän: 11 päivästä marraskuuta 199931 päivään joulukuuta 1999 (3,28 %), 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2000 (3,51–5,15 %) ja 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001 (4,55–5,25 %).
No further interest was claimed after 31 December 2001.
Korkoa ei vaadittu enää maksettavaksi 31 päivän joulukuuta 2001 jälkeen.
Considering the risk that WAK took when lending the money to GfW, a substantial risk premium should have been charged on top of the regular interest rate.
Kun otetaan huomioon riski, jonka WAK otti lainatessaan rahat GfW:lle, tavanomaisen korkoprosentin lisäksi olisi pitänyt veloittaa huomattava riskipreemio.
As there was no such risk premium added to the interest rate an aid element was present at the time of granting of the loan.
Koska korkoprosenttiin ei lisätty tällaista riskipreemiota, lainan myöntämiseen liittyi tukiosuus.
This aid element can be calculated as the difference between the interest rate charged and the market interest rate plus the risk premium which should have been charged.
Tukiosuudeksi voidaan laskea perityn koron ja sellaisen markkinakoron välinen erotus, johon on lisätty riskipreemio, joka olisi pitänyt veloittaa.
According to the Commission notice on the method for setting the reference and discount rates [8] as amended by Commission notice on technical adaptation to the method for setting the reference and discount rates [9], applicable for the period in question, the base reference rate for Germany lay between 5,23 % and 6,33 %.
Viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmästä annetun komission tiedonannon [8] mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmiin tehtävistä teknisistä mukautuksista annetulla komission tiedonannolla [9], jota kyseisenä aikana sovellettiin, Saksassa viitekorkona käytettävä peruskorko on 5,23–6,33 prosenttia.
According to the notice, the reference rate determined is a floor rate which may be increased in situations involving particular risk (for example, an undertaking in difficulty, or where the security normally required by banks is not provided).
Tiedonannossa todetaan, että viitekorko, joka on tällä tavoin määritelty, on alin käytetty korko ja sitä voidaan korottaa tilanteissa, joissa on erityinen riski (esimerkiksi vaikeuksissa oleva yritys tai jos pankkien yleensä vaatimat vakuudet puuttuvat).
In such cases, the premium may amount to 400 basis points or more if no private bank would have agreed to grant the relevant loan.
Tällaisissa tapauksissa preemio voi olla 400 pistettä tai enemmän, jos mikään yksityinen pankki ei myöntäisi kyseessä olevaa lainaa.
According to Germany, interest rates charged by German banks during the same period for similar credits lay between 5,25 % and 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) and 5,40 % and 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
Saksan mukaan Saksan pankkien samalla kaudella vastaavanlaisista luotoista perimät korot ovat 5,25–6,50 prosenttia (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) ja 5,40–6 prosenttia (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
Duration of measure
8 Toimenpiteen voimassaoloaika
One-off measure.
Kertaluonteinen toimenpide.
Reasons for initiating the formal investigation procedure
9 Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet
The Commission initiated the formal investigation procedure provided for under Article 108(2) of the TFEU because it suspected that the subordination and waiver of claims could constitute State aid in the meaning of Article 107 of the TFEU.
Komissio aloitti SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn, koska se epäili, että saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen saattoi olla SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
In particular, the Commission had, based on the information available at the time of the initial opening of the formal investigation procedure, examined whether the subordination and waiver of claims were carried out pursuant to the private creditor test.
Komissio oli niiden tietojen pohjalta, jotka olivat käytettävissä muodollista tutkintamenettelyä ensi kertaa aloitettaessa, tutkinut erityisesti, oliko saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja saatavista luopuminen toteutettu yksityisen velkojan testin mukaisesti.
The private creditor test assesses whether, under the same market conditions, a private creditor would have acted or has acted in the same way as the public creditor.
Yksityisen velkojan testillä arvioidaan, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut vastaavissa markkinaolosuhteissa samalla tavoin kuin julkinen velkoja.
As regards the case at hand, private creditors had claims on GfW totalling EUR 5,5 million on 31 October 2000, but none of them waived their claims.
Tarkasteltavana olevassa tapauksessa yksityisillä velkojilla oli GfW:ltä saatavia 31 päivänä lokakuuta 2000 yhteensä 5,5 miljoonaa euroa, mutta yksikään niistä ei luopunut saatavistaan.
The report by an independent auditor did appear to show that it made economic sense for WAK to subordinate and waive a share of their claims, but did not explain why none of the other creditors were prepared to waive their own claims.
Riippumattoman tilintarkastajan laatiman raportin mukaan vaikutti siltä, että WAK:n oli taloudelliselta kannalta järkevää asettaa saatavansa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopua osasta niitä, mutta raportissa ei selitetty, miksei yksikään muista velkojista ollut valmis luopumaan omista saatavistaan.
In the opening of the formal investigation procedure the Commission concluded that at the time of the opening of procedure, it could not be excluded that WAK’s subordination and waiver of claims (the loan to GfW and future interest payments on this loan) were not in accordance with the private creditor test as they seemed to be higher than absolutely necessary and excessively favoured not only GfW but also the other creditors (primarily the winegrowing enterprises and merchants) who had their claims refunded in full.
Muodollista tutkintamenettelyä aloittaessaan komissio totesi, että menettelyn aloittamishetkellä ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen (GfW:lle myönnetty laina ja tulevat korkomaksut tästä lainasta) ei ollut yksityisen velkojan testin mukaista, sillä kyseiset toimet vaikuttivat suuremmilta, kuin oli välttämättä tarpeen, ja suosivat kohtuuttomasti paitsi GfW:tä myös muita velkojia (lähinnä viinitiloja ja kauppiaita), joiden saatavat oli maksettu takaisin kokonaisuudessaan.
The opening of the formal investigation procedure was then extended to include the granting of the loan.
Muodollinen tutkintamenettely laajennettiin sen jälkeen koskemaan myös lainan myöntämistä.
Specifically, doubt was expressed concerning whether the granting of the loan was done on market terms (no risk premium was charged) and with sufficient securities.
Epäilyjä esitettiin erityisesti sen suhteen, oliko laina myönnetty markkinaehdoin (riskipreemiota ei veloitettu) ja riittävin vakuuksin.
In the extension of the formal investigation procedure, doubt regarding possible aid to the winegrowing enterprises and merchants was again raised.
Muodollisen tutkintamenettelyn laajentamisen yhteydessä esille tuli jälleen epäilys viinitiloille ja kauppiaille mahdollisesti myönnetystä tuesta.
The information available at the time seemed to indicate that the price paid for the must was above the relevant market price, that the aim of the transaction was not to maximise profits but to support the wine and must market, and that the security position awarded the winegrowing enterprises and merchants under the sales contract were more advantageous than under normal circumstances.
Tuolloin käytettävissä olleiden tietojen perusteella vaikutti siltä, että puristemehusta maksettu hinta oli markkinahintaa korkeampi, että liiketoimen tavoitteena ei ollut maksimoida voittoja vaan tukea viini- ja puristemehumarkkinoita ja että viinitiloille ja kauppiaille kauppasopimuksessa myönnetyt vakuudet olivat tavanomaista edullisemmat.
The doubt regarding the price was emphasised by documents provided by Germany after the first opening of procedure, which showed a fluctuation in the price per litre of table wine (not including VAT) in 1999 in the Pfalz-Rheinhessen region from a minimum EUR 0,26 (October/November) to EUR 0,30 (June to September), EUR 0,35 (April), and a maximum EUR 1,10 (February, June, November/December).
Hintaa koskevan epäilyn tueksi esitettiin asiakirjoja, jotka Saksa oli toimittanut ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen ja joista kävi ilmi, että pöytäviinien litrahinta (ilman alv:tä) oli vuonna 1999 vaihdellut Rhineland-Pfalzin alueella 0,26 euron (loka-marraskuu), 0,30 euron (kesä-syyskuu), 0,35 euron (huhtikuu) ja 1,10 euron välillä (helmi-, kesä-, marras- ja joulukuu).
The minimum market price that could be achieved for table wine at the time of granting the loan was therefore EUR 0,26 per litre.
Alin markkinahinta, joka pöytäviinistä lainan myöntämisen aikaan saatiin, oli näin ollen 0,26 euroa litralta.