natgillin/translations-raw huggingface dataset:
CytoB should be used as a cytokinesis blocker when human lymphocytes are used because cell cycle times will be variable within cultures and among donors and because not all lymphocytes will respond to PHA.
Ihmisen lymfosyyttejä käytettäessä sytokineesin inhibiittorina on käytettävä sytoB:tä, koska solusyklin kesto vaihtelee eri viljelmien ja luovuttajien välillä ja koska kaikki lymfosyytit eivät reagoi PHA:han.
Other methods have been used when testing cell lines to determine if the cells being scored have divided; these are addressed below (see Paragraph 26).
Solulinjojen testauksessa on käytetty myös muita menetelmiä sen määrittämiseksi, ovatko laskettavat solut jakautuneet; näitä menetelmiä tarkastellaan jäljempänä (katso 26 kohta).
The appropriate concentration of cytoB should be determined by the laboratory for each cell type to achieve the optimal frequency of binucleated cells in the solvent/vehicle control cultures.
Laboratorion on määritettävä sopiva sytoB:n pitoisuus erikseen kullekin solutyypille, jotta liuottimella/kantaja-aineella käsiteltyjen kontrolliviljelmien kaksitumaisten solujen määrä voidaan optimoida.
The appropriate concentration of cytoB is usually between 3 and 6 μg/ml.
Yleensä sytoB:n sopiva pitoisuus on 3–6 μg/ml.
Measuring cell proliferation and cytotoxicity and choosing exposure concentrations
Solujen proliferaation ja sytotoksisuuden mittaaminen ja altistuspitoisuuksien valitseminen
When determining the highest test substance concentration to be tested, concentrations that have the capability of producing artefactual positive responses, such as those producing excessive cytotoxicity, precipitation in the culture medium, and marked changes in pH or osmolality (39) (40) (41), should be avoided.
Päätettäessä suurimmasta testattavasta pitoisuudesta on vältettävä pitoisuuksia, jotka voivat aiheuttaa vääriä positiivisia vasteita, kuten liian voimakasta sytotoksisuutta, saostumista väliaineeseen tai pH-arvon tai osmolaliteetin merkittävää muuttumista (39) (40) (41).
Measurements of cell proliferation are made to ensure that the treated cells have undergone mitosis during the assay and that the treatments are conducted at appropriate levels of cytotoxicity (see Paragraph 29).
Solujen proliferaation mittauksella varmistetaan, että käsitellyissä soluissa on tapahtunut mitoosi määritysmenettelyn aikana ja että käsittelyissä on käytetty asianmukaisia sytotoksisuustasoja (katso 29 kohta).
Cytotoxicity should be determined with and without metabolic activation in cells that require metabolic activation using the relative increase in cell counts (RICC) or relative population doubling (RPD) (see Appendix 2 for formulas) unless cytoB is used.
Sytotoksisuus on määritettävä metabolisen aktivaation avulla ja ilman sitä soluissa, joissa metabolinen aktivaatio on tarpeen, tarkastelemalla solumäärän suhteellista lisääntymistä tai populaation suhteellista kaksinkertaistumista (katso kaavat lisäyksessä 2), paitsi jos käytetään sytoB:tä.
When cytoB is used, cytotoxicity can be determined using the replication index (RI) (see Appendix 2 for formula).
Jos sytoB:tä käytetään, sytotoksisuus voidaan määrittää käyttämällä replikaatioindeksiä (RI) (katso kaava lisäyksessä 2).
Treatment of cultures with cytoB, and measurement of the relative frequencies of mononucleate, binucleate, and multi-nucleate cells in the culture, provides an accurate method of quantifying the effect on cell proliferation and the cytotoxic or cytostatic activity of a treatment (5), and ensures that only cells that divided during or after treatment are scored.
Kun viljelmät käsitellään sytoB:llä ja viljelmän yksitumaisten, kaksitumaisten ja monitumaisten solujen suhteellinen osuus määritetään, käsittelyn täsmällinen vaikutus solujen proliferaatioon ja solun sytotoksiseen tai sytostaattiseen toimintaan voidaan määrittää kvantitatiivisesti (5). Lisäksi varmistetaan, että laskennassa huomioon otetaan vain solut, jotka ovat jakautuneet käsittelyn aikana tai sen jälkeen.
In studies with cytoB, cytostasis/cytotoxicity can be quantified from the cytokinesis-block proliferation index (CBPI) (5) (26) (56) or may be derived from the RI from at least 500 cells per culture (see Appendix 2 for formulas).
SytoB:llä tehtävissä tutkimuksissa sytostaasi/sytotoksisuus voidaan kvantifioida sytokineesin eston jälkeisestä proliferaatioindeksistä (5) (26) (56) tai se voidaan johtaa RI:stä, joka on määritetty vähintään 500 solulle viljelmää kohti (katso kaavat lisäyksessä 2).
When cytoB is used to assess cell proliferation, a CBPI or RI should be determined from at least 500 cells per culture.
Kun solujen proliferaatiota arvioidaan sytoB:n avulla, sytokineesin eston proliferaatioindeksi tai RI on määritettävä tarkastelemalla vähintään 500:aa solua viljelmää kohti.
These measurements among others can be used to estimate cytotoxicity by comparing values in the treated and control cultures.
Sytotoksisuus voidaan arvioida muun muassa näiden tulosten avulla vertailemalla käsiteltyjen viljelmien ja kontrolliviljelmien arvoja.
Assessment of other markers of cytotoxicity (e.g. confluency, cell number, apoptosis, necrosis, metaphase counting) can provide useful information.
Myös muiden sytotoksisuuden merkkien (esimerkiksi konfluenttisuuden, solujen määrän, apoptoosin, nekroosin ja metafaasien määrän) arvioinnilla voidaan saada hyödyllistä tietoa.
In studies without cytoB, it is necessary to demonstrate that the cells scored in the culture have undergone division during or following treatment with the test substance, otherwise false negative responses may be produced.
Ilman sytoB:tä tehtävissä tutkimuksissa on osoitettava, että viljelmässä lasketut solut ovat jakautuneet testiaineella käsittelyn aikana tai sen jälkeen. Muussa tapauksessa tutkimuksesta voidaan saada vääriä negatiivisia tuloksia.
Methods that have been used for ensuring that divided cells are being scored include incorporation and subsequent detection of bromodeoxyuridine (BrdU) to identify cells that have replicated (57), the formation of clones when cells from permanent cell lines are treated and scored in situ on a microscope slide (Proliferation Index (PI)) (25) (26) (27) (28), or the measurement of Relative Population Doubling (RPD) or Relative Increase in Cell Count (RICC) or other proven methods (16) (56) (58) (59) (see Appendix 2 for formulas).
Menetelmiä, joilla varmistetaan, että jakautuneet solut tulevat lasketuiksi, ovat muun muassa bromodeoksiuridiinin (BrdU) inkorporoituminen ja sen osoittaminen myöhemmin jakautuneiden solujen tunnistamiseksi (57), kloonien muodostuminen, kun pysyvien solulinjojen soluja käsitellään ja lasketaan in situ mikroskooppilevyllä (proliferaatioindeksi (PI)) (25) (26) (27) (28), tai populaation suhteellisen kaksinkertaistumisen tai solumäärän suhteellisen lisääntymisen määrittäminen tai muu soveltuvaksi osoitettu menetelmä (16) (56) (58) (59) (katso kaavat lisäyksessä 2).
Assessment of other markers for cytotoxicity or cytostasis (e.g. confluency, cell number, apoptosis, necrosis, metaphase counting) can provide useful information.
Myös muiden sytotoksisuuden tai sytostaasin merkkien (esimerkiksi konfluenttisuuden, solujen määrän, apoptoosin, nekroosin ja metafaasien määrän) arvioinnilla voidaan saada hyödyllistä tietoa.
At least three analysable test concentrations should be evaluated.
Vähintään kolmea analysoitavissa olevaa testipitoisuutta on arvioitava.
In order to achieve this, it may be necessary to perform the experiment using a larger number of closely spaced concentrations and analyse micronucleus formation in those concentrations providing the appropriate range of cytotoxicities.
Jotta tämä olisi mahdollista, kokeessa voidaan käyttää useampia, toisistaan vain hieman poikkeavia pitoisuuksia. Mikrotumien muodostuminen voidaan arvioida niissä pitoisuuksissa, joiden sytotoksisuus on asianmukaisella vaihteluvälillä.
An alternative strategy is to perform a preliminary cytotoxicity test to narrow the range for the definitive test.
Vaihtoehtoisesti voidaan suorittaa alustava sytotoksisuustesti, jolla rajataan lopullisen testin vaihteluväliä.
The highest concentration should aim to produce 55 ± 5 % cytotoxicity.
Suurimmassa pitoisuudessa sytotoksisuuden on oltava 55 ± 5 %.
Higher levels may induce chromosome damage as a secondary effect of cytotoxicity (60).
Sitä korkeammilla tasoilla kromosomit voivat vaurioitua sytotoksisuuden sekundaarivaikutuksena (60).
Where cytotoxicity occurs, the test concentrations selected should cover a range from that producing 55 ± 5 % cytotoxicity, to little or no cytotoxicity.
Jos sytotoksisuutta esiintyy, valittujen testipitoisuuksien on katettava vaihteluväli 55 ± 5 prosentin sytotoksisuudesta vähäiseen sytotoksisuuteen tai tasoon, jolla sytotoksisuutta ei esiinny lainkaan.
If no cytotoxicity or precipitate is observed, the highest test concentration should correspond to 0,01 M, 5 mg/mL or 5 μl/mL, whichever is the lowest.
Jos sytotoksisuutta tai saostumista ei esiinny, suurimman testipitoisuuden on vastattava tasoa 0,01 M, 5 mg/ml tai 5 μl/ml sen mukaan, mikä pitoisuuksista on pienin.
The concentrations selected for analysis should, in general, be separated by a spacing of no more than 10.
Analysoitavaksi valittujen pitoisuuksien on pääsääntöisesti erottava toisistaan enintään 10-kertaisesti.
For test substances that exhibit a steep concentration-response curve, it may be necessary to more closely space the test substance concentrations so that cultures in the moderate and low toxicity ranges also will be scored.
Jos testiaineen pitoisuus-vastekäyrä on jyrkkä, testiaineiden pitoisuudet voivat tarvittaessa olla lähempänä toisiaan, jotta myös keskitason ja vähäisen toksisuustason viljelmät pisteytetään.
When solubility is a limiting factor, the maximum concentration, if not limited by cytotoxicity, should be the lowest concentration at which minimal precipitate is visible in cultures, provided there is no interference with scoring.
Jos liukoisuus on rajoittava tekijä, suurimman pitoisuuden – jos sitä ei ole rajoitettu sytotoksisuuden takia – on oltava se pienin pitoisuus, jossa viljelmissä esiintyy mahdollisimman vähäistä saostumista; saostuminen ei kuitenkaan saa vaikuttaa laskemiseen.
Evaluation of precipitation should be done by methods such as light microscopy, noting precipitate that persists, or appears during culture (by the end of treatment).
Saostumisen arvioinnissa on käytettävä esimerkiksi valomikroskooppia, jotta voidaan havaita viljelyn aikana esiintyvä tai (käsittelyn loppuun mennessä) muodostuva saostuma.
Concurrent positive and solvent/vehicle controls both with and without metabolic activation should be included in each experiment.
Jokaisessa kokeessa on käytettävä samanaikaisia positiivisia kontrolleja ja liuotin-/kantaja-ainekontrolleja metabolisen aktivaation läsnä ollessa ja ilman sitä.
PC are needed to demonstrate the ability of the cells used, and the test protocol, to identify clastogens and aneugens, and to affirm the metabolic capability of the S9 preparation.
Positiivisia kontrolliaineita tarvitaan, jotta voidaan osoittaa käytettyjen solujen – ja testisuunnitelman – kyky tunnistaa klastogeenejä ja aneugeenejä sekä vahvistaa S9-preparaatin metabolointikyky.
The PC should employ known inducers of micronucleus formation at concentrations expected to give small, but reproducible increases over background, and demonstrate the sensitivity of the test system.
Positiivisina kontrollikemikaaleina on käytettävä tunnettuja mikrotumien indusoijia pitoisuuksina, joiden voidaan odottaa aiheuttavan vähäisen mutta toistettavissa olevan lisääntymisen taustaan verrattuna ja osoittaa koejärjestelmän herkkyyden.
PC concentrations should be chosen so that the effects are clear but do not immediately reveal the identity of the coded slides to the reader.
Positiivisen kontrollikemikaalin pitoisuudet on valittava siten, että vaikutukset ovat selvät mutta eivät paljasta heti lukijalle koodattujen objektilasien identiteettiä.
A clastogen that requires metabolic activation (e.g. cyclophosphamide; benzo(a)pyrene) should be used to demonstrate both the metabolic competence and the ability of the test system to detect clastogens.
Soluviljelmän metabolointikyky ja klastogeenien osoituskyky on osoitettava käyttämällä metabolista aktivaatiota edellyttävää klastogeenia (esimerkiksi syklofosfamidi tai bentso[a]pyreeni).
Other PC may be used if justified.
Muita positiivisia kontrollikemikaaleja voidaan käyttää, jos käyttö perustellaan.
Because some PC that need metabolic activation may be active without exogenous metabolic activation under certain treatment conditions or in certain cell lines, the need for metabolic activation, and the activity of the S9 preparation, should be tested in the selected cell line and at the selected concentrations.
Koska tietyt metabolista aktivaatiota edellyttävät positiiviset kontrollikemikaalit voivat tietyissä käsittelyolosuhteissa tai tietyissä solulinjoissa aktivoitua ilman eksogeenista metabolista aktivaatiota, metabolisen aktivaation tarve ja S9-preparaatin toiminta on testattava valitussa solulinjassa ja valituissa pitoisuuksissa.
At the present time, no aneugens are known that require metabolic activation for their genotoxic activity (16).
Tähän mennessä ei ole havaittu, että yhdenkään aneugeenin genotoksinen toiminta edellyttäisi metabolista aktivaatiota (16).
Currently accepted PC for aneugenic activity are, for example, colchicine and vinblastine.
Nykyisin aneugeenisen toiminnan hyväksyttyjä positiivisia kontrollikemikaaleja ovat esimerkiksi kolkisiini ja vinblastiini.
Other chemicals may be used if they induce micronuclei solely, or primarily, through aneugenic activity.
Myös muiden kemikaalien käyttö on sallittu, jos ne indusoivat mikrotumia yksinomaan tai pääasiassa aneugeenisen toiminnan välityksellä.
To avoid the need for two PC (for clastogenicity and aneugenicity) without metabolic activation, the aneugenicity control can serve as the PC without S9, and the clastogenicity control can be used to test the adequacy of the metabolic activation system used.
Jotta ei tarvittaisi kahta positiivista kontrollikemikaalia erikseen klastogeenisuutta ja aneugeenisuutta varten (ilman metabolista aktivaatiota), aneugeenisuuden kontrollikemikaalia voidaan käyttää positiivisena kontrollikemikaalina ilman S9-jaetta ja käytetyn metabolisen aktivaatiojärjestelmän riittävyys voidaan testata klastogeenisuuden kontrollikemikaalilla.
PC for both clastogenicity and aneugenicity should be used in cells that do not require S9.
Sekä klastogeenisuuden että aneugeenisuuden positiivista kontrollikemikaalia on käytettävä soluissa, joissa ei tarvita S9-jaetta.
Suggested PC are included in Appendix 3.
Ehdotetut positiiviset kontrollikemikaalit esitetään lisäyksessä 3.
The use of chemical class-related PC may be considered, when suitable chemicals are available.
Samaan kemiallisten aineiden ryhmään kuuluvan positiivisen kontrollikemikaalin käyttöä voidaan harkita, mikäli sopivia kemikaaleja on saatavilla.
All PC used should be appropriate for the cell type and activation conditions.
Positiivisia kontrollikemikaaleja on käytettävä vain, jos ne soveltuvat kyseiselle solutyypille ja kyseisiin aktivaatio-olosuhteisiin.
Solvent/vehicle controls should be included for every harvest time.
Solujen jokaisena keräämisajankohtana on otettava näytteet myös liuottimella/kantaja-aineella käsitellyistä kontrolleista.
In addition, untreated NC (lacking solvent/vehicle) should also be used unless there are published or laboratory historical control data demonstrating that no genotoxic or other deleterious effects are induced by the chosen solvent at the concentrations used.
Lisäksi on käytettävä myös käsittelemättömiä negatiivisia kontrolleja (ei liuotinta/kantaja-ainetta), paitsi jos julkaistut tai laboratorion aikaisemmat tiedot kontrollista osoittavat, ettei valitulla liuottimella ole käytetyissä pitoisuuksissa genotoksisia tai muita haitallisia vaikutuksia.
Treatment Schedule
Käsittelyaikataulu
In order to maximise the probability of detecting an aneugen or clastogen acting at a specific stage in the cell cycle, it is important that sufficient numbers of cells are treated with the test substance during all stages of their cell cycles.
Jotta aneugeenin tai klastogeenin toiminta tietyssä solusyklin vaiheessa voidaan mahdollisimman todennäköisesti osoittaa, on tärkeää, että testiaineella käsitellään riittävä määrä soluja niiden kaikissa solusyklin vaiheissa. Solulinjojen ja primääristen soluviljelmien käsittelyaikataulu voi näin ollen poiketa jonkin verran lymfosyyttien käsittelyaikataulusta, sillä niiden solusyklin käynnistyminen edellyttää mitogeenista stimulaatiota.
The treatment schedule for cell lines and primary cell cultures may, therefore, differ somewhat from that for lymphocytes which require mitogenic stimulation to begin their cell cycle and these are considered in Paragraphs 41-43 (16).
Niitä tarkastellaan 41–43 kohdassa (16).
Theoretical considerations, together with published data (18) indicate that most aneugens and clastogens will be detected by a short term treatment period of 3 to 6 hrs in the presence and absence of S9, followed by removal of the test substance and a growth period of 1,5-2,0 cell cycles (6).
Teorian ja julkaistujen tietojen perusteella (18) useimmat aneugeenit ja klastogeenit voidaan osoittaa S9-jakeen kanssa ja ilman S9-jaetta toteutettavalla 3–6 tuntia kestävällä lyhyellä käsittelyjaksolla, jonka jälkeen testiaine poistetaan ja viljelmän annetaan kasvaa 1,5–2,0 solusyklin ajan (6).
Cells are sampled at a time equivalent to about 1,5-2,0 times the normal (i.e. untreated) cell cycle length either after the beginning or at the end of treatment (See Table 1).
Solut kerätään noin 1,5–2,0 normaalin (eli käsittelemättömän) solusyklin kuluttua joko käsittelyn aloittamisen jälkeen tai sen lopussa (katso taulukko 1).
Sampling or recovery times may be extended if it is known or suspected that the test substance affects the cell cycling time (e.g. when testing nucleoside analogues).
Näytteenotto- tai palautumisaikoja voidaan pidentää, jos tiedetään tai oletetaan, että testiaine vaikuttaa solusyklin kestoon (esimerkiksi kun testataan nukleosidianalogeja).
Because of the potential cytotoxicity of S9 preparations for cultured mammalian cells, an extended exposure treatment of 1,5-2,0 normal cell cycles is used only in the absence of S9.
Koska S9-preparaatiot voivat olla toksisia viljellyille nisäkässoluille, pidennettyä 1,5–2,0 normaalin solusyklin altistusta käytetään vain ilman S9-jaetta.
In the extended treatment, options are offered to allow treatment of the cells with the test chemical in the absence or presence of cytoB.
Pidennetyssä käsittelyssä soluja voidaan käsitellä testikemikaalilla joko sytoB:n kanssa tai ilman sitä.
These options address situations where there may be concern regarding possible interactions between the test substance and cytoB.
Näin voidaan ottaa huomioon testiaineen ja sytoB:n mahdollinen vuorovaikutus.
The suggested cell treatment schedules are presented in Table 1.
Solujen ehdotetut käsittelyaikataulut esitetään taulukossa 1.
These general treatment schedules may be modified depending on the stability or reactivity of the test substance or the particular growth characteristics of the cells being used.
Näitä yleisiä käsittelyaikatauluja voidaan mukauttaa testiaineen stabiiliuden tai reaktiivisuuden tai käytettävien solujen erityisten kasvuominaisuuksien mukaisesti.
All treatments should commence and end while the cells are growing exponentially.
Kaikki käsittelyt on käynnistettävä ja saatava päätökseen, kun solut kasvavat eksponentiaalisesti.
These schedules are presented in more details in paragraphs 41-47 following.
Aikataulut esitellään yksityiskohtaisemmin jäljempänä olevissa 41–47 kohdassa.
Cell treatment and harvest times for the MNvit assay
Solujen käsittely- ja keräämisajankohdat MNvit-määritysmenetelmässä
Lymphocytes, primary cells and cell lines treated with cytoB
Lymfosyytit, primaarisolut ja solulinjat, jotka on käsitelty sytoB:llä
Treat for 3-6 hrs in the presence of S9;
Käsitellään 3–6 tuntia S9:n kanssa;
remove the S9 and treatment medium;
poistetaan S9 ja käsittelyväliaine;
add fresh medium and cytoB;
lisätään uusi väliaine ja sytoB;
harvest 1,5-2,0 normal cell cycles later.
kerätään 1,5–2,0 normaalia solusykliä myöhemmin.
Short exposure
Lyhyt altistus
Treat for 3-6 hrs;
Käsitellään 3–6 tuntia;
remove the treatment medium;
poistetaan käsittelyväliaine;
Extended exposure
Pidennetty altistus
Option A: Treat for 1,5-2 normal cell cycles in the presence of cytoB;
Vaihtoehto A: Käsitellään 1,5–2 normaalin solusyklin ajan sytoB:n kanssa;
harvest at the end of the exposure period.
kerätään altistusjakson päättyessä.
Option B: Treat for 1,5-2,0 normal cell cycles;
Vaihtoehto B: Käsitellään 1,5–2,0 normaalin solusyklin ajan;
remove the test substance;
poistetaan testiaine;
Cell lines treated without cytoB
Solulinjat, joita ei ole käsitelty sytoB:n kanssa
(Identical to the treatment schedules outlined above with the exception that no cytoB is added)
(Samat käsittelyaikataulut, mutta sytoB:tä ei lisätä)
Lymphocytes, primary cells, and cell lines with cytoB
Lymfosyytit, primaarisolut ja solulinjat sytoB:n kanssa
For lymphocytes, the most efficient approach is to start the exposure to the test substance at 44-48 hrs after PHA stimulation, when cycle synchronisation will have disappeared (5).
Tehokkain menetelmä lymfosyyteille on aloittaa testiaineelle altistaminen 44–48 tunnin kuluttua PHA-stimulaatiosta, kun syklin synkronoitumista ei enää havaita (5).
In the initial assay, cells are treated for 3 to 6 hrs with the test substance in the absence and presence of S9.
Solut käsitellään ensin testiaineella 3–6 tunnin ajan sekä S9:n läsnä ollessa että ilman sitä.
The treatment medium is removed and replaced with fresh medium containing cytoB, and the cells are harvested 1,5-2,0 normal cell cycles later.
Käsittelyväliaine poistetaan ja lisätään uutta väliainetta, joka sisältää sytoB:tä, ja solut kerätään 1,5–2,0 normaalia solusykliä myöhemmin.
If both initial tests of the short (3-6 hrs) treatment are negative or equivocal, a subsequent, extended exposure treatment without S9 is used.
Jos näistä lyhyistä (3–6 tunnin) käsittelyistä saadaan negatiiviset tai epäselvät tulokset, soluja altistetaan uudelleen kauemmin kestävälle käsittelylle ilman S9:ää.
Two treatment options are available and are equally acceptable.
On olemassa kaksi yhtä hyvää käsittelyvaihtoehtoa.
However, it might be more appropriate to follow Option A for stimulated lymphocytes where exponential growth may be declining at 96 hrs following stimulation.
Stimuloiduille lymfosyyteille voi kuitenkin olla parempi käyttää vaihtoehtoa A, joilla eksponentiaalinen kasvu voi hidastua 96 tunnin kuluttua stimulaatiosta.
Also, cultures of cells should not have reached confluence by the final sampling time in Option B.
Soluviljelmät eivät myöskään saa olla konfluentteja vaihtoehdon B viimeiseen näytteenottoajankohtaan mennessä.
Option A: The cells are treated with the test substance for 1,5-2,0 normal cell cycles, and harvested at the end of the treatment time.
Vaihtoehto A: Soluja käsitellään testiaineella 1,5–2,0 normaalin solusyklin ajan, ja ne kerätään käsittelyjakson päättyessä.
Option B: The cells are treated with the test substance for 1,5-2,0 normal cell cycles.
Vaihtoehto B: Soluja käsitellään testiaineella 1,5–2,0 normaalin solusyklin ajan.
The treatment medium is removed and replaced with fresh medium, and the cells are harvested after additional 1,5-2,0 normal cell cycles.
Käsittelyväliaine poistetaan ja korvataan uudella väliaineella, ja solut kerätään seuraavan 1,5–2,0 normaalin solusyklin jälkeen.
Primary cells and cell lines should be treated in a similar manner to lymphocytes except that it is not necessary to stimulate them with PHA for 44-48 hrs.
Primaarisoluja ja solulinjoja on käsiteltävä samalla tavalla kuin lymfosyyttejä, mutta niitä ei tarvitse stimuloida PHA:lla 44–48 tunnin ajan.
Cells other than lymphocytes should be exposed such that at the time of study termination, the cells are still in log-phase growth.
Kun kyseessä ovat muut solut kuin lymfosyytit, niitä on altistettava niin, että tutkimuksen päättymisajankohtana solut ovat edelleen kasvun logaritmisessa vaiheessa.