natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As described in recital 43 the tariff under challenge is financed by means of a parafiscal charge collected by the Equalisation Fund via the A4 component of the electricity tariff.
Kuten edellä johdanto-osan 43 kappaleessa todettiin, nyt tarkasteltava tariffi rahoitetaan veronluonteisella maksulla, jonka Cassa Conguaglio kerää sähkötariffin A4-komponentin muodossa.
This charge is obligatory, being imposed by means of decision of the AEEG implementing national legislation.
Kyseinen maksu on pakollinen, sillä siitä on säädetty kansallista lainsäädäntöä täytäntöönpanevilla AEEG:n päätöksillä.
The Equalisation Fund is a public body established by law, which carries out its functions on the basis of precise instructions laid down in the decisions of the AEEG.
Cassa Conguaglio on lailla perustettu julkinen laitos, joka hoitaa tehtävänsä AEEG:n päätöksiin perustuvien yksityiskohtaisten ohjeiden pohjalta.
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes State resources within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [72].
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansalliseen lainsäädäntöön perustuvat pakolliset maksut, jotka suoritetaan lailla perustetulle laitokselle, ovat perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtion varoja, jos ne on tarkoitettu kyseisen artiklan muut kriteerit täyttävän toimenpiteen rahoittamiseen [72].
Italy and Alcoa rely on the judgments in PreussenElektra [73] and Pearle [74] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Italia ja Alcoa viittaavat asioissa Preussen-Elektra [73] ja Pearle [74] annettuihin tuomioihin perustellakseen näkemystä, että kyseistä toimenpidettä ei rahoiteta valtion varoista.
Both parties claim that the funds required to finance the tariff are transferred by private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), the role of the State being confined to the adoption of a law mandating payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Molemmat osapuolet katsovat, että tariffin rahoittamiseen tarvittavat varat siirretään yksityisiltä oikeushenkilöiltä (sähkön käyttäjät) yksityiselle oikeushenkilölle (Alcoa), ja että valtion rooli rajoittuu sellaisen lain antamiseen, jossa säädetään tarvittavien määrien maksamisesta, eikä valtiolla ole varojen käyttöä koskevaa harkintavaltaa, lukuun ottamatta varojen käyttöä laissa säädetyn järjestelmän toteuttamiseen.
In particular, according to Italy and Alcoa, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds and is merely an accounting intermediary.
Italia ja Alcoa katsovat erityisesti, että Cassa Conguagliolla ei ole määräysvaltaa varoihin nähden vaan sillä on ainoastaan välittävä kirjanpidollinen tehtävä.
In the PreussenElektra case, the Court considered that a purchase obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity from renewable sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
Asiassa Preussen-Elektra yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että yksityisille sähkönjakelijoille asetettu velvollisuus hankkia uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä vähimmäishinnoilla, jotka ovat korkeampia kuin tällaisen sähkön todellinen markkina-arvo, ei ole valtiontukea siltä osin kuin toimenpiteeseen ei liity valtion varojen suoraa tai välillistä siirtämistä.
According to Italy and Alcoa, the present case is comparable to PreussenElektra in that the funds are also transferred from private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), with the State exercising no control over the resources in question.
Italian ja Alcoan mukaan tarkasteltava asia vastaa asiaa Preussen-Elektra, sillä varat siirretään yksityisiltä oikeushenkilöitä (sähkön käyttäjät) yksityiselle oikeushenkilölle (Alcoa) eikä valtio käytä määräysvaltaa kyseisten varojen suhteen.
The Commission recalls that, in PreussenElektra, the resources required to finance the measure were provided directly by the electricity suppliers to the producers of renewable energies without transiting through any public body.
Komissio huomauttaa, että asiassa Preussen-Elektra toimenpiteen rahoittamiseen tarvitut varat siirtyivät suoraan jakelijoilta uusiutuvista energialähteistä energiaa tuottaville yrityksille kulkematta julkisen laitoksen kautta.
Within that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
Kyseisessä järjestelmässä siirretyt summat eivät voineet koskaan olla jäsenvaltion viranomaisten käytettävissä.
In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary.
Nyt tarkasteltavassa asiassa varat siirtyvät julkisen laitoksen Cassa Conguaglion kautta ennen kuin ne ovat lopullisen tuensaajan käytettävissä.
Therefore, the PreussenElektra case-law addresses different factual circumstances and is not relevant to the present case.
Näin ollen asiassa Preussen-Elektra sovellettu oikeuskäytäntö kuuluu eri asiayhteyteen eikä ole merkityksellinen nyt tarkasteltavan asian kannalta.
The judgment in Pearle provides guidance of more direct relevance to this case.
Asiassa Pearle sovelletulla oikeuskäytännöllä on sen sijaan välitöntä merkitystä.
However, the Commission’s interpretation of it differs from that put forward by Italy and Alcoa.
Kuitenkin komission tulkinta mainitusta oikeuskäytännöstä poikkeaa Italian ja Alcoan tulkinnasta.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the resources of a levy which transit through a public body do not constitute State resources.
Asiassa Pearle yhteisöjen tuomioistuin päätteli, että julkisen laitoksen kautta kulkevien maksujen tuotot eivät tietyissä olosuhteissa ole valtion varoja.
In Pearle, the measures were financed entirely by an economic sector at the sole initiative of that sector.
Kyseisessä asiassa eräs talouden ala rahoitti toimenpiteet kokonaan itse omasta aloitteestaan.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not, at any time, dispose of the funds.
Varat saatiin keräämällä veronluonteista maksua, joka välitettiin julkisen laitoksen kautta, eikä kyseinen laitos voinut koskaan käyttää varoja.
In addition, there was a correspondence between the entities which paid the levy and those which received the benefits of the measure.
Lisäksi osa maksun suorittavista yrityksistä oli samoja kuin ne, jotka hyötyivät toimenpiteestä.
Italy and Alcoa consider that the key criterion in Pearle is whether the State has a right to dispose of the funds otherwise than in implementation of the statutory scheme.
Italia ja Alcoa katsovat, että asiassa Pearle keskeisenä kriteerinä oli se, oliko valtiolla oikeus käyttää varoja muuhunkin kuin laissa säädetyn järjestelmän toteuttamiseen.
They contend that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Niiden mukaan Cassa Conguagliolla ei ole harkintavaltaa varojen maksun suhteen, sillä varoilla on tarkoitus rahoittaa tariffit eivätkä ne koskaan kuulu julkisen rahoituksen piiriin.
Therefore, according to Italy and Alcoa, the State cannot freely dispose of the funds, which consequently do not constitute State resources.
Tämä merkitsee Italian ja Alcoan mukaan sitä, että valtio ei voi käyttää vapaasti kyseisiä varoja, jotka sen vuoksi eivät ole valtion varoja.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may be subjectively viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Ensiksikin on todettava, että vaikka eräät asiassa Pearle sovelletut perusteet voidaan katsoa muita relevantimmiksi, asiassa ei ole ”keskeistä kriteeriä”.
The conditions enumerated in the judgment are cumulative.
Tuomiossa luetellut edellytykset ovat kumulatiivisia.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat [75], where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria.
Tämä on myös ensimmäisen oikeusasteen tulkinta asiassa Earl Salvat [75], jossa tutkittiin kyseisessä asiassa kyseenalaiseksi saatettua veroa jokaisen asiassa Pearle sovelletun kriteerin perusteella.
Before examining the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other criteria enumerated in Pearle are met.
Ennen kuin komissio tutki Cassa Conguaglion roolia, se tarkisti, täyttyivätkö muut asiassa Pearle luetellut perusteet.
It is clear that, unlike in Pearle, the Alcoa tariff was established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
On selvää, että toisin kuin asiassa Pearle, Alcoa-tariffi otettiin käyttöön valtion aloitteesta eikä jonkin tietyn talouden alan aloitteesta.
Moreover, in Pearle the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden for the State.
Asiassa Pearle toimenpiteen edunsaajat olivat myös ainoita, jotka maksoivat kyseisiä varoja, eivätkä julkisen laitoksen toimet antaneet etua, joka olisi voinut aiheuttaa valtiolle lisärasituksen.
In the case at hand, the beneficiary Alcoa does not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
Nyt tarkasteltavassa asiassa tuensaaja Alcoa ei vastaa maksun taloudellisesta rasituksesta, joka kohdistuu ainoastaan sähkönkäyttäjiin.
Therefore, the Pearle case-law cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in Alcoa’s and Italy’s argument concerning the role of the Equalisation Fund as a mere accounting intermediary.
Tämän vuoksi asiassa Pearle sovellettuun oikeuskäytäntöön ei voida vedota, riippumatta niiden väitteiden mahdollisesta oikeellisuudesta, joita Alcoa ja Italia ovat esittäneet Cassa Conguaglion pelkästä välittävästä kirjanpidollisesta tehtävästä.
Turning now to the Equalisation Fund, the Commission recalls that, according to settled case-law, ‘no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State, and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State’ [76].
Cassa Conguaglion osalta komissio toteaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei ole tarpeen erottaa tapauksia, joissa tuen myöntää valtio suoraan, ja tapauksia, joissa tuki myönnetään valtion nimeämän tai perustaman julkisen tai yksityisen elimen välityksellä [76].
Therefore, the public or private status of the Equalisation Fund is not determinant for the purpose of applying the State aid rules.
Tämän vuoksi Cassa Conguaglion julkinen tai yksityinen status ei ole määräävä tekijä valtiontukisääntöjä sovellettaessa.
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically imply that Article 87 of the EC Treaty is applicable [77]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article [78].
Se, että Cassa Conguaglio on julkinen laitos, ei tarkoita automaattisesti sitä, että EY:n perustamissopimuksen 87 artiklaa sovelletaan [77]. Vastaavasti julkisen laitoksen myöntämä tuki ei sinällään sulje pois kyseisen artiklan soveltamista [78].
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its quality as a public body.
Analyysissä ei kuitenkaan pidä rajoittua Cassa Conguaglion toimivaltaan julkisena laitoksena.
What should be ascertained is rather whether, more generally, the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Sen sijaan on määritettävä yleisemmällä tasolla, voiko valtio käyttää joko suoraan tai nimeämänsä toisen elimen välityksellä määräysvaltaa tariffin rahoittamiseen käytettyjen varojen osalta.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund was a private body.
Samaa testiä olisi sovellettava, jos Cassa Conguaglio olisi yksityinen laitos.
The recent judgement of the Court of Justice in the Essent [79] case provides definitive guidance on this point.
Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Essent [79] jokin aika sitten antamassa tuomiossa on tätä seikkaa koskevia ohjeita. Kyseisessä asiassa Alankomaat oli ottanut lailla käyttöön sähkötariffin lisämaksun.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Lisämaksua maksoivat sähkönkuluttajat verkko-operaattoreille, jotka puolestaan siirsivät näin saadut tulot yritykselle nimeltä SEP. SEP:llä ei ollut harkintavaltaa varojen hallinnoinnissa, ja se toimi viranomaisten tiukassa valvonnassa.
The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi seuraavien seikkojen perusteella, että lisämaksutulot olivat valtion varoja. Tariffin lisämaksusta säädettiin kansallisessa laissa ja sen vuoksi se oli veroa.
The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities.
SEP ei voinut käyttää lisämaksutuloja muuhun kuin laissa säädettyihin tarkoituksiin. Näin ollen varat säilyivät julkisessa valvonnassa ja kansalliset viranomaiset pystyivät määräämään niistä.
The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kyseiset seikat riittivät päättelemään, että kyseiset varat olivat julkisia varoja.
The similarities with the case at hand are evident.
Yhdenmukaisuudet nyt tarkasteltavan asian kanssa ovat ilmeiset. Alcoa-järjestelmän rahoittamiseen käytetystä tariffin lisämaksusta säädettiin lailla, kuten asiassa Essent.
The surcharge on the electricity price used to finance the Alcoa tariff is imposed, as in Essent, by law.
Cassa Conguaglion tehtävä on samanlainen kuin SEP:n, sillä se keskittää veronluonteisesta maksusta saatavat tulot ja hallinnoi niitä.
The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs).
Siihen kohdistuu myös samoja rajoituksia, koska se ei voi käyttää lisämaksutuloja muihin kuin laissa säädettyihin tarkoituksiin (suosituimmuustariffijärjestelmien rahoitus). Valtio voi valvoa ja ohjata varojen käyttöä: Cassa Conguaglio hoitaa kirjanpidolliset tehtävänsä AEEG:n antamien tarkkojen ohjeiden mukaisesti.
The State is capable of controlling and orienting the use of the resources at issue: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation (see recitals 26 and 27 above).
AEEG toimii lainsäädännössä vahvistettujen toimivaltuuksiensa puitteissa ja/tai panee täytäntöön kansallista lainsäädäntöä (ks. johdanto-osan 26 ja 27 kappale).
Therefore, the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
Näin ollen Cassa Conguaglion hallinnoimat varat ovat jatkuvasti julkisessa valvonnassa.
This analysis is consistent with the Commission’s decision on the Italian stranded costs case [80], in which it characterised as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Tämä analyysi vastaa komission hukkakustannuksia sähkösektorilla [80] koskevassa asiassa tekemää päätöstä, jossa Cassa Conguaglion A6-tilillä hallinnoimat varat luokiteltiin julkisiksi varoiksi.
In any event, the categorisation as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out incontrovertibly by the recent judgment of the Court of First Instance in the Iride case [81].
Joka tapauksessa Cassa Conguaglion hallinnoimien varojen julkinen luonne on vahvistettu kiistattomasti yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jokin aika sitten asiassa Iride antamassa tuomiossa [81].
Italy’s Court of Cassation had already ruled (judgment No 11632/03 of 3 April 2003) that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered as State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings.
Italian korkein oikeus (Suprema corte di cassazione) katsoi jo 3 päivänä huhtikuuta 2003 antamassaan tuomiossa nro 11632/03, että Cassa Conguagliolla ei ollut Italian valtiosta erillistä oikeushenkilöllisyyttä ja että valtio olisi katsottava Cassa Conguagliolle siirrettyjen summien omistajaksi, myös niiden summien, jotka olivat peräisin yksityisiltä oikeushenkilöiltä ja jotka oli tarkoitettu yksityisille yrityksille.
In the Iride case, the applicants Iride SpA and Iride Energia SpA brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Asiassa Iride kantajat Iride Spa ja Iride Energia Spa olivat valittaneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen komission päätöksestä, jossa Cassa Conguaglion A6-tilillä hallinnoimat varat oli luokiteltu julkisiksi varoiksi.
The arguments put forward by the applicants were very similar to those of Alcoa.
Kantajien esittämät väitteet olivat hyvin samanlaiset kuin Alcoan esittämät väitteet.
The applicants disputed the reasoning of the Court of Cassation’s ruling, contending that the role of the Equalisation Fund was merely that of an accounting intermediary between private citizens subject to a financial obligation and the beneficiaries of the sums concerned, a role which did not allow the Equalisation Fund to make use of the monies deposited even for a short period of time.
Kantajat kiistivät Italian korkeimman oikeuden antaman tuomion päätelmän ja väittivät, että Cassa Conguagliolla oli pelkästään välittävä kirjanpidollinen tehtävä maksuvelvollisten yksityishenkilöiden ja vastaavat summat saavien edunsaajien välillä, minkä vuoksi talletetut summat eivät olleet sen käytettävissä edes lyhyttä aikaa.
The applicants likewise claimed the applicability of the PreussenElektra case-law.
Kantajat vaativat samaten asiassa Preussen-Elektra sovelletun oikeuskäytännön soveltamista.
In its judgment delivered on 11 February 2009, the Court of First Instance was very clear.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti selvän näkemyksensä asiasta 11 päivänä helmikuuta 2009 antamassaan tuomiossa. Tuomioistuin korosti ensin, että sillä ei ole toimivaltaa asettaa kyseenalaiseksi tulkinta, jonka Italian korkein oikeus oli esittänyt Italian kansallisesta lainsäädännöstä.
After emphasising that it had no jurisdiction to challenge the interpretation of Italian legislation by the Court of Cassation, the Court of First Instance confirmed that the monies held in the Equalisation Fund’s A6 account were to be considered as State resources because, in addition to being State property, they were under constant State control [82].
Se vahvisti tämän jälkeen, että Cassa Conguaglion A6-tilille talletetut summat on luokiteltava julkisiksi varoiksi, sillä ne kuuluvat valtiolle ja ovat myös valtion jatkuvassa valvonnassa [82].
That conclusion concerned the Equalisation Fund’s A6 account, used to finance the stranded costs of Italy’s electricity sector.
Tämä päätelmä koskee Cassa Conguaglion A6-tiliä, josta sähköalan hukkakustannukset rahoitetaan.
It can, however, logically be extended to the A4 component, which finances the disputed tariff.
Loogisesti tarkasteltuna kyseinen päätelmä voidaan kuitenkin ulottaa myös A4-tiliin, josta kiistanalainen tariffi rahoitetaan.
The judgment of the Court of Cassation was based on an analysis of the legal personality of the Equalisation Fund, and its finding with respect to State property therefore applies to all of the monies deposited with the Equalisation Fund.
Italian korkeimman oikeuden tuomio perustui Cassa Conguaglion oikeushenkilöllisyydestä tehtyyn analyysiin ja sen vuoksi päätelmä valtion omistajuudesta pätee kaikkiin Cassa Conguaglioon talletettuihin varoihin.
The same is true of the finding by the Court of First Instance that the State can control the resources administered by the Equalisation Fund.
Sama koskee myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmää, että valtio pystyy valvomaan Cassa Conguaglion hallinnoimia varoja.
There is no difference between the A6 account and the A4 component other than the purpose of the resources collected (covering stranded costs in the case of the A6 account and financing preferential tariffs in the case of the A4 component).
A6- ja A4-tilien välillä ei ole mitään muuta eroa kuin varojen käyttötarkoitus (A6-tililtä maksetaan hukkakustannukset ja A4-tililtä rahoitetaan suosituimmuustariffit).
The sums transferred to Alcoa from the A4 component must also therefore be categorised as State resources.
Tämän vuoksi Alcoalle A4-tililtä siirretyt summat on vastaavasti luokiteltava julkisiksi varoiksi.
In addition to being financed by State resources, the Alcoa tariff is imputable to the State [83], since the legal basis for the measure is laid down in national legislation and in the decisions of the AEEG, which is a public body.
Sen lisäksi, että Alcoa-tariffi rahoitetaan julkisin varoin, se johtuu valtiosta [83], koska toimenpiteen oikeusperusta muodostuu kansallisen lainsäädännön säännöksistä ja julkisen laitoksen AEEG:n päätöksistä.
As regards the impact of the measure on trade between Member States and the ensuing distortion of competition, it is undisputed that the aluminium market is fully open to competition.
Toimenpiteen vaikutuksesta yhteisön sisäiseen kauppaan ja siitä johtuvasta kilpailun vääristymisestä voidaan kiistattomasti todeta, että alumiinimarkkinat on täysin vapautettu kilpailulle.
In its merger decisions, the Commission has consistently found that the geographical market for primary aluminium is worldwide [84].
Yrityskeskittymiä koskevissa päätöksissä komissio on johdonmukaisesti katsonut, että primaarialumiinin maantieteelliset markkinat ovat maailmanlaajuiset [84].
It will be seen in recital 214 that Italy did not notify the extension of the Alcoa tariff.
Kuten johdanto-osan 214 kappaleessa todetaan, Italia ei ilmoittanut nyt tarkasteltavan Alcoa-tariffin jatkamisesta.
According to settled case-law [85], in the event of aid which has not been notified, the Commission is not obliged to demonstrate the consequences of the measure: ‘If the Commission were required in its decision to demonstrate the real effect of aid which had already been granted, that would immediately favour those Member States which grant aid in breach of the duty to notify laid down in Article 93(3) of the Treaty, to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’.
Vakiintuneen oikeuskäytännön [85] mukaan tapauksissa, joissa tuesta ei ole ilmoitettu komissiolle, tämän ei tarvitse osoittaa sen todellisia vaikutuksia. Jos komission olisi osoitettava päätöksessään jo myönnettyjen tukien todellinen vaikutus, se johtaisi niiden jäsenvaltioiden suosimiseen, jotka maksavat tukia noudattamatta määrättyä ilmoitusvelvollisuutta, niiden kustannuksella, jotka ilmoittavat tuesta suunnitteluvaiheessa.