natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the view of the Commission’s expert there are two similarities between this scheme of liability and a guarantee system.
Edelleen komission asiantuntijan mukaan tämän vastuujärjestelmän ja takausjärjestelmän välillä havaitaan kaksi yhtäläisyyttä.
First, the liability arises out of something that is not objectively imputable to the State, namely the situation of the debtor organisation: liability of this kind is triggered by the insolvency of the debtor, like a guarantee.
Ensinnäkin määräytymisperustetta ei voida objektiivisesti katsoa valtion syyksi, koska kyse on velallisen organisaation tilanteesta: tämä vastuujärjestelmä perustuu samaan seikkaan kuin takausmekanismi eli velallisen maksukyvyttömyyteen.
Second, the injury to which the Council of State refers appears, in the absence of any indication to the contrary, to be the failure to pay the debt itself, which is likewise the trigger for a guarantee.
Toiseksi, koska muuta ei ole mainittu, korkeimman hallinto-oikeuden tarkoittama vahinko näyttää olevan velan maksamatta jättäminen, joka aiheuttaa myös takauksen soveltamisen.
It is true that the Council of State restricts the liability of the State to injury ‘of an abnormal and specific kind’.
Korkein hallinto-oikeus rajoittaa valtion vastuuseen saattamisen tosin tavanomaisesta poikkeaviin ja erityisiin vahinkoihin.
As regards the ‘abnormal’ character of the injury, the Commission’s expert takes the view that one can proceed by elimination.
Komission asiantuntijan mukaan tavanomaisesta poikkeavuutta voidaan tarkastella käyttämällä poissulkemiseen perustuvaa päättelyä.
Either the debt is a small one, in which case it is fair to suppose that it will not leave a national publicly owned establishment, or La Poste in particular, in a position of insolvency; or the debt is a large one, in which case the injury will necessarily be abnormal.
Joko velka on vähämerkityksinen, jolloin voidaan oikeutetusti olettaa, ettei kansallinen julkinen laitos (erityisesti La Poste) joudu maksukyvyttömäksi, tai velka on erittäin merkittävä, jolloin tuloksena on vahingon poikkeavuus tavanomaisesta.
As regards the ‘specific’ character of the injury, it may be supposed that creditors making large claims on publicly owned establishments will not be numerous.
Vahingon erityisyyttä tarkasteltaessa voidaan olettaa, että merkittävästi velkaantuneiden julkisten laitosten velkojia ei ole kovin monta.
Thus the restriction imposed by the Council of State is a restriction in appearance rather than in fact, because it is fair to suppose that the claims involved will always be large, so that the injury will always be abnormally serious.
Tämän perusteella korkeimman hallinto-oikeuden tuomiossa asetettu raja ei ole tosiasiallisesti ratkaiseva, koska voidaan olettaa, että ainoastaan merkittävien velkojen tilanne otetaan aidosti huomioon, ja silloin on aina kyseessä tavanomaisesta poikkeavan vakava vahinko.
This is the interpretation accepted by the best academic opinion.
Tämä kantaa esitetään myös asiantuntijalausunnoissa.
According to the commentary by P. Bon already cited, ‘in that case, which very likely corresponds to the case under consideration, given the flagrant disproportion between the sum that the court has ordered the municipality to pay and the smallness of the municipality’s resources, the prefect is in an impossible situation, because he is not likely to be able to release sufficient resources to enable the municipality to pay the whole of the debt.
Esimerkiksi (edellä mainitun) P. Bonin kommentaarissa todetaan: tässä tapauksessa, joka vastaa todennäköisesti tarkasteltavana olevaa tilannetta tuomarin kunnan maksettavaksi tuomitseman määrän ja kunnan varojen vähäisyyden välinen silmiinpistävän epäsuhdan perusteella, prefekti on tietyllä tavoin umpikujassa, koska hän on epävarma siitä, voiko hän vapauttaa riittävät varat, joilla kunta pystyy maksamaan velkansa kokonaisuudessaan.
But equity demands that after so many years the two applicant companies should be compensated […] it turns the State into a forced insurer of the damage caused by the incompetence [of the municipality]’.
Kohtuullisuus toki edellyttää, että kummallekin kantajayhtiölle maksetaan korvaus näin monen vuoden jälkeen. […] Se tekee valtiosta kyseisen [tämän kunnan] kokemattomuuden haitallisten seurausten pakotetun vakuuttajan.
The Commission’s expert observes that the correct term is not ‘forced insurer’ but rather ‘forced guarantor’.
Komission asiantuntijan mukaan oikea termi ei ole ”vakuuttaja” vaan ”pakotettu takaaja”.
In their report on the judgment in Société fermière de Campoloro, C. Landais and F. Lenica, who were in charge of documentation at the Council of State at the time the judgment was delivered, stress the singularity of this second case, and refuse to interpret it as transferring to the State the burden of the debts of local and regional authorities’.
Asiassa Société fermière de Campoloro annetun tuomion alaviitteissä C. Landais ja F. Lenica, jotka vastasivat korkeimman hallinto-oikeuden dokumentointipalvelusta tuomion käsittelyaikaan, korostavat jälkimmäisen tilanteen omalaatuisuutta ja kieltäytyvät tulkitsemasta tilannetta siten, että alueellisten yhteisöjen velkojen vastuu siirretään siinä valtiolle.
The Commission’s expert points out that this interpretation is debated precisely because on a reading of the judgment it has to be envisaged.
Komission asiantuntija kuitenkin tähdentää, että vaikka tästä tulkinnasta kiistellään, sitä on tarkasteltava tuomion käsittelyn pohjalta.
The end of the commentary is revealing: the commentators speak of a loan or an exceptional subsidy.
Kommentaarin loppuosa on tältä osin paljastava: kommentaattorit tarkastelevat siinä lainaa tai poikkeuksellista valtiontukea.
It will be observed that commentators who refuse to consider this scheme of liability to be equivalent to a guarantee mechanism ultimately invoke other components of a guarantee mechanism, such as subsidies.
Tämän perusteella huomataan, että henkilöt, jotka kieltäytyvät rinnastamasta käsiteltävää vastuujärjestelmää takausmekanismiin, viittaavat lopuksi muihin takausmekanismin tekijöihin (valtiontukeen).
The Commission’s expert also rejects the assessment made by D. Labetoulle in an article on strict liability in administrative law which is cited by the French Government in its observations.
Komission asiantuntija torjuu niin ikään D. Labetoullen artikkelissaan ankarasta vastuusta hallinto-oikeudessa esittämän arvion, jota Ranskan hallitus lainaa huomautuksissaan.
Labetoulle observes that the Council of State held in Campoloro only that in the event of a decision taken legitimately by the prefect the State ‘may be liable’.
Kirjoittaja huomauttaa korkeimman hallinto-oikeuden katsoneen asiassa Campoloro, että prefektin laillinen päätös ainoastaan saattaa velvoittaa valtion vastuuseen.
He deduces that liability is not automatic.
Tästä hän päättelee, ettei automaattisuutta esiinny.
According to the Commission’s expert, this interpretation is not convincing.
Komission asiantuntijan mukaan tähän tulkintaan ei voida yhtyä.
The Council of State found that the prefect’s decision could render the State liable (est susceptible d’engager la responsabilité)‘if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Korkein hallinto-oikeus nimittäin toteaa, että prefektin päätös saattaa velvoittaa valtion vastuuseen, jos vahinko on luonteeltaan tavanomaisesta poikkeava ja erityinen.
What is uncertain is not the principle of the existence of liability, or the fact that liability is incurred if the conditions that give rise to it are met, but the existence of injury presenting certain features.
Epävarmuus ei liity vastuun olemassaolon ja siihen velvoittamisen periaatteeseen, jos tunnusmerkistö täyttyy, vaan sellaisen vahingon olemassaoloon, jossa esiintyy tiettyjä erityispiirteitä.
As has been explained, once the injury is specific and abnormal, nothing stands in the way of liability.
Kuten edellä todettiin, jos vahinko on erityinen ja tavanomaisesta poikkeava, mikään ei estä vastuuseen velvoittamista.
Thus by its very nature the liability does indeed arise automatically, and has all the characteristics of a guarantee.
Tämän perusteella vastuuseen vetoamisen periaate toimii sellaisenaan automaattisesti eli täyttää takauksen tunnusmerkistön.
Finally, the Commission’s expert observes that none of the commentators on the Campoloro judgment has envisaged the possibility that the claim might go unpaid.
Lopuksi komission asiantuntija huomauttaa, ettei kukaan Campoloro-asian oikeuskäytännön kommentaattoreista oleta, että saatava voi jäädä maksamatta.
The Commission’s expert concludes that the Council of State’s judgment in Campoloro installed a scheme of liability which has the characteristics of a guarantee mechanism.
Komission asiantuntija päättelee, että edellä mainittu korkeimman hallinto-oikeuden tuomio asiassa Campoloro on tarjonnut lähtökohdan vastuujärjestelmälle, jolla on takausmekanismin ominaispiirteet.
Settlement of the Campoloro case by the European Court of Human Rights (ECHR)
Asian Campoloro ratkaisu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa
In a judgment of 6 December 2006 — Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, the ECHR settled the Campoloro case by making the State liable for all of the sums due to the applicant companies by Santa-Maria-Poggio Commune.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ratkaisi 6 päivänä joulukuuta 2006 antamassaan tuomiossa Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro vastaan Ranska asian Campoloro velvoittamalla valtion vastaamaan kaikista Santa-Maria-Poggion kunnan veloista kantajayhtiöille.
The case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to loss.
Tässä asiassa osoitettiin, että Ranskan valtion vastuuseen vetoaminen nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa toimii julkisviranomaisten velkojen implisiittisenä takauksena, eikä siihen liity minkäänlaista vahinkoehtoa.
Before the Court, the French authorities attempted to base their case on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality.
Ranskan viranomaiset pyrkivät perustelemaan kantansa ihmisoikeustuomioistuimessa vetoamalla siihen, ettei valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta ollut ja ettei valtio ollut myöntänyt takausta oikeushenkilöiksi määritellyille julkisviranomaisille.
‘[The French Government]’, we read, ‘considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments’; ‘The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune.
Asiakirjoissa todetaan muun muassa: [Ranskan hallitus] katsoo, että ainoastaan objektiiviset syyt, jotka johtuvat kunnan konkreettisesta mahdottomuudesta vapauttaa riittävät varat, ovat lykänneet tuomioiden täysimääräistä täytäntöönpanoa; hallitus katsoo tämän perusteella, että annettujen tuomioiden täytäntöönpanemattomuus ei johdu kansallisten viranomaisten, valtion tai kunnan tarkoituksellisesta kieltäytymisestä.
The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal entity’; ‘The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970).
Varojen puute ei ole veruke vaan tosiasia, joka johtuu velallisen oikeushenkilön maksukyvyttömyydestä; Velan laiminlyönti johtuu yksinomaan kunnan taloudellisista vaikeuksista, eivätkä nämä olosuhteet näytä olevan luonteeltaan omiaan vapauttamaan yhteisöä velvollisuuksistaan tai siirtämään sen velkataakkaa valtiolle (CE, Batz sur Merin kunta, 25.9.1970).
There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned.
Kansallisessa lainsäädännössä ei ole laillista perustetta sille, että valtio tulee kunnan sijaan korvauksen maksajaksi.
Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
Tällainen sijaantulo ei voi myöskään perustua yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleeseen, koska tällainen ratkaisu olisi koko oikeushenkilön käsitteen vastainen, oletetaanhan oikeushenkilölle riippumattomuus ja oma varallisuus.
While the French Government attempted specifically to invoke the differences — highlighted above — between the liability scheme and the guarantee mechanism, these arguments were not in the end accepted by the Court.
Vaikka Ranskan hallitus pyrkikin vetoamaan edellä käsiteltyihin eroihin vastuujärjestelmän ja takausmekanismin välillä, ihmisoikeustuomioistuin ei loppujen lopuksi huomioinut näitä perusteita.
To reinforce the point being made, the applicants’ arguments — which were, in contrast, accepted by the Court — need also to be reproduced.
Todistelun täydentämiseksi on aiheellista toistaa tässä myös kantajien perusteet, jotka ihmisoikeustuomioistuin puolestaan katsoi oikeutetuiksi:
‘That is why no arrangements to soften the blow have been made under national law to confront a situation of default on the part of the commune’; ‘The State cannot offload its obligation to implement judicial decisions by invoking the absence of funds or the autonomy of regional or local authorities — an autonomy that it has not been able to guarantee to date, since the commune is in no position to pay its debts.
Tällä tavoin kansallisessa lainsäädännössä ei ole säädetty minkäänlaisesta hätäratkaisusta kunnan maksujen lakkautukseen; valtio ei voi vapautua velvollisuudestaan panna täytäntöön oikeuden päätökset vetoamalla varojen puutteeseen tai paikallisten yhteisöjen itsehallintoon, vaikka se ei olekaan pystynyt toistaiseksi panemaan niitä täytäntöön, koska kunta ei kykene maksamaan velkojaan.
The applicants therefore denounce the State’s incapacity to adopt positive measures that would have enabled the commune to contribute in accordance with its obligation’.
Tämän seurauksena kantajat syyttävät valtiota kyvyttömyydestä panna täytäntöön toimenpiteitä, joiden avulla kunta olisi voinut panna täytäntöön sille kuuluvan maksuvelvollisuuden.
‘The applicants note that, in its judgment of 18 November 2005, the Council of State held that the legislature intended to give the representative of the State, in the event of a local or regional authority’s not being able to implement a judicial decision, the power to take the place of that authority’s decision-making bodies in order to release or create the resources enabling the judicial decision concerned to be fully implemented.
Kantajat toteavat, että korkein hallinto-oikeus on 18 päivänä marraskuuta 2005 antamassaan tuomiossa katsonut, että lainsäätäjä on halunnut antaa valtion edustajalle valtuudet, joiden avulla tämä voi, mikäli alueellinen yhteisö on laiminlyönyt tuomioistuimen päätöksen täytäntöönpanon, tulla kyseisen yhteisön päättävien elinten sijaan vapauttaakseen tai hankkiakseen varat, joilla kyseinen oikeuden päätös pannaan täysimääräisesti täytäntöön.
It is on the basis of these omissions on the part of the French State that the applicants demand both acknowledgement of Article 6-1’s having been breached and the resulting compensation — an initiative that no more contradicts the concept of legal personality than it does the concepts of independence and of a distinct set of assets’.
Kantajat pyytävät Ranskan valtion omien laiminlyöntien perusteella, että tuomioistuin vahvistaa 6 artiklan 1 kappaleen rikkomisen ja siitä seuraavan korvauksen, tämän aiheuttamatta mitään ristiriitaa suhteessa oikeushenkilön, riippumattomuuden tai oman varallisuuden käsitteisiin.
The Court finally noted that a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights had taken place and added that: ‘These judgments need, therefore, to be implemented, and the Court would point out that a State authority cannot use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision (Bourdov, cited above, Section 30)’.
Ihmisoikeustuomioistuin vahvisti lopuksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen loukkauksen muun muassa seuraavasta syystä: Nämä tuomiot on siis aiheellista panna täytäntöön, ja tuomioistuin muistuttaa, etteivät valtion viranomaiset voi vedota varojen puutteeseen perustellessaan oikeuden päätökseen perustuvan velan maksamatta jättämistä (Bourdov, mt., 30 §).
The Court also noted that a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the European Convention on Human Rights had taken place: ‘The interested parties’ inability to have these judgments implemented constitutes interference with those parties’ property rights — interference such as is referred to in the first sentence of the first paragraph of Article 1 of Protocol No 1.
Ihmisoikeustuomioistuin vahvisti niin ikään Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan loukkauksen: Asianomaisten eivät ole pystyneet saamaan näitä tuomioita täytäntöön pannuiksi, mikä merkitsee puuttumista asianosaisten omistusoikeuteen, joka kuuluu ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan ensimmäisen kappaleen ensimmäisen virkkeen soveltamisalaan.
The Government has provided no justification at all for such interference, and the Court considers that lack of resources cannot legitimise the omission concerned (ibid)’.
Hallitus ei ole esittänyt minkäänlaista perustelua tälle puuttumiselle, ja ihmisoikeustuomioistuin katsoo, ettei varojen puutteella voida perustella tällaista laiminlyöntiä (mp.).
The Court ended by charging the whole of the debtor communes’ debt to the State: ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant state to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibidem) until the day on which this judgment has been given’.
Ihmisoikeustuomioistuin määräsi lopulta valtion maksamaan velallisten kuntien velan kokonaisuudessaan: Edellä mainitun perusteella tuomioistuin katsoo, että vastaajavaltion on varmistettava, että kantajille tai tapauksesta riippuen niiden oikeudenomistajille maksetaan saatavat, jotka niille kuuluvat Bastian hallinto-oikeuden (tribunal administratif de Bastia) 10 päivänä heinäkuuta 1992 antamien tuomioiden (mp.) perusteella, mukaan lukien korot tämän tuomion julistuspäivään saakka.
The Commission’s expert deduces from this case law that the State must cover the debts of the public authorities.
Komission asiantuntija päättelee tästä oikeuskäytännöstä, että valtion on katettava julkisviranomaisten velat.
The Commission considers this to have three important implications:
Komission mukaan tästä seuraa kolme tärkeää seikkaa:
liability functions as an implied guarantee.
Vastuu toimii implisiittisen takauksen tavoin.
Firstly, the French State is required to pay the whole of the debt, and no distinction has been made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State.
Ranskan valtio on tuomittu maksamaan koko velka, eikä määrää ole millään tavoin jaettu osiin, jotka voisivat perustua velallisen julkisen yhteisön maksukyvyttömyyteen ja toisaalta valtion syyksi luettaviin mahdollisiin laiminlyönteihin.
The terms used are worth emphasising, since the Court does not refer to a possible liability on the part of the State but holds that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Käytettyä sanavalintaa on aiheellista korostaa, koska ihmisoikeustuomioistuin ei mainitse valtion mahdollista vastuuta vaan katsoo, että valtion on ”varmistettava” maksu.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Tällainen sanavalinta on lähempänä takuuta kuin vastuuta.
What is more, the Court does not at any time seek an operable event imputable to the State and looks no further than the debtor’s insolvent status.
Ihmisoikeustuomioistuin ei myöskään missään vaiheessa etsi valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta vaan pitäytyy pelkästään velallisen maksukyvyttömyydessä.
Finally, the Court transfers the whole of the offending communes’ debt to the State.
Lisäksi ihmisoikeustuomioistuin siirtää tuomittujen kuntien velan kokonaisuudessaan valtiolle.
These various factors tend to show that this system of liability operates in reality as a guarantee mechanism.
Näillä eri seikoilla pyritään osoittamaan, että tämä vastuujärjestelmä toimii todellisuudessa takausmekanismina.
It will be noted, however, that the applicants must first obtain a judicial decision recognising their claim.
On pantava kuitenkin merkille, että kantajien on ensin saatava oikeuden päätös, jossa niiden saatava tunnustetaan.
Moreover, this guarantee is implied because it is not set out in any legislation.
Lisäksi tämä takaus on implisiittinen, koska sitä ei mainita missään säädöksessä.
This demonstrates that a judicial mechanism under national law can be interpreted as an implied guarantee,
Tämä osoittaa, että kansallisen lainsäädännön juridinen mekanismi voidaan tulkita implisiittiseksi takaukseksi;
this liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
Vastuu kattaa julkisviranomaisten velat, vaikka nämä olisivatkin oikeushenkilöitä.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable.
Ranskan hallitus on vedonnut nimenomaan oikeushenkilöasemaan ja omaan varallisuuteen kiistäessään Ranskan valtion vastuuseen saattamisen.
This argument was rejected by the Court,
Ihmisoikeustuomioistuin hylkäsi tämän perustelun;
the scope of the state guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
Valtiontakauksen soveltamisala ulottuu niihin julkisviranomaisiin, jotka riippuvat valtiosta.
The guarantee is therefore intimately connected with the debtor’s public law legal form.
Takaus liittyy siis tiiviisti velallisen julkisoikeudelliseen asemaan.
It must be pointed out that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established tradition of case law.
On muistettava, ettei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Campoloro tekemä ratkaisu ole irrallinen vaan liittyy erittäin selvään oikeuskäytännön suuntaukseen.
Thus, in its judgment of 13 May 1980 in Artico v Italy, the ECHR decided that, where a failure to act is imputable to an entity other than the State, it is for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoys the right conferred on him by that Article.
Ihmisoikeustuomioistuin nimittäin katsoi 13 päivänä toukokuuta 1980 asiassa Artico vastaan Italia antamassaan tuomiossa, että kun maksun laiminlyönti voidaan katsoa muun henkilön kuin valtion syyksi, kyseisen valtion tulee 6 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun takauksen velallisena toimia siten, että se varmistaa kantajan voivan nauttia tosiasiallisesti kyseisessä artiklassa sille tunnustetusta oikeudesta.
In Case No 59498/00 of 19 March 1997, Bourdov v Russia, the Court also held that an authority of the State cannot use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
Asiassa Bourdov vastaan Venäjä, nro 59498/00, ihmisoikeustuomioistuin on 19 päivänä maaliskuuta 1997 katsonut niin ikään, etteivät valtion viranomaiset voi vedota varojen puuttumisen verukkeeseen perustellakseen velan maksamatta jättämistä.
Examination of the observations of the French authorities
Ranskan viranomaisten huomautusten tarkastelu