natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Contrariwise, the French authorities argued that, if La Poste had enjoyed a State guarantee by virtue of its legal form, there would have been no need to give an express guarantee for the debts contracted by the old Administration of Posts and Telecommunications which were transferred to La Poste.
Ranskan viranomaisten mukaan niille posti- ja telelaitoksen ottamille lainoille, jotka siirrettiin La Postelle, ei olisi ollut – päinvastoin kuin edellä käsitellyssä tapauksessa – välttämätöntä myöntää nimenomaista takausta, jos viimeksi mainitulla olisi ollut sääntömääräisesti valtiontakaus.
But, they argued, such a guarantee was in fact given, in an order dated 31 December 1990.
Näin kuitenkin tehtiin 31.12.1990 tehdyllä päätöksellä.
Labetoulle, ‘La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d’arrêt à l’idée de “garantie de l’Etat” ’, RJEP/CJEG No 635, October 2006.
Labetoulle, ”La responsabilité des AAI dotées de la personnalité morale: coup d’arrêt à l’idée de ’garantie de l’Etat’ ”, RJEP/CJEG, nro 635, lokakuu 2006.
On this point, the Commission also refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Tältä osin komissio viittaa myös edellä mainitun päätöksen C 56/2007 4.1.1. A b) 3 kohtaan.
The Commission refers to recitals 139 to 141 of decision C 56/2007.
Komissio viittaa edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 139–141 kappaleeseen.
The following part of the memorandum was published in the annual report for 1995 (p. 219): ‘In connection with the draft law on State involvement in the recovery plans for Crédit Lyonnais and Comptoir des Entrepreneurs, the Council of State … took the view that there was a State guarantee for this establishment which derived without any express legislative provision from the very fact that it was a publicly owned establishment’.
Vuoden 1995 kertomuksen laatijat ovat julkistaneet seuraavan muistion osan (s. 219): ”Tarkasteltaessa lakiesitystä valtion toimista Crédit Lyonnais’n ja Comptoir des Entrepreneursin saneeraussuunnitelmissa korkein hallinto-oikeus katsoi […] että valtiontakaus näille laitoksille johtuu, jollei nimenomaista lain säännöstä ole, organisaation luonteesta julkisena laitoksena.”
See point 5 in the annex to that memorandum, which lists different acts including for example ‘a ministerial letter, or any other basis’.
Ks. muistion liitteen 5 kohta, jossa mainitaan useita säädöksiä, kuten ministerin kirje tai muu oikeusperusta.
In an explanatory note attached to the memorandum, in part 3, under the heading ‘Experience of calls made on guarantees and the judgments of the Council have clarified a number of textbook cases of guarantees which need to be identified’, it is indicated that ‘Some legal forms by their structure entail a liability on the part of their shareholders; this is true in particular of [the forms of partnership known as] the société en nom collectif, or SNC, and the groupement momentané d’entreprises, or GIE. With these last two forms, third parties will always seek out the State shareholder. The same applies to the creation of publicly owned establishments and to some shareholdings in public limited companies’.
Muistioon liitetyssä selventävässä huomautuksessa ja erityisesti sen 3 osassa, joka alkaa sanoilla ”kokemukset takaukseen vetoamisesta ja oikeuskäytäntö ovat antaneet tilaisuuden määritellä yksityiskohtaisesti tiettyjä tyypillisiä esimerkkejä implisiittisestä takauksesta, jotka on tärkeä tunnistaa”, todetaan, että ”tietyt juridiset säännöt edellyttävät rakenteellisesti osakkeenomistajiensa vastuuta, erityisesti avoimet yhtiöt (société en nom collectif, SNC) ja yritysten tilapäiset yhteenliittymät (groupement momentané d’entreprises, GIE). Kahden viimeksi mainitun yhtiömuodon yhteydessä ulkopuoliset olettavat järjestelmällisesti valtion osakkeenomistajaksi. Sama koskee julkisten laitosten perustamista ja tiettyjä osakeyhtiöiden pääoman merkitsemisiä.”
The section of this decision describing the measure explains the terms of the Law of 16 July 1980, the Decree of 20 May 2008 replacing the Decree of 12 May 1981, and the Circular of 16 October 1989.
Sovellettavien säädösten eli 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain, 12 päivänä toukokuuta 1981 annetun asetuksen korvaamisesta 20 päivänä toukokuuta 2008 annetun asetuksen ja 16 päivänä lokakuuta 1989 päivätyn yleiskirjeen käsitteet on toistettu tämän päätöksen osassa, jossa käsitellään toimenpiteen kuvausta.
The Law of 16 July 1980 provides that ‘if the decision-making body of the authority or establishment has not released or created the resources … the supervising authority shall do so, and if necessary shall issue a mandatory payment order’.
Heinäkuun 16 päivänä 1980 annetussa laissa säädetään seuraavaa: ”Mikäli yhteisön tai laitoksen päättävä elin ei vapauta tai hanki näitä varoja, (…) valvontaviranomainen hankkii ne ja antaa maksumääräyksen viran puolesta.”
The Decree of 12 May 1981, which on this point remains unchanged by the amending Decree of 2008, states that the representative of the State or the authority responsible for supervision ‘shall, as appropriate, release the necessary resources, either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available, or by increasing resources’.
Toukokuun 12 päivänä 1981 annetussa asetuksessa, jota ei tältä osin ole muutettu vuoden 2008 asetuksella, täsmennetään, että valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tilanteen mukaan tarvittavat varat joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja.
The Commission refers to section 4.1.1.A(b)(3) of decision C 56/2007.
Komissio viittaa edellä mainitun päätöksen C 56/2007 4.1.1.A b) 3 kohtaan.
In a memorandum submitted on 27 October 2009 in the postal case, the French authorities denied that it was ‘impossible’ to mobilise own capital and reserves, on the basis of two arguments: the first of these, however, related to the prices charged by La Poste, and cannot be transposed to the circumstances of the present case, since IFP’s prices, unlike those of La Poste, are not subject to sectoral regulation.
La Poste -asian yhteydessä Ranskan viranomaiset kiistävät 27.10.2009 toimittamassaan ilmoituksessa, että on mahdotonta realisoida omia varoja, ja esittivät kaksi perustetta: ensimmäinen kuitenkin koskee La Posten käyttämiä tariffeja eikä sitä voida siirtää nyt esillä olevaan asiaan, koska toisin kuin La Posten tariffeihin, IFP:n tariffeihin ei sovelleta alakohtaista sääntelyä.
The Commission refers to points 112 and 113 of the memorandum sent by the French authorities on 23 January 2008 in the postal case.
Komissio viittaa Ranskan viranomaisten La Poste -asian yhteydessä 23.1.2008 toimittaman muistion 112 ja 113 kohtaan.
For further details on the position of the French authorities, see section 3.1.1.B(a)(2) of decision C 56/2007.
Ranskan viranomaisten näkökannan osalta katso erityisesti edellä mainitun päätöksen C 56/2007 3.1.1.B.a) 2 kohta.
ECHR, Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, 6 December 2006, No 57516/00.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio nro 57516/00, 6.12.2006, asia Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro v. Ranska.
In the Campoloro case the ECHR made the State liable for all of the sums owed to the applicant companies by the Commune of Santa-Maria-Poggio.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ratkaisi Campoloro-asian velvoittamalla valtion vastaamaan kaikista Santa-Maria-Poggion kunnan veloista kantajayhtiöille.
The judgment states that (Commission translation) ‘[The French Government] considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments … The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune. The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal person … The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970). There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned. Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
Tuomiossa lausutaan seuraavaa: ”[Ranskan hallitus] katsoo, että ainoastaan objektiiviset syyt, jotka johtuvat kunnan konkreettisesta mahdottomuudesta vapauttaa riittävät varat, ovat lykänneet tuomioiden täysimääräistä täytäntöönpanoa.”; ”Hallitus katsoo tämän perusteella, että annettujen tuomioiden täytäntöönpanemattomuus ei johdu kansallisten viranomaisten, valtion tai kunnan tarkoituksellisesta kieltäytymisestä. Varojen puute ei ole veruke vaan tosiasia, joka johtuu velallisen oikeushenkilön maksukyvyttömyydestä.”; ”Velan laiminlyönti johtuu yksinomaan kunnan taloudellisista vaikeuksista, eivätkä nämä olosuhteet näytä olevan luonteeltaan omiaan vapauttamaan yhteisöä velvollisuuksistaan tai siirtämään sen velkataakkaa valtiolle (CE, Batz sur Merin kunta, 25.9.1970). Kansallisessa lainsäädännössä ei ole laillista perustetta sille, että valtio tulee kunnan sijaan korvauksen maksajaksi. Tällainen sijaantulo ei voi myöskään perustua yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohtaan, koska tällainen ratkaisu olisi koko oikeushenkilön käsitteen vastainen, oletetaanhan oikeushenkilölle riippumattomuus ja oma varallisuus.”
(Commission translation) ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant State to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors, the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibid.) until the day on which this judgment is given’.
”Edellä mainitun perusteella tuomioistuin katsoo, että vastaajavaltion on varmistettava, että kantajille tai tapauksesta riippuen niiden oikeudenomistajille maksetaan saatavat, jotka niille kuuluvat Bastian hallinto-oikeuden (tribunal administratif de Bastia) 10 päivänä heinäkuuta 1992 antamien tuomioiden (mp.) perusteella, mukaan lukien korot tämän tuomion julistuspäivään saakka.”
The Commission wishes to emphasise that the terms used by the ECHR do not refer to a possible liability on the part of the State but hold that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Komissio haluaa korostaa ihmisoikeustuomioistuimen sanavalintaa, sillä tuomioistuin ei mainitse valtion mahdollista vastuuta vaan katsoo, että valtion on ”varmistettava” maksu.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Tällainen sa navalinta on lähempänä takausta kuin vastuuta.
A judicial mechanism under national law can therefore be interpreted as an implied guarantee.
Kansallisen lainsäädännön mukainen juridinen mekanismi voidaan siis tulkita implisiittiseksi takaukseksi.
ECHR, Artico v Italy, 13 May 1980, Series A, No 37: The ECHR decided that, where a failure to act was imputable to an entity other than the State, it was for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoyed the right conferred on him by that Article.
Ks. asia Artico v. Italia, tuomio 13.5.1980, sarja A nro 37. Ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että kun maksun laiminlyönti voidaan katsoa muun henkilön kuin valtion syyksi, kyseisen valtion tulee 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun takauksen velallisena toimia siten, että se varmistaa kantajan voivan nauttia tosiasiallisesti kyseisessä artiklassa sille tunnustetusta oikeudesta.
ECHR, Bourdov v Russia, 19 March 1997, No 59498/00: Here too the Court held that an authority of the State could not use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
Ks. asia Bourdov v. Venäjä, tuomio 19.3.1997, nro 59498/00. Ihmisoikeustuomioistuin katsoi myös, etteivät valtion viranomaiset voi vedota varojen puuttumisen verukkeeseen perustellakseen velan maksamatta jättämistä.
The Commission refers in particular to its arguments presented in decision C 56/2007 relating to the effect on State liability of the absorption by a publicly owned establishment of another structure, the rights and obligations of which are transferred to it at the same time.
Komissio viittaa erityisesti päätöksessä C 56/2007 esittämiinsä perusteluihin, jotka koskevat tilannetta, jossa julkinen laitos sulauttaa itseensä toisen laitoksen, jonka oikeudet ja velvollisuudet samalla siirtyvät sulauttavalle laitokselle, ja tämän tilanteen vaikutuksia valtion vastuuseen.
If it were subsequently to meet that structure’s debts towards a third party, no contract or other legal document would have laid down that the State was not required to pay the debts of this publicly owned establishment towards creditors of the absorbed structure, since such a situation could not have been foreseen ex ante.
Jos julkinen laitos tämän jälkeen joutuu suorittamaan sulautetun laitoksen velat kolmannelle, missään sopimuksessa tai oikeudellisessa asiakirjassa ei määrätä, ettei valtio olisi velvollinen korvaamaan kyseisen julkisen laitoksen velkoja sulautetun laitoksen velkojille, koska tällaiseen tilanteeseen ei voida varautua.
Thus, through a mechanism (such as merger or absorption) for converting certain public sector structures, the publicly owned establishment IFP could acquire debts towards third parties, without its being possible contractually to provide in advance for a limitation of the guarantee on the part of the State.
Julkisen sektorin tiettyjen toimijoiden muutosmekanismin (sulautuminen, sulauttaminen) vaikutuksesta IFP:stä voi tulla velallinen kolmansia kohtaan, eikä tällöin voida määrätä valtiontakauksen rajoittamisesta sopimusteitse.
As will be shown in section B of this part, a creditor of IFP who had not been able to have his individual claim met by requesting payment could always hope to obtain payment within the framework of an overall State-financed restructuring of the publicly owned establishment IFP.
Kuten tämän jakson B osassa osoitetaan, IFP:n velkoja, joka ei ole saanut maksua saatavastaan pyytämällä henkilökohtaisen saatavansa täytäntöönpanoa, voisi nimittäin edelleen toivoa saavansa saatavansa takaisin IFP:n kokonaisvaltaisessa velkasaneerauksessa, jonka valtio rahoittaa.
The concept of legitimate error such as to impart legal effects is linked to the theory of appearance.
Oikeusvaikutuksia tuottavan oikeutetun virheen käsite liittyy vilpittömän mielen suojan teoriaan.
According to Cornu’s Vocabulaire Juridique, appearance is ‘the aspect resulting – intentionally or otherwise – from the combination of external signs through which states and functions (status as representative, heir, owner, etc.) normally manifest themselves and that give rise to the belief that the person invested with these signs really does possess such a state or function’.
Cornun juridisen sanakirjan mukaan vilpittömän mielen suoja on sellaisten ulkoisten merkkien yhdistelmästä tahallisesti tai tahattomasti seuraava vaikutelma, jotka yleensä osoittavat tiettyä tilaa tai tehtävää (toimeksiantajan, perillisen, omistajan […] ominaisuutta) ja jotka saavat uskomaan, että näillä tunnusmerkeillä varustettu henkilö on tosiasiallisesti kyseisessä tilassa tai tehtävässä.
The theory of appearance is a ‘theory of the courts according to which appearance alone is enough to produce effects in respect of third parties who, following a legitimate error, have been unaware of the real state of affairs’.
Vipittömän mielen suoja on oikeuskäytännön teoria, jonka perusteella pelkkä näennäisyys riittää tuottamaan vaikutuksia kolmansiin nähden, jotka oikeutetun virheen johdosta ovat jättäneet todellisuuden huomioimatta.
The theory of appearance is used in case-law (ECHR, 7 June 2001, Kress) and in private law to impart legal effects to a contract in respect of which one of the parties has legitimately relied on simple appearance.
Vilpittömän mielen suojan perusteella voidaan oikeuskäytännössä (ihmisoikeustuomioistuimen tuomio, asia Kress, 7.6.2001) sekä yksityisoikeudellisesti tunnustaa sellaisen sopimuksen oikeusvaikutukset, jonka yksi sopimuspuoli on luottanut perustellusti pelkkään ilmeisyyteen.
The examples of apparent domicile or, in public law, of de facto officials whose decisions can remain legitimate may also be cited.
Esimerkkinä voidaan niin ikään mainita näennäinen kotipaikka tai julkisoikeudellisena käsitteenä toimihenkilöiden tosiasiallinen toimipaikka, jotta näiden päätökset säilyvät laillisina.
This theory has the advantage of making it easier to demonstrate the existence of a legal attribute or legal effect not expressly and explicitly affirmed by any legislation.
Teoria helpottaa juridisen tunnusmerkin tai oikeusvaikutuksen olemassaolon todistamista silloin, kun missään säädöksessä ei nimenomaisesti ja eksplisiittisesti myönnetä sen olemassaoloa.
Distinction drawn on the basis of the arguments in the thesis of S. Carpi-Petit, Les successions en droit administratif, PUR, 2006.
Erottelu on kehitelty S. Carpi-Petit’n käsitysten perusteella, jotka on esitetty teoksessa Les successions en droit administratif, PUR, 2006.
To the Commission’s knowledge, there are no instances of legal texts envisaging the extinction of the debts.
Komission tietojen mukaan velkojen lakkaamisesta ei säädetä yhdessäkään säädöksessä.
According to Cornu’s Vocabulaire juridique, by ‘assets’ ( patrimoine) is meant a ‘collection of the property and obligations of one and the same person (that is to say of his duties and charges assessable in monetary terms)’.
Cornun juridisen sanakirjan mukaan ’omaisuudella’ tarkoitetaan yhden henkilön omaisuuden ja velvollisuuksien kokonaisuutta (eli rahana arvioitavissa olevia oikeuksia ja rasitteita).
The Commission expert in the postal case refers to the only known example of a publicly owned establishment which reached the end of its life: the winding up of the Université thématique d’Agen (Decree of 15 July 2002, Journal Officielle de la République Française, 23 July 2002).
Komission La Poste -asiassa käyttämä asiantuntija viittaa ainoaan esimerkkiin., joka koskee julkisen laitoksen toimikauden umpeutumista: Agenin teemayliopiston selvitystila (määräys, 15.7.2002, JORF, 23.7.2002).
Article 1 of this Decree provides that the liquidator is responsible for ‘proposing to the Minister for Higher Education that the assets, claims, debts and balance of the liquidation account remaining at the end of the winding-up period be distributed between Bordeaux I and Bordeaux IV universities’.
Edellä mainitun määräyksen 1 §:n mukaan selvitysmiehen tehtävänä on ehdottaa korkea-asteen opetuksesta vastuulliselle ministerille omaisuuden, saatavien, velkojen ja selvitysajan päätteeksi selvitystilille jääneen saldon jakamista yliopistojen Bordeaux I ja Bordeaux IV kesken.
It is thus expressly provided that the debts of the publicly owned establishment which has been wound up are to be transferred to other legal persons governed by public law.
On siis nimenomaisesti säädetty, että toimintansa lopettaneen julkisen laitoksen velat siirtyvät muille julkisoikeudellisille oikeushenkilöille.
See recitals 25 (third indent) and 45, and footnote 20.
Ks. johdanto-osan 25 kappale (kolmas luetelmakohta) ja 45 kappale sekä alaviite 20.
General Court, Joined Cases T-204/97 and T-270/97 EPAC v Commission [2000] ECR II-2267, paragraphs 80 and 81.
Ks. yhdistetyt asiat T-204/97 ja T-270/97, EPAC v. komissio, Kok. 2000, s. II-2267,80 ja 81 kohta.
Section 7.1 of decision C 51/2005.
Päätöksen C 51/2005 7.1 jakso.
Articles 3-1, c) of the industrial research agreement between IFP and Axens and the industrial research agreement between IFP and Prosernat, and Article III.2 of the agreement between IFP and Beicip-Franlab.
Ks. teollisesta tutkimuksesta IFP:n ja Axensin välillä tehdyn sopimuksen 3-1 c) §, teollisesta tutkimuksesta IFP:n ja Prosernatin välillä tehdyn sopimuksen 3-1 c) § sekä IFP:n ja Beicip-Franlabin välisen sopimuksen III.2 §.
It may be worth recalling that Article 2 of the Law of 25 January 1985, which has become Article L. 620-2 of the Commercial Code, provides that: ‘Administration and winding-up procedures shall apply to traders, persons registered with the craftsmen’s register, farmers and legal persons governed by private law’ (emphasis added).
Huomattakoon, että 25 päivänä tammikuuta 1985 annetun lain 2 §:ssä, josta on tullut kauppalain (Code de commerce) L. 620-2 §, säädetään, että saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä on sovellettava kaikkiin kaupallisiin liikkeenharjoittajiin, kaikkiin ammattihakemistoihin rekisteröityneisiin henkilöihin, kaikkiin maatalousyrittäjiin ja kaikkiin yksityisoikeudellisiin oikeushenkilöihin (alleviivaus lisätty).
Cf. Article L. 640-1, subparagraph 1 of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L. 640-1 §:n 1 momentti.
The simplified procedure introduced by the Law of 26 July 2005 would not be applicable to the subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat.
Heinäkuun 26 päivänä 2005 annetussa laissa säädettyä yksinkertaistettua menettelyä ei voida soveltaa Axensiin, Beicip-Franlabiin tai Prosernatiin.
Cf. Article L. 640-4 of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L. 640-4 §.
Cf. Article L. 640-1 of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L. 640-1 §.
Cf. Article L. 641-1, second subparagraph, of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L. 641-1 §:n 2 momentti.
Cf. Article L. 641-4, first subparagraph, of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L. 641-4 §:n 1 momentti.
The second subparagraph of the same Article specifies that unsecured claims (i.e. those not covered by any particular guarantee) are not verified in principle if it is clear that the proceeds of the asset sales will be totally absorbed by legal fees and preferential claims.
Saman pykälän 2 momentissa täsmennetään, että etuoikeudettomia saatavia (toisin sanoen saatavia, joilla ei ole mitään erityistä takausta) ei periaatteessa todenneta, jos käy ilmi, että omaisuus kuluu kokonaan oikeudenkäyntikulujen ja etuoikeutettujen saatavien maksamiseen.
All creditors of the IFP subsidiary concerned whose claims predated the decision to open the proceedings have to send a statement of their claims to the representative of the creditors within a period of two months of the publication of the decision ordering the winding up in the Official Bulletin of Civil and Commercial Announcements (BODACC).
Selvitystilatuomion julkistamisen jälkeen kaikkien IFP:n kyseisen tytäryrityksen velkojien, joiden saatava on syntynyt ennen menettelyn aloittamisesta annettua tuomiota, olisi toimitettava velkojien edustajalle ilmoitus saatavistaan kahden kuukauden kuluessa menettelyn aloittamista koskevan tuomion julkistamisesta siviili- ja kauppaoikeudellisten ilmoitusten lehdessä Bulletin Officiel des Annonces Civiles et Commerciales (BODACC).
Cf. Articles L. 643-9 and following of the Commercial Code.
Vrt. kauppalain L.643-9 § ja sitä seuraavat pykälät.