natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For the reasons already set out in recitals 212 to 220 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the observations made by the French authorities are not of a nature to invalidate this reasoning.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 212–220 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo, etteivät Ranskan viranomaisten esittämät huomautukset mitätöi tätä todistelua.
As it argued in the postal case, in recital 222 of decision C 56/2007, and in the opening decision, the Commission concludes that, as French law currently stands, a creditor of IFP who has not obtained the payment of his claim by recourse to the procedures introduced by the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law, where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Kuten komissio päätteli La Poste -asian osalta edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 222 kappaleessa sekä totesi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessään, se katsoo, että Ranskan voimassa olevan lainsäädännön mukaan IFP:n velkoja, joka ei ole saanut saatavastaan maksua 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain menettelyjen avulla, voi saada koko laiminlyödyn saatavansa suuruisen korvauksen vetoamalla valtion vastuuseen, toisin kuin yleisen lainsäädännön selvitystilamenettelyssä, jossa velkojan saama korvaus rajoittuu käytettävissä olevien varojen määrään.
In consequence of the above, the Commission considers that the State’s liability is treated as a guarantee, it is not the subject of any limitation by French legislation, and is intrinsically linked to the public-law legal form possessed by the debtor body.
Komissio katsoo edellä esitetyn perusteella, että valtion vastuuta käsitellään kuten takausta eikä Ranskan lainsäädännössä rajoiteta sitä millään lailla ja että se liittyy luontaisesti velallisen organisaation julkisoikeudelliseen asemaan.
Furthermore, for the reasons already set out in recitals 223 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission takes note of the French proposal to include a clause in all IFP contracts involving claims so as to limit any risk of triggering the State’s strict liability based on IFP’s insolvency alone.
Lisäksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 223–226 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se ottaa huomioon Ranskan ehdotuksen sisällyttää kaikkiin IFP:n sopimuksiin, joihin liittyy saatava, sellainen lauseke, jolla rajoitettaisiin riskiä siitä, että valtion ankaraan vastuuseen vedotaan pelkästään IFP:n maksukyvyttömyyden perusteella.
It considers that such a legal framework would remain fragile and that there are doubts about its durability, because the plea of accepted risk is a rule established by case-law, which could always evolve.
Komissio katsoo kuitenkin, että tällainen sääntelykehys on epävakainen ja että sen pysyvyys herättää epäilyksiä, koska hyväksytyn riskin poikkeus on oikeuskäytännössä vahvistettu sääntö, joka voi aina muuttua.
The Commission considers, however, that such a proposal is inherently inadequate as it does not cover all eventualities: it would not mean that the State guarantee could never come into play for any type of liability (in particular non-contractual liability and criminal liability).
Komissio pitää kuitenkin tällaista ehdotusta sellaisenaan riittämättömänä, sillä se ei kata kaikkia oletettuja tapauksia: se ei sulje pois mahdollisuutta, että valtiontakausta voitaisiin käyttää kaikenlaisessa vastuussa (erityisesti sopimuksiin perustumattomassa vastuussa ja rikosoikeudellisessa vastuussa).
Moreover, it is impossible to make it contractually clear to its debtors that the State will not be liable for IFP’s debts, as IFP may find itself indebted towards a third party through a variety of judicial mechanisms, in particular if it were to absorb another entity holding claims by initially unidentifiable third parties [102].
Sopimusteitse on ennalta mahdotonta määrätä, ettei valtio ole velvollinen maksamaan IFP:n velkoja sen velkojille, esimerkiksi silloin kun julkinen laitos IFP on yleisesti velkaa kolmansille erilaisten juridisten mekanismien välityksellä, erityisesti jos IFP olisi sulauttanut itseensä toisen laitoksen [102], jolla olisi kolmansien hallussa olevia saatavia, jotka eivät ole aivan heti tunnistettavissa.
Ultimately, as regards the individual claims held by third parties, the Commission considers that only a text of general scope applicable in any situation and to any type of third party, indicating that the State is not the guarantor of IFP, would be enough to eliminate the unlimited guarantee.
Komissio katsoo kolmansien hallussa olevista yksittäisistä saatavista, että vain soveltamisalaltaan yleinen säädös, jossa todetaan, ettei valtio ole IFP:n takaaja, ja jota sovelletaan kaikissa tilanteissa ja kaikenlaisten kolmansien yhteydessä, on riittävä poistamaan rajoittamattoman takauksen.
In addition, even if the French proposals were to make it quite impossible for a creditor of IFP to hold the State liable for paying its claim (something which in the Commission’s view has not been shown), such proposals would not enable it to be clearly established what would happen in the event of IFP becoming insolvent [103].
Lisäksi olettaen, että Ranskan ehdotukset estäisivät IFP:n velkojien kaikki mahdollisuudet vedota valtion vastuuseen saatavansa takaisinmaksun varmistamiseksi (tätä olettamusta ei komission mukaan ole todennettu), näiden ehdotusten perusteella ei voida selvästi todeta, mitä tapahtuisi siinä tapauksessa, että julkinen laitos IFP joutuisi maksukyvyttömäksi [103].
Fourthly, even if he were to fail obtain satisfaction, the creditor of a publicly owned establishment could invoke legal effects arising from a legitimate mistake he made at the time the claim arose, when he believed that the claim would always be honoured.
Neljänneksi vaikka julkisen laitoksen velkoja ei saisikaan täyttä korvausta, se voi aikaansaada oikeusvaikutuksia vetoamalla oikeutettuun virheeseen, johon se on syyllistynyt saatavan syntyhetkellä olettaen, että saatava korvataan joka tapauksessa.
For the reasons already set out in recitals 227, 228 (first to third indents) and 229 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission believes that the theory of appearance [104] provides confirmation that the creditors of IFP would be justified in believing, on the basis of a body of consistent evidence, that such a guarantee does indeed exist (even assuming, quod non, that the fact that IFP has the legal form of an EPIC is not of a nature to confer on it, in law, an unlimited guarantee given by the French State).
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 227, 228 (ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta) ja 229 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo, että vilpittömän mielen suojan teorialla (théorie de l'apparence) [104] voidaan vahvistaa, että IFP:n velkojilla on perusteita uskoa yhdenmukaisten viitteiden sarjan perusteella, että tällainen takaus on todella olemassa (siinäkin tapauksessa – mikä ei pidä paikkaansa – että IFP:n EPIC-asema ei oikeuttaisi sitä oikeudellisten syiden perusteella saamaan rajoittamatonta takausta Ranskan valtiolta).
The main relevant indices in relation to the theory of appearance derive firstly from the fact that a variety of legislative instruments (Law of 16 July 1980 and the measures implementing it) or official (budgetary) documents lead the creditor to believe that the State would take over EPICs’ debts in the event of their having a shortage of funds or that it would assume liability for those debts; secondly from the fact that the lack of clarification by the French authorities of the legal situation following the Campoloro case and of the initial proceedings undertaken by the Commission on the legal form of EPICs also increases creditors’ confidence that such a guarantee does in fact exist; and finally from the fact that the lack of any clear indication as to the effects of a situation in which an EPIC is in default also militates in favour of this view.
Tärkeimmät viittaukset vilpittömän mielen suojan teoriaan perustuvat toisaalta siihen, että eri säädökset (vuoden 1980 laki ja sen soveltamissäädökset) ja viralliset asiakirjat (talousarvioasiakirjat) saavat velkojan uskomaan, että valtio huolehtisi EPIC-yhtiöiden veloista käteisvarojen loppuessa tai käyttäisi omaa vastuuvelvollisuuttaan. Toisaalta se, että Ranskan viranomaiset eivät ole selventäneet oikeudellista tilannetta Campoloro-asian ratkaisun jälkeen eivätkä komission EPIC-yhtiöiden asemasta käynnistämien ensimmäisten menettelyjen päättymisen jälkeen, lisää niin ikään velkojien luottamusta tällaisen takauksen olemassaoloon. Se, ettei EPIC-yhtiön maksukyvyttömyystilanteen vaikutuksia ole selvästi osoitettu, puhuu myös tämän tulkinnan puolesta.
In the present case, the Commission wishes to add that prior to 7 July 2006, any creditors of the publicly owned establishment IFP were in a contractual relationship with a trade body within the meaning of Law No 43-612 of 17 November 1943 on the management of trade interests, a body which was a legal person governed by private law, and which they had no reason to think could be covered by a State guarantee of any kind.
Nyt esillä olevassa asiassa komissio haluaa lisätä, että IFP:n mahdolliset velkojat olivat ennen heinäkuun 7 päivää 2006 sopimussuhteessa ammatti-intresseistä 17 päivänä marraskuuta 1943 annetussa laissa nro 43–612 tarkoitetun toimialajärjestön kanssa, joka oli oikeushenkilö ja jonka ne eivät voineet millään perusteella katsoa kuuluvan valtiontakauksen piiriin.
Consequently, the theory of appearance can in any event be applied only with regard to claims arising after the change of status of the publicly owned establishment IFP.
Näin ollen vilpittömän mielen suojan teoriaa voidaan soveltaa tarvittaessa ainoastaan IFP:n aseman muuttumisen jälkeen syntyneisiin saataviin.
Following the conclusions of its expert in the postal case, the Commission has arrived at the view that, as regards claims arising after 7 July 2006, even if, in the scenario championed by the French authorities, it was in error that a creditor came to consider that the State was required to guarantee the debts of publicly owned establishments and of IFP in particular, his error would be legitimate given the above-mentioned factors, and the law could impart effects to it.
Asiantuntijansa La Poste -asiassa esittämien päätelmien mukaisesti komissio katsoo heinäkuun 7 päivän 2006 jälkeen muodostuneista saatavista, että vaikka velkoja – kuten Ranskan viranomaiset esittävät – olettaisi virheellisesti, että valtio on velvollinen takaamaan julkisten laitosten ja erityisesti IFP:n velat, tämä virhe olisi oikeutettu edellä mainittujen seikkojen perusteella, ja oikeus voisi liittää siihen vaikutuksia.
Guarantee of the continued existence of IFP and/or of its obligations
Takaus IFP:n ja/tai sen velvollisuuksien olemassaolon jatkumisesta
For the reasons already set out in recitals 230 to 250 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that even if, within a reasonable period and after the use of the procedures described in the previous section, the creditor of an EPIC does not succeed in obtaining the payment of his claim, he will be secure in the knowledge that the claim will not be cancelled, in contrast to the situation of a creditor of a company constituted under private law in liquidation, who has no guarantee that his claim will have to be met.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 230–250 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo, että vaikka EPIC-yhtiön velkoja ei saisi kohtuullisessa ajassa ja edellisessä jaksossa kuvattuja menettelyjä käyttämällä maksua saatavalleen, se voi olla varma, ettei saatava lakkaa olemasta. Tämä tilanne eroaa selvitystilassa olevan yksityisoikeudellisen laitoksen velkojan tilanteesta, sillä tällä ei ole mitään varmuutta saataviensa suorittamisesta.
The Commission stresses that there is no public authority-motivated winding up/closing down of publicly owned establishments in which the rights and obligations of the establishments are also cancelled: in the event of publicly owned establishments being closed down by decision of a public authority – and despite the fact that no legislation expressly provides for this – experience and certain basic principles of administrative law tend to show that the rights and obligations of publicly owned establishments that are closed down as such are always taken over by another body and, failing that, by the State.
Komissio korostaa, ettei ole olemassa julkisen viranomaisen aloitteesta tapahtuvaa julkisen laitoksen selvitys- ja kuittausmenettelyä, jonka myötä laitoksen oikeudet ja velvollisuudet lakkaisivat olemasta: mikäli julkinen laitos lakkaa olemasta julkisen viranomaisen päätöksellä ja vaikka asiasta ei nimenomaisesti säädetäkään missään säädöksessä, käytäntö ja tietyt hallinto-oikeuden perusperiaatteet näyttävät osoittavan, että sellaisinaan lakkaavien julkisten laitosten oikeudet ja velvollisuudet siirtyvät aina toisen yksikön tai sellaisen puuttuessa valtion vastuulle.
In other words, the debts of publicly owned establishments are always transferred to another legal person, which cannot refuse them, so that each creditor can therefore be certain that the right arising from his claim may be invoked against another body and that his claim will not, therefore, be cancelled.
Toisin sanoen julkisten laitosten velat siirretään aina toiselle oikeushenkilölle, joka ei voi kieltäytyä niistä, joten jokainen velkoja on varma, että sille sen saatavan perusteella tulevaa oikeutta voidaan käyttää suhteessa toiseen organisaatioon ja ettei sen saatava siten lakkaa olemasta.
The Commission refers to the detail of the analysis presented in recitals 233 to 250 of decision C 56/2007, based on the study carried out by its expert in the postal case on organic developments affecting publicly owned establishments, which identifies three reasons why publicly owned establishments may be closed [105]: the case of publicly owned establishments which have reached the ends of their lives, the case of publicly owned establishments being closed because the tasks assigned to them no longer need to be carried out, and the case, most frequently encountered, that the tasks assigned to them have been transferred elsewhere, necessarily implying a transfer of the rights and obligations.
Komissio viittaa edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 233–250 kappaleessa esitettyyn analyysiin, joka perustuu komission asiantuntijan La Poste -asiassa tekemään tutkimukseen julkisissa laitoksissa tapahtuneesta rakenteellisesta kehityksestä ja jossa erotetaan kolme syytä julkisten laitosten lakkauttamiselle [105]: laitoksen toimikauden umpeutuminen, julkisen laitoksen tehtävän lakkaaminen ja yleisin tapaus, tehtävän siirto, joka edellyttää väistämättä oikeuksien ja velvollisuuksien siirtoa:
On the basis of this expert report, it can be considered firstly that although there is no overall judicial scheme for organising the closing down of publicly owned establishments, experience shows that the legislation always provides for transferring the rights and obligations of the establishment that is to be closed either to the State or to the body that is to take over its task [106].
Tämän asiantuntijatutkimuksen perusteella voidaan katsoa ensiksi, että vaikkei olekaan olemassa yleistä oikeudellista järjestelyä, jolla julkisten laitosten lakkauttaminen olisi järjestetty, käytäntö on osoittanut, että säädöstekstissä järjestetään aina lakkautettavan laitoksen oikeuksien ja velvollisuuksien siirto joko valtiolle tai oikeushenkilölle, joka jatkaa laitoksen tehtävää [106].
Secondly, there is generally a transfer of ‘rights and obligations’ (with the term ‘obligations’ undoubtedly referring to debts), sometimes a transfer of ‘assets’ [107] (a formulation that would also include debts).
Toiseksi yleensä siirron kohteena ovat ”oikeudet ja velvollisuudet” (joista juuri velvollisuuksien käsite viittaa selvästi velkoihin), ja joskus siirron kohteena on ”omaisuus” (patrimoine) [107] (johon sisältyvät myös velat).
The only example found of the pure and simple closing down of a publicly owned establishment involved, in any case, the transfer of the ‘debts’ themselves to other entities governed by public law [108].
Ainoassa esimerkissä, jossa on kyse julkisen laitoksen lakkaamisesta sellaisenaan, järjestetään joka tapauksessa ”velkojen” siirto muille julkisoikeudellisille laitoksille [108].
Thirdly, even when the task disappears, the publicly owned establishment’s rights and obligations are, in practice, taken over by another body.
Kolmanneksi silloinkin kun tehtävä käytännössä lakkaa, toinen organisaatio ottaa käytännössä haltuunsa laitoksen oikeudet ja velvollisuudet.
Fourthly and finally, the practice described in the study is in accordance with codifying instruction No 02-060-M95 of 18 July 2002 and the guide to the financial organisation of the creation, conversion and abolition of national publicly owned establishments, cited above [109], namely that the rights and obligations of a wound-up EPIC go either to the State or to the legal entity that will take over the establishment’s task.
Neljänneksi tutkimuksessa kuvattu käytäntö on 18 päivänä heinäkuuta 2002 annetun kodifioivan ohjeen nro 02–060-M95 sekä kansallisten julkisten laitosten perustamiseen, muuttamiseen ja lakkauttamiseen liittyviä rahoitusjärjestelyjä koskevan ohjeen mukainen [109], toisin sanoen selvitetyn EPIC-yhtiön oikeudet ja velvollisuudet palautuvat joko valtiolle tai laitoksen tehtävää jatkavalle oikeushenkilölle.
Guided by its expert in the postal case, the Commission concludes that the debts of publicly owned establishments are in practice always transferred to another legal entity governed by public law in the event of the closing down of the publicly owned establishment that carried out the task concerned.
Komissio päättelee La Poste -asiassa käyttämänsä asiantuntijan tavoin, että julkisten laitosten velat siirretään käytännössä aina toiselle julkisoikeudelliselle oikeushenkilölle, jos tehtävää suorittanut julkinen laitos lakkautetaan.
The creditors of these publicly owned establishments, such as IFP, therefore have a guarantee that their unpaid claims will not be cancelled.
Näiden julkisten laitosten, joihin julkinen laitos IFP kuuluu, velkojat ovat sen vuoksi varmoja siitä, etteivät niiden suorittamatta jääneet saatavat lakkaa.
Conclusion regarding the existence of a State guarantee in favour of IFP
Päätelmä IFP:n valtiontakauksen olemassaolosta
On the basis of the evidence of the existence of a guarantee ensuring the payment of individual claims and the continued existence of IFP’s obligations, the Commission concludes that, from the change in the legal form of the publicly owned establishment IFP which occurred on 7 July 2006:
Niiden seikkojen perusteella, jotka on esitetty yksittäisten saatavien takaisinmaksua ja IFP:n velvollisuuksien olemassaolon jatkumista koskevan takauksen olemassaolon osoittamiseksi, komissio katsoo, että IFP:n aseman muuttumisesta 7 päivänä heinäkuuta 2006 alkaen:
the creditors of IFP do not encounter the usual private and public law limitations on the payment of a claim in full;
IFP:n velkojat eivät kohtaa niitä tavanomaisia yksityisoikeudessa ja julkisoikeudessa asetettuja rajoituksia, jotka voivat estää saatavan suorituksen kokonaisuudessaan;
in recovering the sums owed to them, the creditors of IFP may have recourse to specific procedures authorising the State to force the debtor body to settle the claim;
IFP:n velkojat voivat käyttää saataviensa perimiseksi erityisiä menettelyjä, jotka antavat valtiolle luvan pakottaa velallinen yhteisö maksamaan saatava;
nowhere does French law give the creditors of IFP to understand that IFP could face, for good, a situation in which it had a shortage of funds;
Ranskan lainsäädännössä ei missään vaiheessa anneta IFP:n velkojien ymmärtää, että IFP voisi joutua lopullisesti tilanteeseen, jossa sen maksuvalmius ei ole riittävä;
the budgetary documents give the impression that, if there is a shortage of funds, the State could give an exceptional grant to public sector bodies, of which IFP is one;
maksuvalmiuden riittämättömyyden varalta talousarvioasiakirjoissa annetaan ymmärtää, että valtio voisi myöntää poikkeuksellista valtiontukea julkisen sektorin yhteisöille, joihin julkinen laitos IFP kuuluu;
if the procedures described above do not enable the creditor to obtain satisfaction, he can hold the State liable in order to obtain the payment of his claim in full;
jos edellä kuvatut menettelyt eivät anna velkojalle mahdollisuutta saada korvaus saatavalleen, velkoja voi vedota valtion vastuuseen saadakseen täysimääräisen maksun saatavalleen;
if the actions envisaged above were to be spread out over time, the creditor can be certain that his claim will not be cancelled, even if IFP were to be subject to structural development.
jos edellä käsitellyt toimet kestävät ajallisesti pitkään, velkoja voi olla varma, ettei saatava lakkaa, vaikka IFP:ssä tapahtuisikin organisaatiomuutoksia.
These special factors are intrinsically linked to IFP’s legal form as a publicly owned establishment and imply that the State performs the role of guarantor of last resort.
Nämä erityispiirteet liittyvät luontaisesti IFP:n julkisen laitoksen asemaan ja merkitsevät sitä, että valtio toimii viime kädessä takaajana.
It may therefore be legitimately concluded that IFP benefits from an unlimited guarantee on the part of the French State by virtue of its legal form as an EPIC.
Voidaan siis oikeutetusti päätellä, että IFP:llä on Ranskan valtion rajoittamaton takaus, joka perustuu sen EPIC-asemaan.
The unlimited State guarantee to IFP results in a transfer of State resources within the meaning of point 2.1 of the Guarantees Notice.
IFP:lle myönnetty rajoittamaton valtiontakaus aiheuttaa edellä mainitun takauksia koskevan tiedonannon 2.1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen siirron.
IFP pays no premium for this guarantee.
Julkinen laitos IFP ei maksa tästä takauksesta lainkaan takausmaksua.
There is thus both an advantage to the establishment and a drain on public resources, as the State waives the remuneration that normally accompanies guarantees.
Tällä tavoin yritykselle aiheutuu etua ja samalla kulutetaan julkisia varoja, koska valtio luopuu takaukseen yleensä liitettävästä korvauksesta.
In addition, the guarantee creates the risk of a potential and future claim on the resources of the State, which could find itself obliged to pay IFP’s debts [110].
Toisaalta takaus muodostaa valtion varoihin kohdistuvan mahdollisen tulevan sitoumuksen riskin, koska valtio voi joutua maksamaan IFP:n velat [110].
Finally, the State’s unlimited guarantee to IFP is imputable to the State, because it derives from the combination of IFP’s public-law legal form, principles of national law, and two legislative acts, namely the Law of 25 January 1985, now the Commercial Code, and Law No 80-539 of 16 July 1980 and the measures implementing it.
IFP:lle myönnetty rajoittamaton valtiontakaus on katsottava valtion toimenpiteeksi, koska se johtuu yhdistelmästä, johon liittyvät IFP:n julkisoikeudellinen asema, jäsenvaltion lainsäädännön periaatteet ja kaksi säädöstä eli 25 päivänä tammikuuta 1985 annettu laki, josta on tullut kauppalaki, ja 16 päivänä heinäkuuta 1980 annettu laki nro 80–539 sekä sen soveltamissäädökset.
The unlimited guarantee does not cover IFP’s private-law subsidiaries
Rajoittamaton takaus ei kata IFP-konsernin tytäryrityksiä