natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Following the example of the argument in section 4.1.1.A(b) of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission will now set out to demonstrate that in the event of a default by IFP, its creditors would be in a more favourable position than that of creditors of an enterprise governed by commercial law.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 4.1.1. A b) kohdassa esitettyyn esimerkkiin ja aikoo osoittaa, että jos IFP:n maksujen suorittaminen lakkaa, sen velkojat ovat suotuisammassa tilanteessa kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvan yrityksen velkojat.
Firstly, in the case of publicly owned establishments, the conventional obstacles to the settlement of a claim against a body governed by private law are not applicable.
Ensiksi julkisiin laitoksiin ei sovelleta perinteisiä rajoituksia, jotka koskevat yksityisoikeudellisen organisaation saatavan maksamista.
On the basis of the factors detailed at greater length in recitals 150 to 154 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission concludes on this first point that:
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 150–154 kappaleessa laajemmin selvitettyihin seikkoihin, joiden pohjalta se toteaa ensimmäisestä kohdasta seuraavaa:
unlike the creditors of undertakings governed by commercial law, creditors of IFP (which is not subject to the ordinary law governing the compulsory administration or winding up of firms in difficulty) are not in danger of seeing their claim cancelled in whole or in part as an outcome of compulsory winding-up proceedings;
Toisin kuin kauppaoikeuden soveltamisalaan kuuluvien yritysten velkojat, IFP:n velkojat eivät ole vaarassa menettää saataviaan kokonaan tai osittain selvitystilamenettelyn käynnistämisen vuoksi (koska IFP:hen ei sovelleta yleisen lainsäädännön mukaisia vaikeuksiin joutuneiden yritysten saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä).
the fact that IFP has legal personality is no bar to the existence of a guarantee given by the State;
IFP:n oikeushenkilöys ei ole este valtion takauksen olemassaololle.
in the absence of any express limitation on the State’s liability in respect of IFP, IFP’s creditors may legitimately act on the principle that the State will bear the debts of IFP, even though IFP possesses legal personality.
Koska valtion vastuuta IFP:stä ei ole nimenomaisesti rajoitettu, IFP:n velkojat voivat oikeutetusti vedota periaatteeseen, jonka mukaan valtio takaa IFP:n velat, vaikka IFP onkin oikeushenkilö.
Secondly, in the case of the recovery of the debts of a publicly owned establishment that has been found by a court to be in default, the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 (and in implementing provisions [86]) is, for the reasons explained in recitals 113 to 117, more favourable to IFP’s creditors than insolvency proceedings in the courts under ordinary law, in so far as it is not liable to result in the cancellation of their claim on IFP.
Toiseksi 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa (ja useissa sen soveltamista koskevissa säädöksissä [86] määritellyllä päätöksellä tuomitun julkisen laitoksen velkojen perintämenettely on jäljempänä 113–117 kappaleessa selvitetyistä syistä edullisempi IFP:n velkojille kuin yleisen lainsäädännön mukaiset tuomioistuinmenettelyt, jollei se johda IFP:ltä olevan saatavan raukeamiseen.
In accordance with the analysis developed in recitals 157 to 161 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes firstly that the Law of 1980 [87] and its implementing provisions [88] designate the State as the authority responsible for covering the debts of publicly owned establishments, and confer important prerogatives on the State: the mandatory payment order and the creation of sufficient resources.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 157–161 kappaleeseen, joissa kehitetyn analyysin mukaisesti komissio huomauttaa ensin, että vuoden 1980 laissa [87] ja sen soveltamissäännöissä [88] nimetään valtio toimivaltaiseksi viranomaiseksi julkisten laitosten velkojen perijänä ja annetaan valtiolle merkittäviä etuoikeuksia: viran puolesta annettava maksumääräys ja riittävien varojen hankkiminen.
Following the example of the argument in recitals 162 to 168 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the specific procedure laid down by the Law of 1980 and the measures implementing it is a procedure only for the recovery of claims, and not for winding up, and that at the end of the procedure the claim is not cancelled, whereas at the end of winding-up proceedings under ordinary law a judgment terminating the proceedings on the ground that the assets are insufficient, without penalty, prevents creditors from pursuing the proceedings further.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 162–168 kappaleeseen, joissa esitetyn mukaisesti komissio katsoo, että vuoden 1980 laissa ja sen soveltamista koskevissa säädöksissä määritelty erityinen menettely on ainoastaan velkojen perimismenettely eikä selvitystilamenettely. Saatava ei katoa tämän menettelyn soveltamisen päätteeksi, kun taas yleisen lainsäädännön mukaisen selvitysmenettelyn lopuksi varojen puuttumisen takia annettava tuomio konkurssimenettelyn päättämisestä estää velkojaa nostamasta uutta syytettä.
The Commission also notes that the Law of 1980 and the measures implementing it provide for the deferral of a payment order, and nowhere envisage a cessation of payments, and thereby give creditors to understand that there are or that there will be the resources necessary to settle a claim they hold on the public entity.
Komissio huomauttaa myös, että vuoden 1980 laki ja sen soveltamista koskevat säädökset, joissa säädetään maksumääräyksen lykkäämisestä eikä missään vaiheessa varauduta maksujen lakkautukseen, jättävät velkojat siihen uskoon, että riittävät varat ovat nyt tai myöhemmin käytettävissä sen saatavan maksuun, joka niillä on julkiselta laitokselta.
These two factors lead to it consider that a shortage of funds will be covered, if necessary by the State, or is temporary only.
Nämä molemmat seikat johtavat päättelemään, että käyttövarojen riittämättömyys kuuluu tarvittaessa valtiontakauksen piiriin tai on vain tilapäistä.
But winding-up procedures never provide for the possibility that a third party can become liable for the debts of the insolvent party, except of course in the case of a guarantor.
Sitä vastoin missään selvitysmenettelyssä ei varauduta mahdollisuuteen, jonka mukaan kolmannet tulisivat vastuullisiksi maksukyvyttömän henkilön veloista, paitsi tietysti silloin, kun kyseessä on takaaja.
Consequently, the Commission takes the view that the probability that a creditor might not succeed in obtaining satisfaction of his claim under the procedures laid down by the Law of 16 July 1980 is low.
Näin ollen komissio katsoo, että oletus siitä, että velkoja ei onnistuisi saamaan maksua saatavalleen 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetun lain menettelyjä soveltamalla, on epätodennäköinen.
However, contrary to the conclusion it drew in respect of La Poste in decision C 56/2007, the Commission observes that in this case the resources of its own that IFP would be able to mobilise are relatively high, since, as the French authorities have explained (see recital 44), available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million).
Komissio katsoo kuitenkin, että päinvastoin kuin se päätteli edellä mainitussa La Postea koskevassa päätöksessä C 56/2007, nyt esillä olevassa asiassa IFP:n realisoitavat omat varat ovat suhteellisen merkittävät, jos, kuten Ranskan viranomaiset selvittävät edellä 44 kappaleessa, käyttövarat ja investoinnit (150,3 miljoonaa euroa) olivat vuoden 2007 lopulla noin viisi kertaa suuremmat kuin sen lainat ja velat (25,2 miljoonaa euroa).
Consequently, the Commission recognises that in its present financial position, it seems unlikely, at least in the near future, that a shortage of own resources could lead to IFP being unable to meet its debts and give rise to the need for State intervention.
Näin ollen komissio myöntää, että IFP:n nykyisessä rahoitustilanteessa näyttää hyvin epätodennäköiseltä, että omien varojen puute voisi ainakaan lähitulevaisuudessa saattaa konsernin kyvyttömäksi maksamaan velkojaan, mikä aiheuttaisi valtion asioihin puuttumisen.
Although it is unlikely at present, it cannot be ruled out that IFP might experience such a shortage of assets in the longer term.
Vaikka tällainen tilanne, jossa IFP:ltä puuttuisi varoja, on tällä hetkellä epätodennäköinen, pitkällä aikavälillä se on kuitenkin mahdollinen.
In such circumstances, the fact that resources cannot be mobilised by selling assets means that use has to be made of other guarantee mechanisms (advances, efforts to establish a liability on the part of the State, etc.).
Tällaisessa tilanteessa ei ole mahdollista realisoida varoja omaisuutta luovuttamalla, mikä johtaisi muiden takausmenettelyjen käyttöön (ennakot, valtion vastuuseen vetoaminen jne.).
Furthermore, in the event of a default on the part of IFP, the fact that the legislature has laid down rules protecting the assets might then be invoked in any dispute in which it was alleged that there was a strict liability resting on the State [89].
Lisäksi lainsäätäjän toteuttama omaisuuden suojausjärjestelmä voisi johtaa riita-asioihin, jotka koskevat valtion ankaraa vastuuta IFP:n mahdollisen maksuvelvollisuuksien laiminlyönnin yhteydessä [89].
On this point, the Commission takes note of the argument put forward by the French authorities [90] according to which even if the State considers an asset belonging to a publicly owned establishment to be ‘indispensable’ for the provision of a public service, and therefore objects to its sale, it is not bound to compensate via a guarantee mechanism.
Tältä osin komissio ottaa huomioon Ranskan viranomaisten väitteen [90], jonka mukaan olettaen, että valtio katsoisi julkiselle laitokselle kuuluvan omaisuuden välttämättömäksi julkisen palvelun tehtävän suorittamisessa ja vastustaisi näin ollen sen luovuttamista, valtio ei kuitenkaan olisi korvausvelvollinen eikä joutuisi käyttämään takausmekanismeja.
The Commission notes, however, that the French authorities have acknowledged that in applying the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 the representative of the State is bound by the requirement of continuity of public service (although they deny that IFP can benefit as a result) [91].
Komissio huomauttaa kuitenkin, että Ranskan viranomaiset ovat myöntäneet (vaikka ne kiistävätkin, että IFP voisi saada tästä etua), että julkisen palvelun jatkuvuuden vaatimus velvoittaa valtion edustajan toteuttamaan 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa perustetun menettelyn [91].
The Commission therefore considers that such a choice by the public authorities to prevent sales of assets in order to maintain a public service means that the State might incur strict liability for a breach of the principle of equality before public burdens.
Näin ollen komissio katsoo, että julkisen vallan päätös olla luovuttamatta omaisuutta julkisen palvelun säilyttämiseksi voisi saattaa valtion ankaraan vastuuseen julkisten menojen tasapuolisuuden periaatteen rikkomisesta.
Thirdly, for the reasons already set out in recitals 185 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that, in the unlikely event that the procedure laid down by the Law of 16 July 1980 does not result in payment of creditors, the courses still open to them to render the State liable have the characteristics of a guarantee mechanism.
Kolmanneksi komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 185–226 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä komissio katsoo, että siinä erittäin epätodennäköisessä tapauksessa, ettei velkoja saisi korvausta vuoden 1980 laissa vahvistetulla menettelyllä, sille ei jäisi muuta keinoa kuin vedota valtion vastuuseen, joka vastaisi piirteiltään takausmekanismia.
Although the French authorities consider that the State has in principle no liability, whether for a fault on its part or in the absence of any such fault [92], they acknowledge that, if there is a requirement of continuity of public service that is binding on the representative of the State in the procedure laid down by the Law of 16 July 1980, a court may order that the creditor be compensated.
Vaikka Ranskan viranomaiset katsovat, että valtion vastuuseen ei periaatteessa voida vedota sen enempää tuottamukseen perustuvan vastuun kuin ankarankaan vastuun perusteella [92], ne myöntävät kuitenkin, että mikäli olemassa olisi julkisen palvelun jatkuvuusvelvoite ja se koskisi valtion edustajaa 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa vahvistetun menettelyn täytäntöönpanon yhteydessä, olisi mahdollista, että tuomioistuin antaisi määräyksen korvauksen maksamisesta velkojalle.
But in that event the French authorities consider that the creditor is not given any advantage, as the compensation he receives is comparable to that which he would have received under ordinary law.
Tässä tapauksessa Ranskan viranomaiset katsovat kuitenkin, ettei velkoja saisi mitään etua, koska sen saama korvaus olisi verrattavissa korvaukseen, jonka se saisi yleisen lainsäädännön perusteella.
The Commission draws attention, however, to certain specific features of the special scheme introduced by the Law of 1980: under the ordinary law governing compulsory winding up, creditors (and especially unsecured creditors) will not as a general rule recover the whole of their claims, and the enterprise being wound up will not usually have its debts paid by a third party.
Tältä osin komissio esittää tiettyjä vuoden 1980 lailla perustettuun erityiseen oikeuteen kuuluvia erityispiirteitä: selvitystilaa koskevan yleisen lainsäädännön perusteella velkojat (ainakaan etuoikeudettomien saatavien velkojat) eivät yleensä saa takaisin koko saatavaansa ja useimmiten selvitystilassa olevan yrityksen velkoja ei myöskään maksa kolmas taho.
The French authorities also further deny that any possibility of compensation of creditors that may be opened up if the State is held liable can be considered equivalent to a guarantee.
Ranskan viranomaiset kiistävät myös sen, että velkojien mahdollisuudet saada korvauksia vetoamalla valtion vastuuseen voitaisiin rinnastaa takaukseen.
The Commission takes the view, however, that, in the procedure for the recovery of the debts of the public bodies referred to in the Law of 16 July 1980, the liability of the State, with or without fault, is indeed equivalent to a guarantee mechanism for purposes of European Union law, because it ensures creditors that if IFP should default the State will be required to meet their claims.
Komissio katsoo päinvastoin, että valtion vastuuseen saattaminen (tuottamusvastuun tai ankaran vastuun perusteella) 16 päivänä heinäkuuta 1980 annetussa laissa tarkoitetun julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden velkojen perintämenettelyn yhteydessä vastaa unionin lainsäädännön kannalta takausmekanismia, sillä se varmistaa velkojien saatavien maksun velvoittamalla valtion korvaamaan ne IFP:n laiminlyödessä maksuvelvollisuutensa.
The judgment of the European Court of Human Rights (‘ECHR’) in Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro v France [93] (the Campoloro case) also points to the existence of an automatic guarantee.
Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö asiassa Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro vastaan Ranska [93], jäljempänä ’Campoloro-asia’, pyrkii tunnustamaan automaattisen takauksen.
Finally, as shown in recitals 181 to 184 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the French authorities’ proposal for a clarification of the Decree implementing the Law of 1980 is not sufficient to prevent an increase in resources from being achieved by an injection of public funds.
Komissio katsoo, samoin kuin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 181–184 kappaleessa, joihin se viittaa soveltuvin osin, että Ranskan viranomaisten ehdotus vuoden 1980 lain soveltamista koskevan asetuksen selventämisestä ei riitä sulkemaan pois sitä, että varoja vapautetaan lisäämällä julkisia varoja:
The French authorities propose to amend the Decree implementing the Law of 1980 as follows (the amendment is shown in italic): ‘If the notice given has had no effect by the time these deadlines expire, the representative of the State or the authority responsible for supervision shall enter the expenditure in the budget of the defaulting authority or publicly owned establishment. The representative of the State or the authority responsible for supervision shall, as appropriate, release the necessary resources from the budget of the defaulting authority or establishment either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available or by increasing resources’.
Ranskan viranomaiset ehdottivat vuoden 1980 lain soveltamisasetukseen seuraavaa muutosta: ”Jollei maksua ole suoritettu näiden määräaikojen kuluessa, valtion edustaja tai valvontaviranomainen kirjaa menoerän maksuvelvoitteensa laiminlyöneen julkisen laitoksen tai yhtiön talousarvioon. Valtion edustaja tai valvontaviranomainen vapauttaa tarvittavat varat laitoksen tai yhtiön talousarviosta joko pienentämällä vielä käyttämättömiä, muihin menoihin varattuja määrärahoja tai lisäämällä varoja.” (Muutos alleviivattu).
However, as the Commission pointed out in recital 67 of the opening decision, neither in its present wording nor in the amended wording proposed by the French authorities does the legislation prevent an increase in resources from being made possible by a subsidy or injection of public funds.
Komissio katsoo kuitenkin, samoin kuin menettelyn aloittamista koskevan päätöksen johdanto-osan 67 kappaleessa, etteivät säädökset nykyisessä muodossaan sen enempää kuin Ranskan viranomaisten ehdotuksen mukaisiksi muutettuinakaan estä sitä, että varoja voidaan vapauttaa käyttämällä tuen tai julkisten varojen siirron avulla ennalta mahdollistettua varojen lisäystä.
For the reasons already set out in recitals 204 to 211 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission also considers that the EHCR’s judgment in the Campoloro case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to injury.
Komissio viittaa soveltuvin osin edellä mainitun päätöksen C 56/2007 johdanto-osan 204–211 kappaleeseen, joissa esitetyistä syistä se katsoo lisäksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Campoloro-asiassa antama ratkaisu osoittaa, että Ranskan valtion vastuuseen vetoaminen kyseisessä tapauksessa toimii julkisviranomaisten velkojen implisiittisenä takauksena eikä siihen liity minkäänlaista vahinkoehtoa.
The Commission notes more specifically that the ECHR rejected the arguments of the French authorities which attempted to base their case [94] on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality, and accepted the contrary arguments of the applicants [95].
Komissio huomauttaa tarkemmin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin hylkäsi Ranskan viranomaisten väitteet, joita ne pyrkivät perustelemaan [94] sillä, ettei valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta ollut ja ettei valtio ollut myöntänyt takausta oikeushenkilöiksi määritellyille julkisviranomaisille, ja hyväksyi kantajien päinvastaiset väitteet [95].
The ECHR found that there had been a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights (‘the Convention’), and added that the judgments had to be implemented and that a State authority could not use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision.
Komissio huomauttaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi lopuksi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdan rikkomisen erityisesti seuraavin perustein: ”Nämä tuomiot on siis aiheellista panna täytäntöön, ja tuomioistuin muistuttaa, etteivät valtion viranomaiset voi vedota varojen puutteeseen perustellessaan oikeuden päätökseen perustuvan velan maksamatta jättämistä […]”.
The ECHR also found that there had been a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the Convention, the applicants having suffered interference with their property rights on account of a huge and special burden due to the non-payment of the sums which they should have received [96].
Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi kyseisen sopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan rikkomisen sillä perusteella, että kantajayhtiöiden omistusoikeuteen oli kohdistunut erityinen ja kohtuuton rasite, joka johtuu siitä, ettei niille ole maksettu niille kuuluvia määriä [96].
In the light of the above, the ECHR charged the whole of the debtor communes’ debt to the State [97].
Ihmisoikeustuomioistuin määräsi lopulta valtion maksamaan velallisten kuntien velan kokonaisuudessaan [97].
The Commission considers that this judgment has three important implications:
Komissio katsoo, että edellä mainitusta oikeuskäytännöstä johtuu kolme tärkeää seikkaa:
Subject to the applicants obtaining a court judgment recognising their claim, the liability of the State functions as an implied guarantee [98], in so far as the French State is required to pay the whole of the debt of the public body [99] and no distinction is made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State (the ECHR did not at any time seek to identify an act or omission imputable to the State, and looked no further than the debtor’s insolvent status).
Edellyttäen, että kantajat saavat tuomioistuimen päätöksen, jossa tunnustetaan niiden saatavat, valtion vastuu toimii implisiittisen takauksen tavoin [98], jos Ranskan valtio on tuomittu maksamaan julkisoikeudellisen oikeushenkilön koko velka [99], eikä määrää ole millään tavoin jaettu osiin, jotka voisivat perustua velallisen julkisen yhteisön maksukyvyttömyyteen ja toisaalta valtion syyksi luettaviin mahdollisiin laiminlyönteihin (Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei etsi valtion syyksi luettavaa määräytymisperustetta, vaan pitäytyy pelkästään velallisen maksukyvyttömyydessä).
This liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
Tämä vastuu kattaa julkisviranomaisten velat, vaikka nämä olisivatkin oikeushenkilöitä.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable, but this argument was rejected by the ECHR.
Ranskan hallitus vetosi nimenomaan oikeushenkilöasemaan ja omaan varallisuuteen kiistäessään Ranskan valtion vastuuseen saattamisen, mutta ihmisoikeustuomioistuin hylkäsi tämän perustelun.
The scope of the State guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
Valtiontakauksen soveltamisala ulottuu niihin julkisviranomaisiin, jotka riippuvat valtiosta.
The guarantee is therefore intrinsically connected with the debtor’s public-law legal form.
Takaus liittyy siis tiiviisti velallisen julkisoikeudelliseen asemaan.
Moreover, the Commission notes that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established line of case-law, notably in the judgments in the cases Artico v Italy [100] and Bourdov v Russia [101].
Lisäksi komissio toteaa, ettei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Campoloro-asiassa tekemä ratkaisu ole irrallinen, vaan liittyy erittäin selvään oikeuskäytännön suuntaukseen, erityisesti asioissa Artico vastaan Italia [100] ja asiassa Bourdov vastaan Venäjä [101] annetuissa tuomioissa.