natgillin/translations-raw huggingface dataset:
BCFs based on total radioactive residues may not, therefore, be directly comparable to a BCF derived by specific chemical analysis of the parent compound only.
Radioaktiivisten jäämien kokonaismäärään perustuva BCF ei siis ole välttämättä suoraan verrattavissa BCF:ään, joka on johdettu pelkästään perusyhdisteen spesifisestä kemiallisesta analyysistä.
Clean-up procedures may be employed in radiolabelled studies in order to determine BCF based on the parent compound, and the major metabolites may be characterised if deemed necessary.
Jos käytetään radioaktiivisia leimoja, voidaan tehdä puhdistustoimenpiteitä perusyhdisteeseen perustuvan BCF:n määrittämiseksi, ja tärkeimmät aineenvaihduntatuotteet voidaan karakterisoida, jos se katsotaan tarpeelliseksi.
It is also possible to combine a fish metabolism study with a bioconcentration study by analysis and identification of the residues in tissues.
On myös mahdollista yhdistää kalan aineenvaihduntatutkimus ja biokertyvyystutkimus, jossa kudoksissa esiintyvät jäämät analysoidaan ja tunnistetaan.
Bioconcentration/Bioaccumulation is the increase in concentration of the test substance in or on an organism (specified tissues thereof) relative to the concentration of test substance in the surrounding medium.
Biokertyvyys (biokonsentraatio) on organismissa tai sen pinnalla (sen tietyssä kudoksessa) olevan testattavan aineen pitoisuuden lisääntyminen verrattuna testattavan aineen pitoisuuteen väliaineessa.
The bioconcentration factor (BCF or KB) at any time during the uptake phase of this accumulation test is the concentration of test substance in/on the fish or specified tissues thereof (Cf as μg/g (ppm)) divided by the concentration of the chemical in the surrounding medium (Cw as μg/ml (ppm)).
Biokertyvyystekijä (bioconcentration factor BCF tai KB) minä tahansa tämän kertyvyystestin kertymä-vaiheen ajankohtana on testattavan aineen pitoisuus kalassa (kalan pinnalla) tai tietyssä kalan kudoksessa [Cf, ug/g (ppm)] jaettuna kyseisen aineen pitoisuudella väliaineessa [Cw, μg/ml (ppm)].
The steady-state bioconcentration factor (BCFss or KB) does not change significantly over a prolonged period of time, the concentration of the test substance in the surrounding medium being constant during this period of time.
Biokertyvyystekijä tasapainotilassa (steady state) (BCFSS tai KB) ei muutu merkittävästi pitkän ajanjakson aikana, kun testattavan aineen pitoisuus väliaineessa on vakio tänä aikana.
A plateau or steady-state is reached in the plot of test substance in fish (Cf) against time when the curve becomes parallel to the time axis and three successive analyses of Cf made on samples taken at intervals of at least two days are within ± 20 % of each other, and there are no significant differences among the three sampling periods.
Tasapainotila saavutetaan kalassa esiintyvän testattavan aineen määrää (Ct) ajan funktiona esittävässä käyrässä silloin, kun käyrä on aika-akselin suuntainen, kolme peräkkäistä vähintään kahden vuorokauden välein otetuista näytteistä tehtyä Ct-määritystä ovat samat ± 20 prosenttia eikä näiden kolmen näytteenottoajanjakson välillä ole merkittäviä eroja.
Bioconcentration factors calculated directly from kinetic rate constants (k1/k2) are termed kinetic concentration factor, BCFK.
Biokertyvyystekijöitä, jotka lasketaan suoraan kineettisistä nopeusvakioista (k1/k2) sanotaan kineettisiksi kertyvyystekijöiksi BCFk.
The octanol-water partition coefficient (Pow) is the ratio of a chemical's solubility in n-octanol and water at equilibrium (Method A.8) also expressed as Kow.
Oktanoli-vesi-jakautumiskerroin (PJ on kemiallisen aineen n-oktanoliliukoisuuden ja vesiliukoisuuden suhde tasapainotilassa (menetelmä A.8), josta käytetään myös merkintää Kow.
The logarithm of Pow is used as an indication of a chemical's potential for bioconcentration by aquatic organisms.
Pow:n logaritmia käytetään merkitsemään kemiallisen aineen biokertyvyyttä vesieliöissä.
The exposure or uptake phase is the time during which the fish are exposed to the test chemical.
Altistumis- eli kertymisvaibe on aika, jona kalat altistetaan testattavalle kemikaalille.
The uptake rate constant (k1) is the numerical value defining the rate of increase in the concentration of test substance in/on test fish (or specified tissues thereof) when the fish are exposed to that chemical (k1 is expressed in day-1).
Kertymävakio (K1) on numeerinen arvo, joka määrittelee testattavan aineen pitoisuuden lisääntymisen nopeuden kalassa tai kalan pinnalla (tai sen tietyssä kudoksessa), kun kalat altistetaan kyseiselle kemikaalille (k1:n laatu on päivää-1).
The post-exposure or depuration (loss) phase is the time, following the transfer of the test fish from a medium containing test substance to a medium free of that substance, during which the depuration (or the net loss) of the substance from the test fish (or specified tissue thereof) is studied.
Poistumavaihe (altistuksen jälkeinen vaihe) on se ajanjakso (sen jälkeen kun testattavat kalat on siirretty testattavaa ainetta sisältävästä väliaineesta sellaiseen väliaineeseen, jossa ei ole kyseistä ainetta), jonka aikana kyseisen aineen (netto)poistumaa testattavista kaloista (tai niiden tietyistä kudoksista) tutkitaan.
The depuration (loss) rate constant (k2) is the numerical value defining the rate of reduction in the concentration of the test substance in the test fish (or specified tissues thereof) following the transfer of the test fish from a medium containing the test substance to a medium free of that substance (k2 is expressed in day-1).
Poistumavakio (k2) on numeerinen arvo, joka kuvaa testattavan aineen pitoisuuden alenemisen nopeutta kalassa (tai sen tietyssä kudoksessa), kun kalat on siirretty testattavaa ainetta sisältävästä väliaineesta sellaiseen väliaineeseen, jossa ei ole kyseistä ainetta (k2:n laatu on päivää1).
The test consists of two phases: the exposure (uptake) and post-exposure (depuration) phases.
Testissä on kaksi vaihetta: kertymävaihe (altistusvaihe) ja poistumavaihe (altistuksen jälkeinen vaihe).
During the uptake phase, separate groups of fish of one species are exposed to at least two concentrations of the test substance.
Kertymävaiheessa yhtä lajia olevat erilliset kalaryhmät altistetaan vähintään kahdelle testattavan aineen pitoisuudelle.
They are then transferred to a medium free of the test substance for the depuration phase.
Kalat siirretään tämän jälkeen poistumavaihetta varten sellaiseen väliaineeseen, jossa ei ole testattavaa ainetta.
A depuration phase is always necessary unless uptake of the substance during the uptake phase has been insignificant (e.g. the BCF is less than 10).
Kokeessa on aina oltava poistumavaihe, ellei aineen kertyminen kertymisvaiheen aikana ole ollut mitättömän pieni (esim. BCF alle 10).
The concentration of the test substance in/on the fish (or specified tissue thereof) is followed through both phases of the test.
Testattavan aineen pitoisuutta kalassa tai kalan pinnalla (tai sen tietyssä kudoksessa) seurataan testin molempien vaiheiden aikana.
In addition to the two test concentrations, a control group of fish is held under identical conditions except for the absence of the test substance, to relate possible adverse effects observed in the bioconcentration test to a matching control group and to obtain background concentrations of test substance.
Kahden testipitoisuuden lisäksi pidetään kalojen vertailuryhmää samoissa olosuhteissa (lukuun ottamatta testattavan aineen läsnäoloa), jotta biokertyvyyskokeessa mahdollisesti havaittavia haitallisia vaikutuksia voidaan verrata vertailukelpoiseen vertailuryhmään ja jotta saadaan testattavan aineen taustapitoisuudet.
The uptake phase is run for 28 days unless it is demonstrated that equilibrium has been reached earlier.
Kertymisvaihe on 28 vuorokautta, jollei osoiteta, että tasapainotila on saavutettu aikaisemmin.
A prediction of the length of the uptake phase and the time to steady-state can be made from equation in Appendix 3.
Kertymisvaiheen kestoa ja tasapainotilan saavuttamiseen tarvittavaa aikaa voidaan ennustaa liitteessä 3 olevan yhtälön avulla.
The depuration period is then begun by transferring the fish to the same medium but without the test substance in another clean vessel.
Poistumavaihe aloitetaan siirtämällä kalat puhtaaseen kammioon samaan väliaineeseen, jossa ei ole testattavaa ainetta.
Where possible the bioconcentration factor is calculated preferably both as the ratio (BCFss) of concentration of the fish (Cf) and in the water (Cw) at apparent steady-state and as a kinetic bioconcentration factor, BCFK as the ratio of the rate constants of uptake (k1) and depuration (k2) assuming first-order kinetics.
Biokertyvyystekijä lasketaan mahdollisuuksien mukaan sekä kalassa olevan pitoisuuden Cf ja vedessä olevan pitoisuuden Cw suhteena (BCFSS), kun tasapainotila näyttää olevan saavutettu, että kineettisenä biokertyvyystekijänä (BCFK) kertymävakion k1 ja poistuma-vakion k2 suhteena, kun oletetaan, että reaktio noudattaa ensimmäisen asteen kinetiikkaa.
If first-order kinetics are obviously not obeyed, more complex models should be employed (Appendix 5).
Jos on ilmeistä, että reaktio ei noudata ensimmäisen asteen kinetiikkaa, olisi käytettävä monimutkaisempia malleja (liite 5).
If a steady-state is not achieved within 28 days, the uptake phase should be extended until steady-state is reached, or 60 days, whichever comes first; the depuration phase is then begun.
Jos tasapainotilaa ei ole saavutettu 28 vuorokaudessa, kertymavaihetta on pidennettävä, kunnes tasapainotila saavutetaan, tai 60 vuorokauteen, sen mukaan, kumpi on ensin; minkä jälkeen aloitetaan poistumavaihe.
The uptake rate constant, the depuration (loss) rate constant (or constants, where more complex models are involved), the bioconcentration factor, and where possible, the confidence limits of each of these parameters are calculated from the model that best describes the measured concentrations of test substance in fish and water.
Kertymävakio, poistumavakio (tai vakiot, jos käytetään monimutkaisempia malleja), biokertyvyystekijä ja mahdollisuuksien mukaan näiden muuttujien luottamusvälit lasketaan mallista, joka parhaiten kuvaa testattavan aineen mitattuja pitoisuuksia kaloissa ja vedessä.
The BCF is expressed as a function of the total wet weight of the fish.
BCF ilmaistaan kalan kokonaismärkäpainoa kohti.
However, for special purposes, specified tissues or organs (e.g. muscle, liver), may be used if the fish are sufficiently large or the fish may be divided into edible (fillet) and non-edible (viscera) fractions.
Erityissyistä voi kuitenkin käyttää tiettyjä kudoksia tai elimiä (esim. lihas, maksa), jos kala on riittävän suurikokoinen tai jos se voidaan jakaa syötävään (filee) ja syömäkelvottomaan (sisälmykset) osaan.
Since, for many organic substances, there is a clear relationship between the potential for bioconcentration and lipophilicity, there is also a corresponding relationship between the lipid content of the test fish and the observed bioconcentration of such substances.
Koska monien orgaanisten aineiden biokertyvyyspotentiaalin ja lipofiilisyyden välillä on selvä suhde, on myös testattavan kalan rasvapitoisuuden ja kyseisten aineiden havaitun biokertyvyyden välillä vastaava suhde.
Thus, to reduce this source of variability in test results for those substances with high lipophilicity (i.e. with log Pow > 3), bioconcentration should be expressed in relation to lipid content in addition to whole body weight.
Jotta tästä johtuvaa testitulosten vaihtelua hyvin lipofiilisten aineiden (log Pow > 3) osalta voidaan pienentää, biokertyvyys olisi ilmaistava sekä rasvapitoisuutta että kokonaiselopainoa kohti.
The lipid content should be determined on the same biological material as is used to determine the concentration of the test substance, when feasible.
Rasvapitoisuus olisi mahdollisuuksien mukaan määritettävä samasta biologisesta aineksesta, jota käytetään testattavan aineen pitoisuuden määrittämiseksi.
Before carrying out the test for bioconcentration, the following information for the test substance should be known:
Ennen biokertyvyystestin suorittamista pitäisi testattavasta aineesta olla käytettävissä seuraavat tiedot:
solubility in water
aineen vesiliukoisuus
octanol-water partition coefficient Pow (denoted also as Kow, determined by an HPLC method in A.8)
oktanoli-vesi-jakautumiskerroin Pow (josta käytetään myös merkintää Kow, ja joka määritetään HPLC-menetelmällä, liite A.8)
hydrolysis
hydrolyysi
phototransformation in water determined under solar or simulated solar irradiation and under the irridiation conditions of the test for bioconcentration (3)
valomuuntuminen vedessä määritettynä oikeassa tai jäljitellyssä auringonvalossa ja samoissa säteilyolosuhteissa kuin ne, joissa biokertyvyyskoe tehdään (3)
surface tension (i.e. for substances where the log Pow cannot be determined)
pintajännitys (aineet, joiden log Pow:ta ei voida määrittää)
vapour pressure
höyrynpaine
ready biodegradability (where appropriate)
nopea biologinen hajoavuus (tapauksen mukaan).
Other information required is the toxicity to the fish species to be used in the test, preferably the asymptotic LC50 (i.e. time-independent).
Muita tarvittavia tietoja ovat toksisuus testissä käytettävälle kalalajille, mieluiten asymptoottinen (ajasta riippumaton) LC50.
An appropriate analytical method, of known accuracy, precision and sensitivity, for the quantification of the test substance in the test solutions and in biological material must be available, together with details of sample preparation and storage.
Koeliuoksissa ja biologisessa aineksessa olevan testattavan aineen kvantifioimiseksi täytyy olla käytettävissä sopiva määritysmenetelmä, jonka tarkkuus, täsmällisyys ja herkkyys tunnetaan, ja samoin on oltava olemassa näytteen valmistusta ja säilyttämistä koskevat yksityiskohtaiset tiedot.
Analytical detection limit of test substance in both water and fish tissues should also be known.
Testattavan aineen määritysraja sekä vedessä että kalan kudoksissa pitäisi myös olla tiedossa.
When 14C labelled test substance is used, the percentage of radioactivity associated with impurities should be known.
Käytettäessä 14C-merkittyä testattavaa ainetta on tunnettava epäpuhtauksiin liittyvän radioaktiivisuuden prosenttiosuus.
VALIDITY OF THE TEST
TESTIN LUOTETTAVUUS
The following conditions should apply for a test to be valid:
Testi on luotettava (validi), jos
the temperature variation is less than ± 2 °C;
lämpötilavaihtelu on vähemmän kuin ± 2 oC,
the concentration of dissolved oxygen does not fall below 60 % saturation;
liuenneen hapen pitoisuus ei laske alemmaksi kuin 60 % kyllästy misarvosta,
the concentration of the test substance in the chambers is maintained within ± 20 % of the mean of the measured values during the uptake phase;
testattavan aineen pitoisuus testauskammiossa pidetään 20 prosentin rajoissa kertymävaiheessa mitattujen arvojen keskiarvosta,
the mortality or other adverse effects/disease in both control and treated fish is less than 10 % at the end of the test; where the test is extended over several weeks or months, death or other adverse effects in both sets of fish should be less than 5 % per month and not exceed 30 % in all.
kuolleisuus tai muut haitalliset vaikutukset tai sairaudet sekä vertailu- että koekaloissa on alle 10 % testin lopussa; jos koe kestää useita viikkoja tai kuukausia, kuolleisuuden tai muiden haitallisten vaikutuksien olisi oltava molemmissa ryhmissä alle 5 % kuukautta kohti, eikä se saisi kaikkiaan olla enemmän kuin 30 %.
REFERENCE COMPOUNDS
VERTAILUAINEET
The use of reference compounds of known bioconcentration potential would be useful in checking the experimental procedure, when required.
Tunnetun biokertyvyyskyvyn omaavien vertailuyhdisteiden käyttö olisi hyödyllistä koejärjestelyjen tarkistamiseksi tarvittaessa.
However, specific substances cannot yet be recommended.
Vielä ei kuitenkaan voida suositella mitään tiettyjä aineita.
Care should be taken to avoid the use of materials, for all parts of the equipment, that can dissolve, sorb or leach and have an adverse effect on the fish.
Missään laitteiston osissa ei saisi käyttää materiaaleja, jotka voivat liueta, sorboitua tai uuttua ja vaikuttaa kaloihin haitallisesti.
Standard rectangular or cylindrical tanks, made of chemically inert material and of a suitable capacity in compliance with loading rate can be used.
Tavallisia laatikon- tai lieriönmuotoisia säiliöitä, jotka on tehty kemiallisesti inertistä aineesta ja jotka ovat kooltaan sopivia syöttönopeus huomioon ottaen, voidaan käyttää.
The use of soft plastic tubing should be minimised.
Pehmeää muoviletkua pitäisi käyttää mahdollisimman vähän.
Teflon®, stainless steel and/or glass tubing are preferably used.
Mieluummin käytetään teflonista (R), ruostumattomasta teräksestä ja/tai lasista valmistettua putkea/letkua.
Experience has shown that for substances with high adsorption coefficients, such as the synthetic pyrethroids, silanised glass may be required.
Kokemus on osoittanut, että aineille, joilla on korkea adsorptiokorroin, kuten synteettiset pyretroidit, voi olla tarpeen käyttää silanoitua lasia.
In these situations the equipment will have to be discarded after use.
Tällöin välineet on heitettävä pois käytön jälkeen.
Natural water is generally used in the test and should be obtained from an uncontaminated and uniform quality source.
Testissä käytetään yleensä luonnon vettä, jonka on oltava pilaantumatonta ja laadultaan tasaista.
The dilution water must be of a quality that will allow the survival of the chosen fish species for the duration of the acclimation and test periods without them showing any abnormal appearance or behaviour.
Laimennusveden on oltava laadultaan sellaista, että kokeeseen valitut kalat elävät siinä totuttautumis-vaiheen ja testin aikana ilman, että niiden ulkonäössä tai käyttäytymisessä havaitaan mitään epänormaalia muutosta.
Ideally, it should be demonstrated that the test species can survive, grow and reproduce in the dilution water (e.g. in laboratory culture or a life-cycle toxicity test).
Olisi ihanteellista pystyä osoittamaan, että koelaji elää, kasvaa ja lisääntyy laimennus-vedessä (esim. laboratoriokasvatuksessa tai koko sukupolven kierron käsittävässä toksisuustestissä).
The water should be characterised at least by pH, hardness, total solids, total organic carbon and, preferably also ammonium, nitrite and alkalinity and, for marine species, salinity.
Vedestä on tunnettava ainakin pH, kovuus, kiinteiden aineiden kokonaispitoisuus, orgaanisissa yhdisteissä olevan hiilen kokonaismäärä ja mieluiten myös ammonium-ioni- ja nitriittipitoisuus sekä emäksisyys ja merieliöiden osalta suolapitoisuus.
The pH value should be within the range 6,0 to 8,5, but during a given test it should be within a range of ±0,5 pH units.
Veden laadun on oltava tasainen testin ajan. pH-arvo voi olla 6,0–8,5, mutta vaihtelun on pysyttävä tietyn testin ajan 0,5 pH-yksikön sisällä.
In order to ensure that the dilution water will not unduly influence the test result (for example, by complexation of the test substance) or adversely affect the performance of the stock of fish, samples should be taken at intervals for analysis.
Sen varmistamiseksi, ettei laimennusvesi vaikuta liikaa testituloksiin (esimerkiksi kompleksoimalla testattavaa ainetta) tai vaikuta haitallisesti kalakannan vointiin, näytteitä olisi otettava säännöllisin väliajoin määrityksiä varten.
Determination of heavy metals (e.g. Cu, Pb, Zn, Hg, Cd, Ni), major anions and cations (e.g. Ca, Mg, Na, K, Cl, SO4), pesticides (e.g. total organophosphorous and total organochlorine pesticides), total organic carbon and suspended solids should be made, for example, every three months where a dilution water is known to be relatively constant in quality.
Raskasmetallit (esim. Cu, Pb, Zn, Hg, Cd, Ni), tärkeimmät anionit ja kationit (esim. Ca, Mg, Na, K, Cl, SO4), torjunta-aineet (esim. orgaanista fosforia ja orgaanista klooria sisältävien torjunta-aineiden kokonaispitoisuudet), orgaanisen hiilen kokonaispitoisuus ja suspendoitunect kiinteät aineet olisi määritettävä esimerkiksi kolmen kuukauden välein, jos laimennusveden laatu tiedetään suhteellisen vakioksi.
If water quality has been demonstrated to be constant over at least one year, determinations can be less frequent and intervals extended (e.g. every six months).
Jos veden laadun on osoitettu pysyvän vakiona ainakin vuoden ajan, määrityksiä voidaan tehdä harvemmin (esim. kuuden kuukauden välein).
The natural particle content as well as the total organic carbon (TOC) of the dilution water should be as low as possible to avoid adsorption of the test substance to organic matter which may reduce its bioavailability (4).
Luonnosta peräisin olevien hiukkasten samoin kuin orgaanisen hiilen kokonaismäärän (TOC) laimennusvedessä olisi oltava mahdollisimman alhainen, jotta testiaine ei absorboituisi orgaanisen aineen pintaan, mikä vähentäisi sen biologista hyötyosuutta (4).
The maximum acceptable value is 5 mg/l for particulate matter (dry matter, not passing a 0,45 μm filter) and 2 mg/l for total organic carbon (see Appendix 1).
Suurin hyväksyttävä arvo on 5 mg/l hiukkasille (kuiva-aine, joka ei läpäise 0,45 μm:n suodatinta) ja 2 mg/l orgaanisen hiilen kokonaismäärälle (katso liite 1).
If necessary, the water should be filtered before use.
Vesi on tarvittaessa suodatettava ennen käyttöä.
The contribution to the organic carbon content in water from the test fish (excreta) and from the food residues should be as low as possible.
Testattavista kaloista (ulosteet) ja ruoanjätteistä peräisin olevan orgaanisen hiilen määrän pitäisi olla mahdollisimman alhainen.
Throughout the test, the concentration of organic carbon in the test vessel should not exceed the concentration of organic carbon originating from the test substance and, if used, the solubilising agent by more than 10 mg/l (± 20 %).
Koko testin aikana orgaanisen hiilen pitoisuus testausastiassa ei saa ylittää testattavasta aineesta ja mahdollisesti käytetystä liuotusaineesta peräisin olevaa pitoisuutta yli 10 milligrammalla litraa kohti (± 20 %).
Test Solutions
Testiliuokset
A stock solution of the test substance is prepared at a suitable concentration.
Testattavasta aineesta tehdään kantaliuos, jonka pitoisuus on sopiva.
The stock solution should preferably be prepared by simply mixing or agitating the test substance in the dilution water.
Kantaliuos valmistetaan mieluiten joko sekoittamalla tai sekoittamalla voimakkaasti testattava aine laimennusveteen.
The use of solvents or dispersants (solubilising agents) is not recommended; however this may occur in some cases in order to produce a suitably concentrated stock solution.
Liuottimien tai liuotusaineiden (dispergoivien aineiden) käyttöä ei suositella. Niitä voi kuitenkin joskus käyttää, jotta saadaan tehdyksi väkevä kantaliuos.
Solvents which may be used are ethanol, methanol, ethylene glycol monomethyl ether, ethylene glycol dimethyl ether, dimethylformamide and triethylene glycol.
Sallittuja liuottimia ovat etanoli, metanoli, etyleeniglykolimonometyylieetteri, etyleeniglykolidimetyylieetteri, dimetyyliformamidi ja trietyleeniglykoli.
Dispersants which may be used are Cremophor RH40, Tween 80, methylcellulose 0,01 % and HCO-40.
Sallittuja liuotusaineita ovat Cremophor RH40, Tween 80, 0,01 % metyyliselluloosa ja HCO-40.
Care should be taken when using readily biodegradable agents as these can cause problems with bacterial growth in flow-through tests.
Helposti biohajoavia aineita käytettäessä on oltava varovainen, koska ne voivat aiheuttaa ongelmia bakteerikasvuston takia läpivirtaustesteissä.
The test substance may be radio-labelled and should be of the highest purity (e.g. preferably > 98 %).
Testattava aine voi olla leimattu radioaktiivisella aineella ja sen pitäisi olla mahdollisimman puhdasta kemiallisesti (mielellään esimerkiksi yli 98-prosenttista).