natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The use of 14C labelled test substances and the determination of the phase distribution of 14C at the end of the test, enable ultimate biodegradability to be determined.
14C-leimalla merkittyjen testiaineiden käyttö ja 14C:n faasijakauman määritys testin lopussa mahdollistavat lopullisen biohajoavuuden määrityksen.
When non-labelled test substance is used, ultimate biodegradation can only be estimated if a higher concentration is tested and all the major transformation products are known.
Käytettäessä leimaamattomia testiaineita lopullinen biohajoavuus voidaan arvioida vain siinä tapauksessa, että testataan suurempi pitoisuus ja että kaikki pääasialliset muuntumistuotteet tunnetaan.
Primary biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of chemical identity.
Primaarinen biohajoaminen: Mikro-organismien aiheuttama kemiallisen aineen rakenteellinen muutos (transformaatio), jonka seurauksena aine menettää kemiallisen rakenteensa.
Functional biodegradation: The structural change (transformation) of a chemical substance by microorganisms resulting in the loss of a specific property.
Funktionaalinen biohajoaminen: Mikro-organismien aiheuttama kemiallisen aineen rakenteellinen muutos (transformaatio), jonka seurauksena aine menettää jonkin erityisen ominaisuuden.
Ultimate aerobic biodegradation: The breakdown of a chemical substance by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present (mineralisation) and the production of new biomass and organic microbial biosynthesis products.
Lopullinen (aerobinen) biohajoaminen: Mikro-organismien aiheuttama kemiallisen aineen hajoaminen hapen vaikutuksesta hiilidioksidiksi, vedeksi ja muiden aineiden kivennäissuoloiksi (mineralisaatio) sekä uuden biomassan ja orgaanisten mikrobiologisten biosynteesituotteiden tuottaminen.
Mineralisation: The breakdown of a chemical substance or organic matter by microorganisms in the presence of oxygen to carbon dioxide, water and mineral salts of any other elements present.
Mineralisaatio: Mikro-organismien aiheuttama kemiallisen aineen tai orgaanisen aineen hajoaminen hapen vaikutuksen vuoksi hiilidioksidiksi, vedeksi ja muiden aineiden kivennäissuoloiksi.
Lag phase: The time from the start of a test until adaptation of the degrading micro organisms is achieved and the biodegradation degree of a chemical substance or organic matter has increased to a detectable level (e.g. 10 % of the maximum theoretical biodegradation, or lower, dependent on the accuracy of the measuring technique).
Lag-vaihe: Aika testin alusta siihen, kun hajottavien mikro-organismien adaptaatio on tapahtunut ja kemiallisen aineen tai orgaanisen aineen biohajoamisaste on havaittavalla tasolla (esim. 10 % biohajoamisen teoreettisesta enimmäistasosta tai tätä alempi, riippuen mittaustekniikan tarkkuudesta).
Maximum level of biodegradation: The degree of biodegradation of a chemical substance or organic matter in a test, recorded in per cent, above which no further biodegradation takes place during the test.
Biohajoamisen enimmäistaso: Kemiallisen aineen tai orgaanisen aineen se prosentteina ilmaistu biohajoamistaso testissä, jonka jälkeen biohajoamista ei enää tapahdu testissä.
Primary substrate: A collection of natural carbon and energy sources that provide growth and maintenance of the microbial biomass.
Ensisijainen substraatti: Kaikki luonnolliset hiilen ja energian lähteet, joiden ansiosta mikrobibiomassa voi kasvaa ja säilyä.
Secondary substrate: A substrate component present in such a low concentration, that by its degradation, only insignificant amounts of carbon and energy are supplied to the competent microorganisms, as compared to the carbon and energy supplied by the degradation of main substrate components (primary substrates).
Toissijainen substraatti: Substraatin osa, joka on niin pienenä pitoisuutena, että sen biohajoamisesta vapautuu vain merkityksettömiä määriä hiiltä ja energiaa kompetenteille mikro-organismeille verrattuna hiileen ja energiaan, jotka vapautuvat pääasiallisten substraatin osien (ensisijaisten substraattien) hajoamisesta.
Degradation rate constant: A first order or pseudo first order kinetic rate constant, k (d–1), which indicates the rate of degradation processes.
Hajoamisen nopeusvakio: Ensimmäisen kertaluvun tai pseudo-ensimmäisen kertaluvun kinetiikan nopeusvakio k (d–1), joka ilmaisee hajoamisprosessien nopeuden.
For a batch experiment k is estimated from the initial part of the degradation curve obtained after the end of the lag phase.
Panoskokeessa k estimoidaan lag-vaihetta seuraavasta hajoamiskäyrän ensimmäisestä osasta.
Half-life, t1/2 (d): Term used to characterise the rate of a first order reaction.
Puoliintumisaika, t1/2 (d): Ensimmäisen kertaluokan reaktion nopeuden kuvaamiseen käytettävä parametri.
It is the time interval that corresponds to a concentration decrease by a factor 2.
Se on aikaväli, joka vastaa pitoisuuden vähenemistä puoleen.
The half-life and the degradation rate constant are related by the equation t1/2 = ln2/k.
Puoliintumisajan ja hajoamisen nopeusvakion välinen yhtälö on t1/2 = ln2/k.
Degradation half time, DT50 (d): Term used to quantify the outcome of biodegradation tests.
Hajoamisen puoliintumisaika, DT50 (d): Biohajoamistestien tuloksen kvantifiointiin käytettävä parametri.
It is the time interval, including the lag phase, needed to reach a value of 50 % biodegradation.
Se on aikaväli (mukaan luettuna lag-vaihe), joka tarvitaan 50 prosentin biohajoamisen saavuttamiseen.
Limit of detection (LOD) and limit of quantification (LOQ): The limit of detection (LOD) is the concentration of a substance below which the identity of the substance cannot be distinguished from analytical artefacts.
Havaitsemisraja (LOD) ja määritysraja (LOQ): Havaitsemisraja (limit of detection, LOD) on se aineen pitoisuus, jonka alapuolella ainetta ei voida erottaa määritysartefaktoista.
The limit of quantification (LOQ) is the concentration of a substance below which the concentration cannot be determined with an acceptable accuracy.
Määritysraja (limit of quantification, LOQ) on se aineen pitoisuus, jonka alapuolella pitoisuutta ei voida määritää hyväksyttävällä tarkkuudella.
Dissolved organic carbon (DOC): That part of the organic carbon in a sample of water which cannot be removed by specified phase separation, for example by centrifugation at 40000 ms–2 for 15 min. or by membrane filtration using membranes with pores of 0,2 μm-0,45 μm diameter.
Liennut orgaaninen hiili (dissolved organic carbon, DOC): Se orgaanisen hiilen osa vesinäytteessä, jota ei voida erottaa testiohjeen mukaisella faasierotuksella, esimerkiksi sentrifugioimalla nopeudella 40000 ms–2 15 minuutin ajan tai kalvosuodatuksella käyttäen kalvoja, joiden huokoskoko on 0,2 μm–0,45 μm.
Total organic14C activity (TOA): The total 14C activity associated with organic carbon.
Orgaanisen 14C:n kokonaisaktiivisuus (total organic 14C activity, TOA): Orgaaniseen hiileen liittyvä 14C-kokonaisaktiivisuus.
Dissolved organic14C activity (DOA): The total 14C activity associated with dissolved organic carbon.
Liukoisen orgaanisen 14C:n aktiivisuus (dissolved organic 14C activity, DOA): Liukoiseen orgaaniseen hiileen liittyvä 14C-kokonaisaktiivisuus.
Particulate organic14C activity (POA): The total 14C activity associated with particulate organic carbon.
Partikkelimuodossa olevan orgaanisen 14C:n aktiivisuus (particulate organic 14C activity, POA): Partikkelimuodossa olevaan orgaaniseen hiileen liittyvä 14C-kokonaisaktiivisuus.
This simulation test is applicable to non-volatile or slightly volatile organic substances tested at low concentrations.
Tätä simulaatiotestiä voidaan soveltaa pieninä pitoisuuksina testattaviin haihtumattomiin tai lievästi haihtuviin orgaanisiin aineisiin.
Using flasks open to the atmosphere (e.g. cotton wool plugged), substances with Henry’s law constants less than about 1 Pa·m3/mol (approx. 10–5 atm·m3/mol) can be regarded as non-volatile in practice.
Käytettäessä pulloja, joita ei ole suljettu ilmalta (esim. vanutupoilla suljettuja pulloja), käytännössä haihtumattomina voidaan pitää aineita, joiden Henryn lain vakio on alle noin 1 Pa·m3/mol (arviolta 10–5 atm·m3/mol).
Using closed flasks with a headspace, it is possible to test slightly volatile substances (with Henry’s law constants < 100 Pa·m3/mol or < 10–3 atm·m3/mol) without losses from the test system.
Käytettäessä suljettuja pulloja, joissa on vapaa ilmatila, voidaan testata lievästi haihtuvia aineita (joiden Henryn lain vakio on < 100 Pa·m3/mol tai < 10–3 atm·m3/mol) ilman vuotoja testijärjestelmästä. 14C-leimattuja aineita voidaan menettää CO2:n poiston yhteydessä, jos tarvittaviin varokeinoihin ei ryhdytä.
Loss of 14C-labelled substances may occur, if the right precautions are not exercised, when the CO2 is stripped off. In such situations, it may be necessary to trap CO2 in an internal absorber with alkali or to use an external CO2 absorber system (direct 14CO2 determination; see Appendix 3).
Tällaisissa tilanteissa voi olla tarpeen imeyttää CO2 absorboivaan emäksiseen aineeseen testijärjestelmän sisällä tai käyttää ulkoista CO2-absorbointijärjestelmää (suora 14CO2:n määritys; ks. liite 3).
For the determination of biodegradation kinetics, the concentrations of the test substance must be below its water solubility.
Biohajoavuuskinetiikan määrittämiseksi testiaineen pitoisuuden on oltava sen vesiliukoisuusrajan alapuolella.
It should be noted, however, that literature values of water solubility may be considerably higher than the solubility of the test substance in natural waters.
On huomattava, että lähdekirjallisuudesta saadut vesiliukoisuuden arvot voivat olla merkittävästi suurempia kuin testiaineen liukoisuus luonnonvedessä.
Optionally, the solubility of especially poorly water-soluble test substances may be established by use of the natural waters being tested.
Erityisen huonosti veteen liukenevien testiaineiden liukoisuus voidaan määrittää myös käyttämällä testattavaa luonnonvettä.
The method can be used for simulating biodegradation in surface water free of coarse particles (pelagic test) or in turbid surface water which, e.g. might exist near a water/sediment interface (suspended sediment test).
Menetelmää voidaan käyttää biohajoavuuden simulointiin pintavedesssä, jossa ei ole karkeita hiukkasia (”pelaginen testi”), tai sameassa pintavedessä esimerkiksi lähellä veden ja sedimentin rajapintaa (”suspendoituneen sedimentin testi”).
The test is performed in batch by incubating the test substance with either surface water only (pelagic test) or surface water amended with suspended solids/sediment of 0,01 to 1 g/L dry weight (suspended sediment test) to simulate a water body with suspended solids or re-suspended sediment.
Testi suoritetaan panoskokeena (batch) inkuboimalla testiainetta joko pelkästään pintavedellä (pelaginen testi) tai pintavedellä, jossa on suspendoitunutta kiintoainesta tai sedimenttiä kuiva-aineena 0,01–1 g/L (suspendoituneen sedimentin testi). Tällä tavoin testillä simuloidaan vesistöä, jossa on suspendoitunutta kiintoainesta tai uudelleen suspendoitunutta sedimenttiä.
The suspended solids/sediment concentration in the lower range of this interval is typical for most surface waters.
Useimmissa pintavesissä suspendoitunut kiintoaines tai sedimetti on tyypillisesti pitoisuuksina, jotka sijoittuvat mainitun asteikon alapäähän.
The test flasks are incubated in darkness at an environmental temperature under aerobic conditions and agitation.
Testipulloja inkuboidaan pimeässä ympäristön lämpötilassa aerobisissa olosuhteissa ja jatkuvasti sekoittaen.
At least two different concentrations of test substance should be used in order to determine the degradation kinetics.
Ainakin kahta testiaineen pitoisuutta tulisi käyttää, jotta hajoavuuskinetiikka voidaan määrittää.
The concentrations should differ from each other by a factor of 5 to 10 and should represent the expected range of concentrations in the environment.
Pitoisuuksien välillä tulisi olla 5–10-kertainen ero, ja niiden tulisi edustaa pitoisuuksia, joiden odotetaan vallitsevan ympäristössä.
The maximum concentration of the test substance should not exceed 100 µg/L, but maximum test concentrations below 10 µg/L or less are preferred to ensure that the biodegradation follows first order kinetics.
Testiaineen enimmäispitoisuus ei saisi olla yli 100 µg/L. Suosituksena on kuitenkin, että se on alle 10 µg/L. Näin varmistetaan, että biohajoavuus noudattaa ensimmäisen kertaluvun kinetiikkaa.
The lowest concentration should not exceed 10 µg/L, but lowest test concentrations of 1-2 μg/L or less than 1 μg/L are preferred.
Vähimmäispitoisuus ei saisi olla yli 10 µg/L, mutta suosituksena on, että se on 1–2 μg/L tai alle 1 μg/L.
Normally an adequate analysis of such low concentration can be achieved by use of commercially available 14C-labelled substances.
Näin pieni pitoisuus mahdollistaa normaalisti riittävän analyysin käytettäessä kaupallisesti saatavilla olevia 14C-leimattuja aineita.
Because of analytical limitations, it is frequently impossible to measure the concentration of the test substance with the required accuracy, if the test substance is applied at a concentration ≤ 100 µg/L (see second paragraph in section 1.7.2).
Analyysimenetelmien rajoitusten vuoksi testiaineen pitoisuutta on usein mahdoton mitata vaadittavalla tarkkuudella, jos annosteltu testiaineen pitoisuus ≤ 100 µg/L (ks. kohta 1.7.2, toinen kappale).
Higher concentrations of test substance (> 100 µg/L and sometimes > 1 mg/L) may be used for the identification and quantification of major transformation products or if a specific analysis method with a low detection limit is not available.
Suurempia testiaineen pitoisuuksia (> 100 µg/L ja joskus > 1 mg/L) voidaan käyttää merkittävien muuntumistuotteiden yksilöintiin ja niiden pitoisuuksien määritykseen tai jos käytettävissä ei ole analyysimenetelmää, jonka havaitsemisraja on tarpeeksi alhainen.
If high concentrations of test substance are tested, it may not be possible to use the results to estimate the first order degradation constant and half-life, as the degradation will probably not follow first order kinetics.
Jos testiainetta testataan suurina pitoisuuksina, tuloksia ei ehkä ole mahdollista käyttää ensimmäisen kertaluvun vakion ja puoliintumisajan estimointiin, koska hajoaminen ei todennäköisesti seuraa ensimmäisen kertaluvun kinetiikkaa. Hajoamista seurataan sopivin aikavälein mittaamalla joko jäännös-14C tai testiaineen jäännöspitoisuus (jos käytetään erityistä kemiallista analyysia).
Degradation is followed at appropriate time intervals, by measuring either the residual 14C or the residual concentration of test substance when specific chemical analysis is used.
14C-leima molekyylin stabiileimmassa osassa varmistaa sen, että koko mineralisaatio voidaan määrittää. Jos 14C-leima on vähemmän stabiilissa molekyylin osassa tai jos käytetään erityistä kemiallista analyysia, voidaan arvioida vain primaarinen biohajoaminen. Stabiilein osa ei kuitenkaan välttämättä sisällä molekyylin toiminnan kannalta relevanttia osaa (joka voidaan kytkeä erityiseen ominaisuuteen, kuten toksisuuteen, bioakkumulaatioon jne.). Tällöin voi olla tarkoituksenmukaista käyttää 14C-leimattua testiainetta kyseisessä toiminnan kannalta relevantissa osassa, jos on määrä seurata erityisen ominaisuuden eliminaatiota.
If this is the case, it may be appropriate to use a test substance, which is 14C-labelled, in the functional part in order to follow the elimination of the specific property.
Sekä radioaktiivisella merkkiaineella leimattuja että leimaamattomia testiaineita voidaan käyttää tässä testissä.
In addition, one or more carbons on both sides of easily degradable linkages should preferably be 14C-labelled.
Lisäksi suositellaan, että helposti hajoavien liitosten kummallakin puolella yksi tai useampi hiili varustetaan 14C-leimalla.
The chemical and/or radiochemical purity of the test substance should be > 95 %.
Testiaineen kemiallisen ja/tai radiokemiallisen puhtauden tulisi olla > 95 %.
For radiolabelled substances, a specific activity of approx. 50 μCi/mg (1,85 MBq) or more is preferred in order to facilitate 14C measurements in tests conducted with low initial concentrations.
Kun on kyse radioaktiivisella merkkiaineella merkityistä aineista, suositeltava spesifinen aktiivisuus on noin 50 μCi/mg (1,85 MBq) tai tämän yli, jotta helpotettaisiin 14C-mittauksia pienillä lähtöpitoisuuksilla tehtävissä testeissä.
The following information on the test substance should be available:
Testiaineesta tulisi olla käytettävissä seuraavat tiedot:
solubility in water [Method A.6],
vesiliukoisuus [testimenetelmä A.6],
solubility in organic solvent(s) (substances applied with solvent or with low solubility in water),
liukoisuus orgaanisiin liuottimiin (liuottimella käsitellyt aineet tai huonosti veteen liukenevat aineet),
dissociation constant (pKa) if the substance is liable to protonation or deprotonation [OECD TG 112] (5),
dissosiaatiovakio (pKa), jos aine protonoituu tai deprotonoituu [OECD TG 112] (5),
vapour pressure [Method A.4] and Henry’s law constant,
höyrynpaine [testimenetelmä A.4] ja Henryn lain vakio,
chemical stability in water and in the dark (hydrolysis) [Method C.7].
kemiallinen stabiilius vedessä ja pimeässä (hydrolyysi) [testimenetelmä C.7].
When poorly water-soluble substances are being tested in seawater, it may also be useful to know the salting out constant (or ‘Setschenow constant’) Ks, which is defined by the expression: log (S/S’) = Ks Cm, where S and S’ are the solubility of the substance in fresh water and seawater, respectively, and Cm is the molar salt concentration.
Testattaessa huonosti veteen liukenevia aineita merivedessä voi olla hyödyllistä tietää myös ulossuolautumisvakio (Setschenowin vakio) Ks, joka voidaan määrittää seuraavasta lausekkeesta: log (S/S”) = Ks Cm, missä S on aineen liukenevuus makeassa vedessä ja S” aineen liukenevuus merivedessä ja Cm molaarinen suolapitoisuus.
If the test is carried out as a ‘suspended sediment test’ the following information should also be available:
Jos testi suoritetaan ”suspendoituneen sedimentin testinä”, myös seuraavien tietojen tulisi olla käytettävissä:
n-octanol/water partition coefficient [Method A.8],
n-oktanoli/vesi-jakaantumiskerroin [testimenetelmä A.8],
adsorption coefficient [Method C.18].
adsorptiokerroin [testimenetelmä C.18].
Other useful information may include:
Myös seuraavat tiedot voivat olla hyödyllisiä:
environmental concentration, if known or estimated,
ympäristöpitoisuus, jos se tiedetään tai on estimoitu,
toxicity of the test substance to microorganisms [Method C.11],
testiaineen toksisuus mikro-organismeille [testimenetelmä C.11],
ready and/or inherent biodegradability [Methods C.4 A-F, C.12, C.9, OECD TG 302 (5)],
nopea biohajoavuus (ready biodegradability) ja/tai aineen luontainen biohajoavuus (inherent biodegradability) [testimenetelmät C.4 A–F, C.12, C.9, OECD TG 302 (5)],
aerobic or anaerobic biodegradability in soil and sediment/water transformation studies [Methods C.23, C.24].
aerobinen tai anaerobinen biohajoavuus maassa sekä muuntumistutkimusten tulokset (sedimentti/vesi) [menetelmät C.23, C.24].
A substance, which is normally easily degraded under aerobic conditions (e.g. aniline or sodium benzoate) should be used as reference substance.
Vertailuaineena tulisi käyttää ainetta, joka on helposti hajoava aerobisissa olosuhteissa (esim. aniliini tai natriumbentsoaatti).
The expected time interval for degradation of aniline and sodium benzoate is usually less than 2 weeks.
Aniliinin ja natriumbentsoaatin odotettu hajoamisaika on yleensä alle 2 viikkoa.
The purpose of the reference substances is to ensure that the microbial activity of the test water is within certain limits; i.e. that the water contains an active microbial population.
Vertailuaineiden tarkoituksena on varmistaa, että testiveden mikrobiologinen aktiviteetti on tietyissä rajoissa, ts. että vedessä on aktiivinen mikrobipopulaatio.
QUALITY CRITERIA
LAATUKRITEERIT
Immediately after addition of the test substance, each initial test concentration should be verified by measurements of 14C activity, or by chemical analyses in the case of non-labelled substances, in at least duplicate samples.
Kukin alkuperäinen testipitoisuus tulisi välittömästi testiaineen lisäämisen jälkeen tarkistaa mittaamalla 14C-aktiviteetti tai (jos on kyse testiaineesta, jota ei ole leimattu merkkiaineella) kemiallisella analyysilla vähintään kahdessa näytteessä.
This provides information on the applicability and repeatability of the analytical method and on the homogeneity of the distribution of the test substance.
Tämä tarjoaa tietoa analyysimenetelmän sovellettavuudesta ja toistettavuudesta ja testiaineen jakauman tasaisuudesta.
Normally, the measured initial 14C activity or test substance concentration is used in the subsequent analyses of data rather than the nominal concentration as losses due to sorption and dosing errors thereby are compensated.
Tavallisesti myöhemmissä tulosten analyyseissä käytetään alussa mitattua 14C-aktiivisuutta tai testiaineen pitoisuutta eikä nimellispitoisuutta, koska tällä tavoin voidaan ottaa huomioon sorptiosta ja annosteluvirheistä johtuvat häviöt.
For 14C-labelled test substance, the level of recovery at the end of the experiment is given by mass balance (see last paragraph in section 1.8.9.4).
14C-leimatun testiaineen osalta saanto testin lopussa ilmoitetaan massataseena (ks. kohta 1.8.9.4, viimeinen kappale).
Ideally, the radiolabelled mass balance should range from 90 % to 110 %, whereas the analytical accuracy should lead to an initial recovery of between 70 % and 110 % for non-labelled test substances.
Ihannetapauksessa massataseen tulisi radioaktiivisella merkkiaineella leimattuja aineita käytettäessä olla 90–110 %, ja analyyttisen tarkkuuden tulisi olla sellainen, että merkitsemättömien testiaineiden alkuperäiseksi saannoksi testin alussa saadaan 70–110 %.
These ranges should be interpreted as targets and should not be used as criteria for acceptance of the test.
Näitä vaihteluvälejä tulisi pitää tavoitteina eikä perusteina testin hyväksynnälle.
Optionally, the analytical accuracy may be determined for the test substance at a lower concentration than the initial concentration and for major transformation products.
Vaihtoehtoisesti analyyttinen tarkkuus voidaan määrittää testiaineelle alkuperäistä pitoisuutta pienemmällä pitoisuudella sekä merkittäville muuntumistuotteille.
Repeatability of the analytical method (including the efficiency of the initial extraction) to quantify the test substance, and transformation products, if appropriate, should be checked by five replicate analyses of the individual extracts of the surface water.
Analyysimenetelmän toistettavuus (mukaan luettuna alussa tehtävän uuton tehokkuus) testiaineen ja tapauksen mukaan muuntumistuotteiden kvantifioimiseksi tulisi tarkistaa viidellä rinnakkaisella analyysilla pintaveden yksittäisistä uutteista.
The limit of detection (LOD) of the analytical method for the test substance and for the transformation products should be at least 1 % of the initial amount applied to the test system if possible.
Analyysimenetelmän havaitsemisrajan (LOD) tulisi testiaineen ja muuntumistuotteiden osalta olla mahdollisuuksien mukaan ainakin 1 % testijärjestelmään annostellusta alkuperäisestä määrästä.
The limit of quantification (LOQ) should be equal to or less than 10 % of the applied concentration.
Määritysrajan (LOQ) tulisi olla 10 % annostellusta pitoisuudesta tai tätä alempi.
The chemical analyses of many organic substances and their transformation products frequently require that the test substance is applied at a relatively high concentration, i.e. > 100 μg/L.
Monien orgaanisten aineiden ja niiden muuntumistuotteiden kemialliset analyysit edellyttävät usein, että testiaine annostellaan suhteellisen suurina pitoisuuksina (> 100 μg/L).