natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The effective tax rate applicable in 2004 on such gains would have been 37,25 % (including 33 % company tax and 4,25 % local business tax), while the substitute tax effectively paid was 9 %.
Vuonna 2004 kyseisiin voittoihin olisi sovellettu 37,25 prosentin verokantaa (joka muodostuu 33 prosentin yhtiöverosta ja tuotannollisesta toiminnasta kannettavasta 4,25 prosentin paikallisverosta), mutta tosiasiallisesti maksettu korvaava vero oli 9 prosenttia.
The Commission further considered that, under Law 350/2003, the substitute tax was payable in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006) without interests, while the tax which would have ordinarily be applied in the absence of Article 2(26) of Law 350/2003 would have been payable in 2004.
Lisäksi lain 350/2003 nojalla korvaava vero maksettiin kolmessa erässä (50 prosenttia vuonna 2004, 25 prosenttia vuonna 2005 ja 25 prosenttia vuonna 2006) ilman korkoja, mutta ilman lain 350/2003 2 §:n 26 momentin säännöksiä sovellettava vero olisi täytynyt maksaa kokonaan vuonna 2004.
The Commission has computed that the grant equivalent value of the tax effectively paid by the nine beneficiaries of the scheme in review was EUR 185505996, while the tax ordinarily due would have been EUR 771991022 (37,25 % of the realised gain totalling over EUR 2059 millions).
Komissio on laskenut, että tutkittavan järjestelyn yhdeksän tuensaajaa maksoivat tosiasiallisesti veroa avustusekvivalentiksi muutettuna 185505996 euroa, kun yleinen vero olisi ollut 771991022 euroa (37,25 prosenttia 2059 miljoonan euron realisoituneesta voitosta).
The difference between the tax ordinarily payable and the tax paid thus amounted to EUR 586485026.
Yleisen veron ja tosiasiallisesti maksetun veron erotus on siis 586485026 euroa.
The Commission also considered that while the beneficial tax realignments obtained under the abovementioned Laws 342/2000 and 448/2001 constituted general measures to ensure equitable taxation of the gains realised, the realignment provided for by Article 2(26) of Law 350/2003 was only limited to the banks concerned with the reorganisations governed by Law 218/1990, and therefore could not be considered a general measure, nor did it ensure neutrality of treatment between the capital gains concerned and those realised from comparable company reorganisations.
Lisäksi komissio piti lakien 342/2000 ja 448/2001 nojalla tuensaajia hyödyttäneitä verotäsmäytyksiä vain yleisinä verotoimenpiteinä, joilla pyrittiin varmistamaan realisoituneiden pääomavoittojen verotuksen tasapuolisuus, kun taas lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytys kohdistui pelkästään lain 218/1990 mukaisten uudelleenjärjestelyjen kohteena oleviin pankkeihin. Sen vuoksi sitä ei voitu pitää yleisluonteisena toimenpiteenä eikä voitu katsoa, että sillä oli tarkoitus varmistaa tutkittavana olevien pääomavoittojen ja vastaavissa muissa yritysten uudelleenjärjestelyissä realisoituneiden pääomavoittojen tasapuolinen kohtelu.
The Commission also held that the fact that certain Italian banks had cleared their suspended tax liabilities relative to unrecognised capital gains in their balance-sheets at a nominal tax cost was susceptible to increase their attractiveness as potential company targets and could have distorted the market of banking acquisitions.
Lisäksi komission mukaan se, että jotkin italialaispankit olivat suorittaneet taseisiinsa kirjattuihin verottamattomiin pääomavoittoihin liittyvät verovelkansa maksamalla nimellisen (alennetun) veron, olisi voinut tehdä niistä houkuttelevampia yritysostokohteita, mikä olisi vääristänyt pankkisektorin yritysostomarkkinoita.
The Commission concluded that the scheme in review could represent incompatible State aid and accordingly opened the procedure laid down in Article 88(2) of the EC Treaty.
Siksi komissio päätteli, että tutkittavana oleva järjestely saattoi olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, ja aloitti EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn.
The Commission warned that should it conclude at the closing of the abovementioned procedure that the scheme in review is incompatible State aid, recovery would have to take place in accordance with Article 14 of Council Regulation (EC) No 659/1999 of 22 March 1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty [11].
Komissio ilmoitti, että jos se kyseisen menettelyn päätteeksi toteaa, että tutkittavana oleva järjestely on yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, se olisi perittävä takaisin Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 [11] 14 artiklan mukaisesti.
The Commission considered, however, that in the light of its past practice regarding certain fiscal aid schemes [12], recovery should only concern the taxes paid in defect of what a beneficiary of the scheme would have paid had the beneficiary applied other tax schemes available at that time, provided this did not lead to reconstruct merely hypothetical choices which could have been made by the beneficiary concerned [13].
Joitakin verotukijärjestelyjä koskevan käytännön perusteella [12] takaisinperinnän olisi kuitenkin kohdistuttava pelkästään veron määrään, joka on jäänyt maksamatta, verrattuna määrään, joka tuensaajan olisi pitänyt maksaa, jos tuensaaja olisi soveltanut muita tuolloin käytettävissä olleita verojärjestelyjä. Tämä ei tarkoita kuitenkaan, että tilanteen palauttamisessa ennalleen otettaisiin huomioon puhtaasti hypoteettisia valintoja, joita kyseisen järjestelyn tuensaajat olisivat voineet tehdä [13].
The Commission invited the Italian authorities and interested parties to comment on the question whether recovery should take place with sole respect to the difference between the tax which would have been paid under the revaluation scheme foresee by Article 2(25) of Law 350/2003 and the substitute tax effectively paid by the beneficiary banks pursuant to the realignment scheme of Article 2(26) of the said Law 350/2003.
Komissio pyysi Italian viranomaisia ja asianomaisia esittämään huomautuksensa siitä, voitaisiinko sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen takaisinperintä rajata pelkästään lain 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyn uudelleenarvostusjärjestelyn nojalla maksettavan veron ja tuensaajaluottolaitosten saman lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa tarkoitetun täsmäytysjärjestelyn nojalla tosiasiallisesti maksaman korvaavan veron erotukseen.
By their submissions, the Italian authorities have essentially (a) rejected the State aid qualification of the scheme in review, and (b) observed in suborder that the possible advantage effectively granted was much less than the one provisionally calculated by the Commission and was de minimis.
Toimittamissaan huomautuksissa Italian viranomaiset a) kielsivät tutkittavana olevan järjestelyn rinnastamisen valtiontukeen ja b) totesivat toissijaisesti, että mahdollisesti myönnetty etu oli paljon pienempi kuin komissio oli alustavasti laskenut ja että sitä olisi pidettävä vähämerkityksisenä (de minimis).
In particular, Italy argues that Article 2(25) of Law 350/2003 would have implicitly allowed all companies having taken part to company reorganisations to benefit from the possibility to realign the value of their assets.
Italia totesi erityisesti, että lain 350/2003 2 §:n 25 momentissa annettiin selvästi kaikille uudelleenjärjestelyissä osallisina olleille yhtiöille mahdollisuus täsmäyttää omaisuuseriensä arvo.
This general realignment scheme was made available by an implicit reference of Article 2(25) to Article 14 of Law 342/2000, providing the recognition of gains suspended following tax neutral reorganisations and therefore covered all misalignments resulting from the company reorganisations carried out under D.Lgs. 358/1977.
Mainitun lain 2 §:n 25 momentissa mahdollisuus täsmäyttää verotusarvot kirjanpitoarvojen mukaisiksi annettiin Italian viranomaisten mukaan kaikille viittaamalla epäsuorasti lain 342/2000 145 §:ään, jossa säädettiin verotuksellisesti neutraalien uudelleenjärjestelyjen seurauksena lykättyjen pääomavoittojen ottamisesta huomioon verotuksessa, ja näin ollen se koski kaikkia asetuksen 358/1977 nojalla toteutetuista uudelleenjärjestelyistä seuranneita verotusarvojen poikkeamia.
For Italy, this general realignment could be effectuated by payment of a substitute tax of 19 % in case of revaluation of depreciable assets and 15 % in case of non-depreciable assets in three instalments (50 % in 2004, 25 % in 2005 and 25 % in 2006) pursuant to Article 12 of Law 342/2000.
Italian mukaan tätä yleistä täsmäytysjärjestelyä oli lain 342/2000 12 §:n nojalla mahdollista soveltaa maksamalla kolmessa erässä (50 prosenttia vuonna 2004, 25 prosenttia vuonna 2005 ja 25 prosenttia vuonna 2006) 19 prosentin korvaava vero, jos kyseessä on poistokelpoisten omaisuuserien uudelleenarvostus, ja 15 prosentin korvaava vero, jos kyseisistä omaisuuseristä ei tehdä poistoja.
Thus, for Italy the regime provided by Article 2(26) would have to be appraised against this implicit realignment scheme set forth by Article 14 of Law 342/2000 rather than the general company tax revaluation system offered by Article 2(25) of Law 359/2003 as alleged by the Commission.
Italian viranomaisten mielestä lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa tarkoitettua järjestelyä olisi täytynyt arvioida lain 342/2000 14 §:llä epäsuorasti käyttöönotetun täsmäytysjärjestelyn perusteella eikä verrata sitä – kuten komissio tekee – yhtiöiden yleiseen uudelleenarvostusjärjestelyyn, josta säädetään lain 350/2003 2 §:n 25 momentissa.
Both the implicit realignment and the explicit revaluation schemes would have provided for the same substitute taxes of 19 % and 15 % as described.
Sekä implisiittisessä täsmäytysjärjestelyssä että eksplisiittisessä uudelleenarvostuksessa säädettiin Italian mukaan samojen korvaavien 19 prosentin ja 15 prosentin verokantojen soveltamisesta.
Unlike what the Commission alleged in its opening of the formal investigation procedure however, the possible advantage resulting from by Article 2(26) of Law 350/2003 would, according to Italy, only amount to the difference between the substitute tax of 9 % paid by the beneficiary banks on their unrecognised gains and the tax of 15 % payable on the same possible gains of all the other companies eligible to realign their asset values.
Toisin kuin muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyssä komission päätöksessä esitettiin, Italian viranomaisten mielestä lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa mahdollisesti myönnetty etu vastasi tuensaajapankkien verottamattomista voitoistaan maksaman 9 prosentin korvaavan veron ja omaisuuseriensä arvojen täsmäytykseen oikeutettujen muiden yhtiöiden samoista voitoista maksaman 15 prosentin veron erotusta.
This difference would have to be further discounted by the fact that the beneficiary banks had paid a relatively higher tax on 15 % of their initial gains realised as opposed to all other companies which could have opted for the full tax neutrality under D.Lgs. 358/1997.
Tätä erotusta olisi vielä pienennettävä, koska tuensaajapankit olivat maksaneet alun perin realisoituneiden pääomavoittojen 15 prosentin osuudesta suhteellisesti korkeampaa veroa kuin muut yhtiöt, jotka saattoivat valita asetuksessa 358/1997 säädetyn täysin neutraalin verotuksen.
Italy further considers that the realignments provided for the gains resulting from the banking reorganisations made under Law 218/1990 are not comparable to all other measures for recognition of gains: first because the banking reorganisations in question were ontologically unique and not comparable to other reorganisations; second, because the tax measure devised to defer the recognition of the realised gains was specific to such reorganisations in that it provided a partial tax neutrality regime for both the transferor and the transferee entities.
Lisäksi Italia katsoo, että lain 218/1990 nojalla toteutettujen pankkisektorin uudelleenjärjestelyjen seurauksena saatujen pääomavoittojen täsmäytyksiä ei voitu rinnastaa muihin pääomavoittojen verotustoimenpiteisiin. Tähän on kaksi syytä. Ensinnäkin kyseiset pankkisektorin uudelleenjärjestelyt olivat jo luonteeltaankin hyvin erityislaatuisia eikä niitä siksi voi verrata muihin. Toiseksi verotoimenpiteet, joilla realisoituneiden pääomavoittojen verotusta lykättiin, oli suunniteltu nimenomaan kyseisiä uudelleenjärjestelyjä varten, ja verotuksen osittainen neutraalius koski sekä luovuttavaa että vastaanottavaa yhtiötä.
As to the uniqueness of the banking reorganisations, Italy maintains that the measure only concerned certain banking reorganisations carried out between 22 August 1990 and 31 December 1995, mainly aimed at privatising the public banking sector in Italy.
Pankkisektorin uudelleenjärjestelyjen ainutkertaisuudesta Italian viranomaiset toteavat, että toimenpide koski pelkästään joitakin 22 päivän elokuuta 1990 ja 31 päivän joulukuuta 1995 välillä toteutettuja luottolaitosten uudelleenjärjestelyjä, joiden päätarkoituksena oli italialaisten julkisoikeudellisten luottolaitosten yksityistäminen.
The joint stock company form was considered the most optimal business form for Italian public banks to ensure the formation of private banking groups in Italy and promoting a level playing field with other banks in the common market.
Osakeyhtiötä pidettiin Italian julkisoikeudellisille luottolaitoksille sopivimpana yhtiömuotona, jolla varmistetaan yksityisten pankkikonsernien syntyminen maahan ja edistetään yhteismarkkinoilla toimivien pankkien tasavertaisia kilpailuedellytyksiä.
Under Law 218/1990, the stocks of the former-public banks following their reorganisations were either attributed directly to State holding companies where the public ownership was predominant or to newly created banking or pre-existing private (banking) foundations where public ownership was spread among different local governments.
Lain 218/1990 nojalla entisten julkisoikeudellisten luottolaitosten osakkeet siirrettiin suoraan yhtiöihin, joissa julkinen omistus oli enemmän tai vähemmän vallitseva, tai vastaperustetuille tai jo olemassa olleille yksityisille pankkisäätiöille, joissa julkinen omistus jakaantui useiden paikallisten viranomaisten kesken.
Both the State and the foundation holdings were entrusted to temporarily manage and progressively sell the stocks of the newly created companies on the market to allow the consolidation of the banking sector and formation of banking groups in Italy.
Sekä valtiolle että säätiöille oli annettu tilapäisesti tehtäväksi näiden vastaperustettujen yhtiöiden osakkeiden hallinta ja asteittainen myynti markkinoilla, jotta pankkisektoria voitaisiin vakauttaa ja synnyttää Italiaan pankkikonserneja.
As to the special nature of the tax neutral regime for such banking reorganisations, this was justified by the fact that at that time there was no general scheme to ensure neutrality of company reorganisations and contributions of business branches.
Pankkien uudelleenjärjestelyjen neutraalia verotusta voitiin perustella sillä, että tuolloin ei ollut yleistä järjestelyä, joka olisi varmistanut yhtiöiden uudelleenjärjestelyjen ja liiketoimintalohkojen luovutusten neutraalin verokohtelun.
The legislator intended to facilitate the privatisation of certain publicly-held banks by way of their restructuring and change of their business form into stock companies privately held, while avoiding to provide unnecessary advantages to such banks.
Italian lainsäätäjä pyrki helpottamaan joidenkin julkisoikeudellisten luottolaitosten yksityistämistä uudelleenjärjestelyin ja muuttamalla ne yhtiömuodoltaan yksityisoikeudellisiksi osakeyhtiöiksi välttäen kuitenkin samalla myöntämästä niille tarpeettomia etuja.
To prevent competition distortions vis-à-vis other private banks, the Italian legislator provided for (a) partial tax neutrality for both the transferor and the transferee entities (15 % of the realised gain was fiscally recognised and taxed at the ordinary rate of 52,2 % at the time), (b) the provision of special tax-suspended reserves for unrecognised gains, and (c) the opening of the same partial tax-neutrality regime to the reorganisations of non-public banks to ensure an equal tax treatment of company reorganisations to which both the public and private banks were permitted to participate.
Estääkseen muita yksityisoikeudellisia luottolaitoksia haittaavaa kilpailun vääristymistä lainsäätäjä on säätänyt a) sekä luovuttavan yhteisön että vastaanottavan yhteisön osittaisesta verotuksen neutraaliudesta (15 prosenttia realisoituneista pääomavoitoista otettiin verotuksessa huomioon ja siihen sovellettiin tuolloin voimassa ollutta yleistä verokantaa, joka oli 52,2 prosenttia); b) verottamattomien pääomavoittojen kirjaamisesta erityisvaraukseen; ja c) saman osittaisen verotuksellisen neutraaliuden ulottamisesta muiden kuin julkisoikeudellisten luottolaitosten uudelleenjärjestelyihin, jotta voitiin varmistaa, että uudelleenjärjestelyjen, joihin sekä julkisoikeudelliset että yksityisoikeudelliset luottolaitokset voivat osallistua, verokohtelu oli tasapuolista.
The Italian authorities consider that the Commission’s conclusions that the tax neutrality regimes, provided by both Law 218/1990 and D.Lgs. 358/1999 were not State aid because they are justified by the logic of the tax system are correct (point (30) of the Decision opening the formal investigation procedure).
Italian viranomaiset yhtyvät komission päätelmiin, joiden mukaan laissa 218/1990 ja asetuksessa 358/1999 säädetyt neutraalit verojärjestelyt eivät ole valtiontukea, koska ne ovat verojärjestelmän sisäisen logiikan kannalta perusteltuja (muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen 30 kohta).
Italy further considers that if such conclusions are correct, the tax realignment regime of Article 2(26) of Law 350/2003 should also be considered as not being State aid as this was the necessary completion of the partial tax-neutrality regime provided by Article 7(2) of Law 218/1990 and in view of the special nature of such banking reorganisations.
Italian viranomaiset katsovat, että jos kyseiset päätelmät ovat oikeita, ei myöskään lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelyä voida pitää valtiontukena, koska se on lain 218/1990 7 §:n 2 momentissa säädetyn osittaisen verotuksellisen neutraaliuden välttämätön täydennys ja lisäksi koska on otettava huomioon kyseisten pankkisektorin uudelleenjärjestelyjen erityisluonne.
Italy stresses that the sole gains that could be realigned were the remainder of the historical gains resulting from the original reorganisations carried out between 22 August 1990 and 31 December 1995, following the taxable recognition of 15 % of the gains.
Italia korostaa, että täsmäytys koski ainoastaan alkuperäisistä uudelleenjärjestelyistä (jotka toteutettiin 22 päivän elokuuta 1990 ja 31 päivän joulukuuta 1995 välillä) johtuvia pääomavoittoja, jotka olivat jäljellä sen jälkeen, kun pääomavoitoista 15 prosenttia oli otettu verotuksessa huomioon.
For such gains, which are not new but have been realised in such prior years, the application of a reduced substitute tax would be fully justified by the specific nature of the revenues in question, and more particularly by the special nature of the banking reorganisations under Law 218/2000 for which a tax of 52,2 % on 15 % of the realised gains was paid.
Alennetun korvaavan veron soveltaminen oli täysin perusteltua pääomavoittojen erityisluonteen vuoksi, sillä ne eivät olleet liikevoittoja vaan aikaisempina vuosina realisoituneita voittoja, ja erityisesti laissa 218/2000 säädettyjen pankkisektorin uudelleenjärjestelyjen erityisluonteen vuoksi, sillä niiden yhteydessä realisoituneista pääomavoitoista 15 prosentin osuudesta maksettiin 52,2 prosentin vero.
Furthermore, Italy considers that the realignment scheme of Article 2(26) of Law 350/2003 was less flexible as it provided to opt for the realignment of all the remaining gains resulting from the historic reorganisation, while the implicit realignment scheme of Article 2(25) provided for the possibility to realign the single assets registering an inherent gain.
Lisäksi Italian viranomaiset katsovat, että lain 350/2003 2 §:n 26 momentin mukainen täsmäytysjärjestely on joustamattomampi, sillä sen mukaan kaikkien alkuperäisestä uudelleenjärjestelystä jäljellä olevien pääomavoittojen täsmäytys on pakollista, kun taas saman lain 2 §:n 25 momentin mukainen implisiittiinen täsmäytysjärjestely antaa mahdollisuuden täsmäyttää yksittäisiä omaisuuseriä, joiden arvo on noussut.
For Italy, this flexibility would be highly valuable for the beneficiary companies as these could have opted to realign the sole assets being depreciable and not those whose sale gave rise to non-exempt gains.
Italian mukaan tällainen joustavuus oli tuensaajayhtiöille erittäin edullista, koska ne saattoivat päättää täsmäyttää ainoastaan poistokelpoiset omaisuuserät ja jättää täsmäyttämättä omaisuuserät, joiden myyntivoitto olisi joka tapauksessa ollut vapaa verosta.
For example, the sale of qualified shareholdings under the participation exemption scheme is 95 % exempt as of 1 January 2004 and therefore it would not be convenient for a company to pay the tax to recognise gains relative to assets which would in any event be almost fully tax exempt.
Esimerkiksi mainitussa osakkuuksien verovapausjärjestelyssä, joka on ollut voimassa 1 päivästä tammikuuta 2004, määräosuuksien myyntivoitosta 95 prosenttia on vapautettu verosta, ja sen vuoksi yhtiön ei kannata maksaa veroa sellaisiin omaisuuseriin liittyvistä voitoista, jotka on joka tapauksessa vapautettu lähes kokonaan verosta.
This is not an anodyne difference, for Italy, as many of the assets historically contributed to the newly formed banking companies in the '90s consisted of company participations being exempt following the above-described 2003 tax reform.
Italian viranomaisten mukaan ero ei ole vähäinen, koska monet vastaperustetuille luottolaitoksille 1990-luvulla luovutetuista omaisuuseristä olivat yhtiöiden määräosuuksia ja siksi edellä kuvatun vuoden 2003 verouudistuksen seurauksena lähes kokonaan vapaita verosta.
Finally, Italy considers that even if the Commission should conclude that the tax rate paid under Article 2(26) of Law 350/2003 was more favourable than the one which would have been paid under the ‘general’ realignment scheme under Article 2(25) of the same Law, the concrete difference would be minimal and should be considered as de minimis aid.
Lopuksi Italian viranomaiset toteavat, että mikäli komissio päätyy pitämään lain 350/2003 2 §:n 26 momentin nojalla sovellettua verokantaa edullisempana kuin saman lain 2 §:n 25 momentissa säädetyn ”yleisen” täsmäytysjärjestelyn nojalla sovellettavaa verokantaa, niiden välinen tosiasiallinen ero on kuitenkin mitätön ja siksi tukea olisi pidettävä vähämerkityksisenä.
In their submissions, the interested parties have presented several arguments to reject the State aid qualification of the tax realignment scheme in review.
Asianomaiset esittivät huomautuksissaan useita argumentteja, joilla oli tarkoitus torjua tutkittavana olevan verotäsmäytysjärjestelyn rinnastaminen valtiontukeen.
They argued that it would be a technical tax measure aimed at addressing a specific situation, namely that of the realignment of certain unrecognised tax values relative to assets exchanged upon certain company reorganisations in the banking sector, and that it would not even provide an advantage to the banking groups concerned because it would in fact result in the payment of extra charges, which are not normally due by other companies having taken part to comparable reorganisations under the applicable general tax-neutrality scheme provided for by D.Lgs.
Kyseessä oli niiden mukaan tekninen verotoimenpide, joka kohdistui tiettyyn tilanteeseen eli pankkisektorilla toteutettujen uudelleenjärjestelyjen yhteydessä vaihdettujen, verottamattomien omaisuuserien verotusarvojen poikkeamisongelman ratkaisemiseen.