natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This doctoral thesis aims to investigate the relative roles of climate, catchment properties and local environmental factors in the occurrence of the important freshwater micro-organisms both at species and community levels.
Väitöskirjassani tutkin ilmaston, valuma-alueen ja paikallisten ympäristötekijöiden merkitystä mikrobien levinneisyyteen virtavesissä sekä laji- että yhteisötasolla.
Thus, it is necessary to disentangle the main drivers of microbial species distributions in order to predict the responses of freshwater communities to future environmental change and to ensure the accurate determination of the ecological status of ecosystems.
Siksi onkin tärkeää selvittää mikrobien levinneisyyteen vaikuttavia tekijöitä, jotta pystyttäisiin ennustamaan ilmastonmuutoksen vaikutuksia vesiekosysteemeissä ja turvata vesistöjen tilan luotettava arviointi.
Information about the effects of climate on the distributional patterns of diverse aquatic micro-organisms has yet largely been lacking.
Ilmaston merkityksestä vesiekosysteemeissä runsaslajisina elävien mikrobien levinneisyyteen on toistaiseksi ollut saatavilla vain vähän tutkimustietoa.
This is a drawback as microbial species in freshwaters play crucial roles in ecosystem functioning as well as in environmental monitoring.
Tämä on selvä puute, sillä mikrobeilla on tärkeä rooli vesiekosysteemien toiminnassa ja ne ovat tärkeitä vedenlaadun indikaattoreita biologisissa seurannoissa.
The results showed that climatic factors are important drivers of stream diatom distributions and their influence may even outcompete the effects of local environmental variables.
Tutkimus osoitti, että ilmastotekijät vaikuttavat yksittäisten piilevälajien levinneisyyteen jopa Suomen mittakaavalla ja ilmaston vaikutus voi olla osittain voimakkaampi kuin paikallisten ympäristömuuttujien.
This thesis contributes to the spatial research of aquatic micro-organisms as it brings a novel evidence of the biogeographical patterns of microbial species.
Tutkimuksella on suuri merkitys yksisoluisten vesieliöiden alueelliselle tutkimukselle, sillä se osoitti, että ilmasto ohjaa myös mikroskooppisten eliöiden levinneisyyttä.
Climate was the main driver of species distributions in pristine environments, whereas local environment was more important in human impacted streams.
Piilevien vasteet eri ympäristömuuttujiin vaihtelivat kuitenkin maankäytön määrän mukaan ja eri lajien välillä: ilmasto oli merkittävämpi tekijä piilevien levinneisyydelle luonnontilaisilla paikoilla, kun taas paikallisten ympäristötekijöiden merkitys korostui ihmisvaikutuksen alaisilla paikoilla.
Elevated temperatures, changes in precipitation and intensive land use alter ecosystems and such changes are prone to escalate in the northern regions, especially in freshwater ecosystems.
Vaikutukset korostuvat etenkin pohjoisilla alueilla ja makeiden vesien ekosysteemeissä.
The ongoing climatic and subsequent environmental change may further complicate the species responses towards environmental factors.
Näin ollen ilmaston ja ympäristötekijöiden suhteellinen merkitys piileville vaihtelee ihmistoiminnan myötä, mikä hankaloittaa muuttuvien olosuhteiden vaikutusten arviointia vesiekosysteemeissä tulevaisuudessa.
Diatom assemblages were also found to be reliable predictors of both climatic and local environmental factors indicating their robustness as environmental proxies and bioindicators.
Tutkimus osoitti, että piileväyhteisöjen avulla pystytään ennustamaan luotettavasti ilmasto-olosuhteita ja paikallisia ympäristötekijöitä.
From an applied perspective, this study confirmed the reliability of stream diatom assemblages as bioindicators.
Tutkimuksessa käytetyt regressiopuumenetelmät ovat tehokkaita ja luotettavia työkaluja indeksien luomiseen.
However, it is important to acknowledge that the effects of the most essential factors influencing diatom species may be context dependent and vary along the anthropogenic land use gradient.
On kuitenkin tärkeää tiedostaa, että myös ihmistoiminta vaikuttaa piilevien levinneisyyteen ja yhteisörakenteeseen.
Overall, these results demonstrate how different stressors can impair intestinal barrier function and possibly lead to various symptoms and complications.
Yhdessä nämä tulokset näyttävät, miten erilaiset stressitekijät vaikuttavat suoliston estotoimintoon ja mahdollisesti siten johtaa erilaisten oireiden ja tautien kehittymiseen.
Our results show that commonly used chemotherapeutics, running at a challenging pace for 90 min, and DCA concentration associated with high-fat feeding increase intestinal permeability.
Tutkimuksen tulokset osoittivat, että syövän hoidossa käytettävät solunsalpaajat, 90 minuutin vaativa juoksusuoritus ja rasvaiseen ruokavalioon liittyvät deoksikoolihappopitoisuudet lisäävät suoliston läpäisevyyttä.
The aim of this thesis was to investigate intestinal permeability changes under three separate settings.
Tässä väitöskirjassa tutkittiin kolmen eri stressitekijän vaikutuksia suoliston läpäisevyyteen.
The observed increase in intestinal permeability after chemotherapy also correlated with the severity of gastrointestinal toxicity.
Solunsalpaajien aiheuttama suoliston läpäisevyyden lisääntyminen korreloi myös limakalvovaurioiden vakavuuden kanssa.
Running-induced increase in intestinal permeability seems to result from intestinal ischemia but it did not explain the occurrence of gastrointestinal symptoms during the running test.
Juoksusuorituksen aiheuttama suoliston läpäisevyyden lisääntyminen ei vaikuttanut vatsavaivojen ilmaantumiseen juoksun aikana tai sen jälkeen.
Intestinal permeability is a key measure of gastrointestinal function and studies have associated increased intestinal permeability with several different pathologies.
Lisääntynyt suoliston läpäisevyys on yhdistetty useisiin tautitiloihin, kuten tulehduksellisiin suolistosairauksiin, ärtyvän suolen oireyhtymään ja erilaisiin autoimmuunisairauksiin.
We also hypothesized that chemotherapeutics affect the composition of intestinal microbiota and the global metabolome and studied how these alterations relate to increased intestinal permeability.
Lisäksi selvitettiin limakalvovaurioiden ja suoliston läpäisevyyden yhteyttä suoliston mikrobiston ja elimistön aineenvaihdunnan muutoksiin.
Chemotherapy-induced gastrointestinal toxicity is a major complication of cancer treatment and we examined if measuring intestinal permeability to iohexol could be used to assess the severity of this complication.
Tällä hetkellä lisääntynyttä suoliston läpäisevyyttä pidetään osoituksena suoliston epänormaalista toiminnasta ja suoliston läpäisevyyden mittaaminen voikin olla hyödyllinen tapa arvioida suoliston terveydentilaa.
Finally, we treated intestinal tissue segments with a deoxycholic acid (DCA) concentration associated with high-fat feeding and examined the mechanisms by which it affects macromolecular permeability.
Tämän väitöskirjan viimeisessä työssä tutkittiin rasvaisen ruoan yhteydessä erittyvän sappihapon, deoksikoolihapon, vaikutusta suoliston läpäisevyyteen.
Chemotherapy-induced gastrointestinal toxicity was also associated with unfavorable changes in the composition of intestinal microbiota which may play a role in the pathophysiology of intestinal complications during chemotherapy.
Solunsalpaajien aiheuttamat muutokset suoliston mikrobistossa ja elimistön aineenvaihdunnassa paljastivat mahdollisia mekanismeja, joilla solunsalpaajat vaurioittavat suoliston limakalvoa.
In another study setting, we investigated whether intestinal permeability changes explain individual’s susceptibility to gastrointestinal symptoms during exercise.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin, voitaisiinko suoliston läpäisevyyden mittaamista käyttää yhtenä tapana arvioida solunsalpaajien aiheuttamien limakalvovaurioiden vakavuutta ja siten parantaa hoidon laatua.
Clinically, increased intestinal permeability could contribute to disease pathophysiology by allowing unwanted substances to enter circulation and stimulate inflammatory processes.
Suoliston limakalvo on rakentunut suorittamaan kahta samanaikaista tehtävää: sen kautta imeytyvät elimistön tarvitsemat ravintoaineet, mutta samalla sen on estettävä haitallisten aineiden pääsy elimistöön.
Thus, a better understanding of the factors and mechanisms that affect intestinal permeability could offer new insights on how to manage these diseases and disorders.
Nämä havainnot ovat johtaneet tutkimuksiin suoliston läpäisevyyteen vaikuttavista mekanismeista ja niissä on pyritty myös saamaan tietoa lisääntyneen suoliston läpäisevyyden ja taudin kehittymisen syy-seuraus -suhteesta.
I also found a third lineage of P. laevis that clustered together with P. pungitius.
Löysin myös kolmannen P. laevis –haaran (linja III), joka ryhmittyi yhteen P. pungitiuksen kanssa.
By sequencing five mtDNA regions, I found six highly divergent Pungitius lineages including those corresponding to P. pungitius, P. platygaster, P. tymensis and P. kaibarae, and two independent monophyletic lineages of P. laevis.
Sekvensoimalla viittä mtDNA-aluetta, löysin kuusi selkeästi erilaistunutta Pungitius-lajia mukaan lukien P. pungitius, P. platygaster, P. tymensis ja P. kaibarae, sekä kaksi erillistä monofyleettistä P. laevis- haaraa.
All divergences in the Western Palearctic were estimated to have occurred during the Pleistocene (≤ 2.6 Ma).
Euroopassa tavattavien lajien erkaantuminen on tapahtunut Pleistoseeni-kauden (≤ 2.6 miljoonaa vuotta) aikana.
Pleistocene glaciations have profoundly influenced the genetic diversity of organsims in the Northern Hemisphere.
Pleistoseenijääkausilla oli suuri vaikutus eliöiden geneettiseen monimuotoisuuteen pohjoisella pallonpuoliskolla.
The phylogenetic patterns suggest a major split in Pungitius genus occurred early in history, resulting in an East Asian group (P. kaibarae, P. tymensis, P. sinensis) and European - North America group (P. hellenicus, P. platygaster, P. laevis and P. pungitius).
Fylogeeneettiset anaalyysit erottelivat varhain erkaantuneen Itä-Aasian ryhmän (P. kaibarae, P. tymensis, P. sinensis) nuoremmista Euroopan ja Pohjois-Amerikan ryhmistä (P. hellenicus, P. platygaster, P. laevis ja P. pungitius).
The genus probably originated from the Western Pacific and spread to Europe and North America through the Arctic Ocean in several waves after the opening of the Bering Strait.
Tulokset viittaavat siihen, että Pungitius-suku on lähtöisin Länsi-Tyynenmereltä, ja kolonisoi Pohjois-Atlantin ja Euroopan useassa eri aallossa Jäämeren kautta Beringin salmen avautumisen jälkeen.
The results indicated asymmetric mitochondrial introgression from P. pungitius to P. laevis and genetic admixture of these species.
Tulokset todensivat epäsymmetrisen mitokondrio-introgression P. pungitiuksesta P. laevikseen, mikä viittaa historialliseen risteytymiseen lajien välillä.
Large ice sheets covered vast areas of the Eurasian continent, driving species southward to different isolated refugia, often resulting in deep divergences within species.
Suurien jäämassojen kattaessa laajoja alueita Euraasian mantereesta, eliöt olivat pakotettuja vetäytymään etelämmäksi refugioihin, missä tapahtui lajin sisäistä geneettistä erilaistumista.
To understand whether this clustering of the P. laevis lineage III and P. pungitius mtDNA was a result of convergence or interspecific introgression, I conducted phylogeographic and population genetic analyses using both mtDNA and nuclear gene sequences.
Saadakseni selville oliko tämä linjan III ja P. pungitius mtDNA:n samankaltaisuus seuraamusta lajien välisestä risteytymisestä (introgressiosta), tein jatkotutkimuksia nukleäärisillä merkkigeeneillä.
To further clarify evolutionary relationships between different Pungitius species and populations, as well as to study the prevalence and extent of introgression among recognized species, phylogenomic datasets were constructed from restriction-site associated DNA in combination with mitochondrial genomes.
Eri Pungitius-lajien ja populaatioiden evoluutiivisten sukulaisuus-suhteiden ja historian selkeyttämiseksi analysoin myös geneettistä erilaistumista nukleotidimuuntelussa koko genomin tasolla isossa maailmanlaajuisessa otoksessa Pungitius-näytetteitä.
Phylogeographic studies carried out on Pungitius species based on mitochondrial DNA (mtDNA) support profound intraspecific genetic divergence in refugia during glaciation cycles.
Näin tapahtui myös Pungitius-piikkikalojen kohdalla: mitokondrio-DNA (mtDNA) analyysit indikoivat että eteläisiin refugioihin eristäytyneet populaatiot erilaistuivat toisistaan geneettisesti jääkausien aikana.
Four cases of incongruence between nuclear and mtDNA-based trees revealed evidence for frequent hybridizations and mitogenome capture during the evolutionary history of this genus.
Analyysit paljastivat myös neljä tapausta joissa nukleäärinen ja mtDNA fylogeniat olivat keskenään konfliktissa: nämä tulkittiin seuraamuksiksi lajien välistä historiallisista risteymistä.
However, compared to species distributed at lower latitudes, those distributed at higher latitudes may have also occurred in cryptic refugia in periglacial areas during glaciations, complicating the inferences of the phylogeographic patterns of the fish species with a circumpolar distribution, such as the Pungitius sticklebacks.
On kuitenkin mahdollista, että Pungitius-suvun lajeja on voinut esiintyä myös pohjoisemmassa lähellä mannerjään reunaa, ns. periglasiaalisissa refugioissa.
In this dissertation, I carried out phylogeographic studies on seven Pungitius species using both mtDNA and genome-wide nuclear SNP markers, with worldwide sampling of populations to shed light on intra- and interspecific divergence in this genus, as well as to study their historical demography and interspecific hybridization.
Tämän väitöskirjatyön tarkoituksena oli tutkia Pungitius-suvun fylogeniaa, fylogeografiaa ja erilaistumista mtDNA:n ja nukleääristen merkkigeenien avulla pohjaamalla analyysit kattavaan maailmanlaajuiseen otantaan.
Deep intraspecific mitochondrial divergence was found within P. laevis in central and southern France, coinciding with major drainages, suggesting that these areas correspond to distinct glacial refugia for the species explaining the observed intraspecific divergence.
Eri P. laevis linjojen voimakas geneettinen erilaistuminen Ranskassa indikoi alkuperää useammissa periglasiaalisissa refugioissa, sekä mahdollisuutta että P. laevis koostuu itse asiassa useammasta kuin yhdestä erillisestä lajista.
Further analyses of these four cases of cytonuclear incongruence also revealed evidence for nuclear introgression, but the estimated levels of autosomal introgression were low.
Näiden tapausten yksityiskohtaisemmat analyysit paljastivat, että mtDNA:ta lukuun ottamatta, risteymissä lajista toiseen oli siirtynyt hyvin vähän geneettistä ainesta.
Moreover, comprehensive phylogenetic studies of Pungitius species have been lacking in the sense that not all extant species have been included into analyses.
Tätä ei ole kuitenkaan tutkittu ja aiemmat fylogeografiset tutkimukset suvussa ovat pohjanneet rajalliseen määrään merkkigeenejä, sekä varsin puutteelliseen otantaan niin lajin sisäisissä kuin myös lajien välisissä vertailuissa.
Developmental language disorders in children are common and constitute a common reason for support in both health care and school system.
Lasten kielenkehityksen häiriöt ovat yleinen syy tukitoimiin terveyspalveluissa ja kouluissa.
On the other hand, the SLTs used some tests to assess also other constructs of language than those for which these tests were originally devised.
Puheterapeutit käyttivät testejä arvioimaan myös muita kielellisiä osa-alueita kuin mihin ne alun perin on tarkoitettu.
The tests that were considered to be the best in separating the children with SLI from their peers were the same ones that the SLTs had most confidence in and that they most frequently used.
Testit, jotka erottelivat kielihäiriöiset lapset verrokeista parhaiten, olivat pääosin samoja, joihin puheterapeutit luottivat eniten ja joita he käyttivät eniten.
SLI in Vantaa consisted of all the Finnish speaking children born in 1998 and 1999 who had been diagnosed with the diagnosis F80.1 or F80.2 in the secondary health care, and their matched controls.
Kielellinen erityisvaikeus Vantaalla tutkimukseen kuuluivat kaikki suomea äidinkielenään puhuvat vantaalaiset vuosina 1998 ja 1999 syntyneet lapset, jotka olivat erikoissairaanhoidossa saaneet diagnoosin F80.1 tai F80.2 ja heidän vertaisparinsa.
Specific language impairment (SLI) is diagnosed in Finland in accordance with the ICD (International Classification of Diseases) with either F80.1 or F80.2 diagnoses.
Kielenkehityksen häiriöistä kielellinen erityisvaikeus diagnosoidaan Suomessa ICD -luokituksen mukaisesti joko F80.1 tai F80.2 – diagnooseilla, mutta diagnosointikriteerit ja terminologia eivät ole kansainvälisesti yksiselitteisiä.
Organising the future studies in collaboration between the researchers and the clinicians may benefit the children with language disorders in the best possible way.
Tutkijoiden ja kliinistä työtä tekevien puheterapeuttien osaamisen yhdistäminen saattaa hyödyttää kielihäiriöistä lasta parhaiten.
The prevalence of SLI remained lower than the internationally reported level, even though it did increase during the study period.
Kielellisen erityisvaikeuden esiintyvyys jäi kauaksi kansainvälisesti raportoidusta esiintyvyydestä, vaikka se tarkastelujaksolla lisääntyikin.
The low prevalence raised the possibility of under-diagnosing of SLI.
Alhainen esiintyvyys viittaa kielellisen erityisvaikeuden alidiagnosoinnin mahdollisuuteen.
The existing differences seemed to be related to something else than language difficulties.
Havaitut erot näyttävät liittyvät enemmän toiminnan ohjaamisen vaikeuteen kuin kielelliseen vaikeuteen.
The third study analysed the prevalence of the diagnosed SLI in the SLTs’ statistics over a period of eleven years.
Kolmannessa aineistossa tarkasteltiin kielellisen erityisvaikeuden esiintyvyyttä puheterapeuttien tilastoissa yhdentoista vuoden seurannan aikana.
The present study explored SLI in the primary health care of one Finnish town.
Tutkimuksessa tarkasteltiin kielellistä erityisvaikeutta yhden kaupungin perusterveydenhuollon puheterapeuttien työssä.
The children participating in the study belonged to the multidisciplinary SLI in Vantaa study group.
Tutkimukseen osallistuneet lapset olivat osa monialaista Kielellinen erityisvaikeus Vantaalla tutkimusta.
Unifying and developing the assessment procedures of SLI is needed in Finland.
Kielellisen erityisvaikeuden tutkimuskäytänteiden yhdenmukaistaminen ja niiden kehittäminen ovat tarpeen.
In the second data set, the test performance of the children diagnosed with SLI was compared to that of their matched controls.
Toisessa aineistossa verrattiin kielellinen erityisvaikeus -diagnoosin saaneiden lasten testisuoriutumista vertaisparien suoriutumiseen.
When comparing the peer groups in home activities, similarities outnumbered differences.
Lapsiryhmien kotiajankäyttö oli enemmän samanlaista kuin erilaista.
Studies indicate that SLI may entail more extensive difficulties than those related purely to language and, also, that SLI in childhood persists into adulthood.
Tutkimusten mukaan kielelliseen erityisvaikeuteen voi liittyä myös laajempia kuin pelkästään kieleen liittyviä vaikeuksia.
The first data set assessed the test use of the speech and language therapists (SLTs).
Ensimmäisessä aineistossa tarkasteltiin puheterapeuttien testikäyttöä.
The fourth study compared the home activities of the children with SLI with those of their matched controls.
Neljännessä aineistossa verrattiin tutkimuslasten ja vertaisparien kotiajankäyttöä viikon ajan.
Possible ways to relieve these restrictions are investigated and applied and a noncommutative version of the Minimal Supersymmetric Standard Model is presented.
Näitä ominaisuuksia hyväksi käyttämällä väitöskirjassa on rakennettu epäkommutatiivinen versio minimaalisesta supersymmetrisestä standardimallista.
Arguments arising from quantum mechanics and gravitation theory as well as from string theory, indicate that the description of space-time as a continuous manifold is not adequate at very short distances.
Kvanttimekaniikan ja yleisen suhteellisuusteorian perusteella on esitetty, että avaruusajan rakenne hyvin pienillä etäisyyksillä ei vastaa klassista avaruuden käsitettä.
An important candidate for the description of space-time at such scales is provided by noncommutative space-time where the coordinates are promoted to noncommuting operators.
Yksi lähestymistapa avaruuden kvantisoimiseen on kuvata sitä epäkommutatiivisilla koordinaattioperaattoreilla samaan tapaan kuin faasiavaruutta tavallisessa kvanttimekaniikassa.
One recently developed approach is to eliminate the Lorentz violating effects by integrating over the parameter of noncommutativity.
Näistä merkittävimpiin kuuluu Lorentz-symmetrian rikkoutuminen, joka on yksi väitöskirjan tutkimusaiheista.
One of the key features of noncommutative space-time is the apparent loss of Lorentz invariance that has been addressed in different ways in the literature.
Väitöskirjassa on tutkittu mahdollisia Lorentz-symmetrian säilyttäviä epäkommutatiivisia teorioita ja todettu niillä olevan epäfysikaalisia ominaisuuksia.
Thus, the study of quantum field theory in noncommutative space-time provides an interesting interface where ordinary field theoretic tools can be used to study the properties of quantum spacetime.
Hiukkasfysiikan ilmiöitä kuvaavien mallien rakentaminen epäkommutatiivisen kenttäteorian puitteissa on tärkeää, jotta teorian mahdolllisia kokeellisia ennusteita voidaan tutkia.
Another issue addressed is model building, which is difficult in the noncommutative setting due to severe restrictions on the possible gauge symmetries imposed by the noncommutativity of the space-time.
Vourovaikutusmallien pohjana toimivien mittasymmetrioiden yleistäminen epäkommutatiiviseen avaruuteen johtaa uusiin ilmiöihin ja rajoituksiin, joita väitöskirjassa on tutkittu.
Quantum Space-Time and Noncommutative Gauge Field Theories
Väitöskirjan aiheena on kvanttikenttäteoria epäkommutatiivisessa avaruusajassa.
The sample consisted of 64 children in two cohorts.
Tutkimukseen osallistui 64 lasta kahdesta eri kohortista.
Music and dance interventions took place in the kindergartens and lasted 3‒6 months.
Musiikki- ja tanssi-interventioiden pituus oli 3‒6 kuukautta.
Vocabulary is a group of words that represents specific concepts such as objects (nouns).
Sanavarasto on joukko sanoja, joilla ilmaistaan tarkoin määriteltyjä käsitteitä.
Both phonological processing and the size of vocabulary are known to be related to later reading ability in children.
Sekä äänteiden prosessointikyky että sanavaraston laajuus ovat yhteydessä myöhempään lukutaitoon lapsilla.
The aim of the current study was to explore whether participation in short-term music intervention can increase phonological awareness and the size of vocabulary in 5–6-years-old children.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, voidaanko lyhyellä päiväkotiin integroitavalla musiikki-interventiolla vaikuttaa 5-6-vuotiaiden lasten äänteiden prosessointikyvyn ja sanavaraston kehittymiseen.
The results of the current study indicate that short-term music intervention does not enhance phonological processing or development of vocabulary in preschool children.
Tämän tutkimuksen tulosten perusteella lyhyellä leikinomaisella musiikki-interventiolla ei voida vaikuttaa lasten äänteiden prosessointikyvyn ja sanavaraston kehittymiseen.
The comparison was made with repeated measures analysis of variance.
Ryhmien välisiä eroja äänteiden prosessointikyvyssä sekä sanavaraston laajuudessa analysoitiin toistomittausvarianssianalyysin avulla.
Phonological processing is defined by the ability to recognize and modulate small units of words, like phonemes.
Äänteiden prosessointikyvyllä tarkoitetaan kykyä tunnistaa ja muokata kieleen sisältyviä yksittäisiä äänteitä.