natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The main focus was to characterize mucosal inflammation in the intestine, but also cutaneous pyoderma gangrenosum (PG), to assess similarites with IBD inflammation.
Tavoitteenamme on ollut luokitella ja kuvata tulehdusta paitsi suolen limakalvolla myös autoimmuunitauteihin yhdistetyssä ihon haavassa, pyoderma gangrenosumissa (PG), jonka samanlaisuutta IBD-tulehduksen kanssa olemme pyrkineet arvioimaan.
Based on the results, MMPs and their inhibitors emerge as promising tools in the differential diagnosis of IBD and characterization of the disease subtype, although further research is necessary.
Näihin tutkimuksiin pohjautuen, MMP:t ja niiden estäjät vaikuttavat lupaavilta apuvälineiltä tulehduksellisen suolistosairauden erotusdiagnostiikassa ja luokittelussa.
While further research is warranted, the findings contribute to a better understanding of events occurring in IBD mucosa, as well as pyoderma gangrenosum.
Nämä löydökset lisäävät tietämystä tulehduksellisen suolistosairauden limakalvon ja pyoderma gangrenosumin tapahtumista.
In this study, MMPs were investigated in intestinal mucosa of inflammatory bowel diseases (IBD), chronic intestinal disorders.
MMP:iden toimintoja estävät niiden spesifit kudosestäjät, TIMP:t. Tässä tutkimuksessa olemme tarkastelleet suolen limakalvoa kroonisissa tulehduksellisissa suolistosairauksissa (IBD).
Diffuse large B-cell lymphoma (DLBCL) is the most common of the non-Hodgkin lymphomas.
Diffuusi suurisoluinen B-solulymfooma (DLBCL) on yleisin imukudossyövistä, eli non-Hodgkin lymfoomista.
Prognostic molecular factors and algorithms in diffuse large B-cell lymphoma
Biologiset ennustetekijät diffuusissa suurisoluisessa B-solulymfoomassa
However, no biological characters of the disease are taken into account.
Kuitenkin myös taudin biologisilla piirteillä on vaikutus taudin kulkuun.
In this study, we aimed to evaluate the predictive value of immunohistochemically defined cell-of-origin classification in DLBCL patients.
Tämän väitöskirjan tavoitteena oli selventää immunohistokemiallisesti määriteltyjen biologisten ennustetekijöiden merkitys immunokemoterapiaa saaneilla DLBCL potilailla.
Similarly, the results of the individual predictive molecular markers transcription factor FOXP1 and anti-apoptotic protein BCL2 have been inconsistent and should be assessed in immunochemotherapy-treated DLBCL patients.
Väitöskirjassa tutkittiin lisäksi immunohistokemiallisesti BCL2 ja FOXP1 proteiinien ilmentyminen lymfoomakudoksessa ja niiden ennusteellista merkitystä immunokemoterapiaa saaneilla DLBCL potilailla.
The GCB and non-GCB phenotypes were defined according to the Hans algorithm (CD10, BCL6 and MUM1/IRF4) among 90 immunochemotherapy- and 104 chemotherapy-treated DLBCL patients.
Tutkimuksessa todettiin että aikaisemmin esitellyn algoritmin mukaan (CD10, BCL6 ja MUM1/IRF4) itukeskus ja ei-itukeskus alatyyppistä lymfoomaa sairastavilla potilailla ei ollut eroa taudinkulussa.
We also propose that BCL2 negativity is predictive of a favourable outcome.
Lisäksi huonoennusteiseen taudinkuvaan viittaa BCL2 ilmentyminen.
Our results indicate that the immunohistochemically defined cell-of-origin classification in DLBCL has a prognostic impact in the immunochemotherapy era, when the identifying algorithms are based on ABC-associated markers.
Väitöskirjan tulokset osoittavat, että immunokemoterapiahoidetuilla DLBCL potilailla voidaan tunnistaa huonoennusteinen ei-itukeskusperäinen alatyyppi uudella immunohistokemiallisella algoritmilla.
As DLBCL is characterized by heterogeneous clinical and biological features, its prognosis varies.
Taudin ennuste on vaihteleva taudin heterogeenisistä piirteistä johtuen.
FOXP1 expression could not distinguish between patients, with favourable and those with poor outcomes.
FOXP1 proteiinilla ei ollut ennusteellista merkitystä.
Furthermore, since the addition of the CD20 antibody rituximab to chemotherapy has been established as the standard treatment of DLBCL, all molecular markers need to be evaluated in the post-rituximab era.
Immunokemoterapia, eli CD20 vasta-aineen, rituksimabin, ja monisolunsalpaajien yhdistelmä on DLBCL potilaiden ensilinjan hoito.
To date, the International Prognostic Index has been the strongest predictor of outcome for DLBCL patients.
Tärkein DLBCL potilaan ennustetta määrittävä tekijä on kliinisiin parametreihin perustuva luokitus.
Further investigational efforts are, however, warranted to identify the molecular features of DLBCL that could enable individualized cancer therapy in routine patient care.
Taudin biologisista piirteistä tarvitaan silti täydentävää tietoa, ennen kuin nämä esitellyt tekijät voivat ohjata hoidon valintaa.
In contrast, BCL2-negative DLBCL patients had significantly superior survival relative to BCL2-positive patients.
Tutkimuksessa todettiin, että potilailla oli huono ennuste, jos BCL2 proteiinia todettiin lymfoomakudoksessa.
Gene expression profiling studies have identified two major cell-of-origin phenotypes in DLBCL with different prognoses, the favourable germinal centre B-cell-like (GCB) and the unfavourable activated B-cell-like (ABC) phenotypes.
DLBCL on jaoteltu hyväennusteisiin itukeskusperäisiin ja huonoennusteisiin ei-itukeskusperäisiin alatyyppeihin.
The markers were evaluated in a cohort of 117 patients treated with rituximab and chemotherapy.
Luokittelulla ei myöskään ollut ennusteellista merkitystä potilailla, joiden hoitona oli ollut korkea-annossolunsalpaajahoito ja autologinen kantasolusiirto.
However, results of the prognostic impact of the immunohistochemically defined GCB and non-GCB distinction are controversial.
Näiden alatyyppien ennusteellinen merkitys on kuitenkin ollut epäselvä immunokemoterapian aikakaudella.
Preoperative results were compared with those of ten healthy controls.
Tämä tulos oli yhteneväinen aiempien tutkimuksien kanssa.
A second cohort of 11 subjects with unilateral vocal fold paralysis was studied pre- and postoperatively by using flow-volume spirometry, impulse oscillometry, acoustic analysis of voice, voice handicap index and subjective assessment of dyspnoea.
Toisessa sarjassa potilaille tehtiin spirometrian lisäksi impulssioskillometria ja heidän kokemiaan oireita arvioitiin VHI (voice handicap index)- ja VAS (visual analog scale)- oirekyselyillä.
Even less is known about the effect of its treatment by vocal fold medialization.
Toimenpiteen tehokkuuden varmistamiseksi tutkittiin myös sen vaikutusta puheäänen akustisiin ominaisuuksiin.
However, these airflow changes did not appear to cause significant symptoms in patients.
VAS-kyselyn perusteella toimenpide ei kuitenkaan lisännyt potilaiden kokemaa hengenahdistusta.
Vocal fold medialization by autologous fascia injection improved the quality of the voice in patients with unilateral vocal fold paralysis, but also decreased peak inspiratory flow and induced wheezing during tidal breathing.
Äänihuulen medialisaatio lihaskalvon ruiskutuksella pienensi sisäänhengityksen huippuvirtausta, mutta muissa spirometrian muuttujissa toimenpide ei aiheuttanut muutosta.
A cohort of ten patients with unilateral vocal fold paralysis was studied before and after autologous fascia injection by using flow-volume spirometry, body plethysmography and acoustic analysis of breathing and voice.
Ensimmäisessä sarjaa tutkittiin lisäksi kehopletysmografialla ja uudella, osin kokeellisena menetelmällä, hengitysäänten tietokoneanalyysilla.
Autologous fascia injection significantly improved acoustic parameters of the voice in both cohorts and voice handicap index in the latter cohort, indicating that this procedure successfully improved voice in unilateral vocal fold paralysis.
Puheäänen akustisten ominaisuuksien ja VHI-kyselyn tulosten paraneminen osoitti, että äänihuulen medialisaatio paransi tehokkaasti äänen laatua eli äänihuulta oli toimenpiteessä siirretty riittävästi.
This need was emphasized by a recently developed medialization technique, autologous fascia injection; its effects on breathing have not previously been investigated.
Tässä tutkimuksissa selvitettiin uuden hoitomenetelmän, potilaan omalla lihaskalvolla tehdyn injektiolaryngoplastian, vaikutuksia ilmavirtaukseen ja potilaiden kokemiin oireisiin.
In conclusion, unilateral vocal fold paralysis was observed to disturb forced breathing and also to cause some signs of disturbed tidal breathing.
Tutkimuksen tulosten mukaan toispuoleinen äänihuulihalvaus saattaa siis haitata hengitystä ja puheäänen korjaamiseksi tehdyt toimenpiteet voivat edelleen pahentaa tilannetta.
Patients had a higher root mean square of spectral power of tracheal sounds than controls, and three of them had wheezes as opposed to no wheezing in healthy subjects.
Toispuoleista äänihuulihalvausta sairastavien potilaiden spirometrialla mitattu sisäänhengityksen huippuvirtaus oli ennen äänihuulen medialisaatiota huonompi kuin terveillä koehenkilöillä.
Data on the influence of unilateral vocal fold paralysis on breathing, especially other than information obtained by spirometry, are relatively scarce.
Toimenpiteiden vaikutuksia ilmanvirtaukseen on tutkittu varsin vähän ja spirometria on yleensä ollut ainoa tutkimusmenetelmä.
Findings of flow volume spirometry were consistent with variable extra-thoracic obstruction.
Kehopletysmografialla tai impulssioskillometrialla määritetyt ilmateiden ja hengityselimistön virtausvastukset eivät muuttuneet toimenpiteen seurauksena.
All opioids studied caused an alteration in respiratory function.
Kaikki tutkitut opioidit aiheuttivat muutoksia hengitykseen.
The respiratory parameters used in this study were breathing pattern measured with respiratory inductive plethysmography, gas exchange measured with indirect calorimetry, blood gas analysis and pulse oximetry.
Hengityksen arviointiin käytettiin respiratorista induktiivista pletysmografiaa, jolla mitattiin hengitysmallin muutoksia; epäsuoraa kalorimetriaa, jolla mitattiin kaasujen vaihtoa; pulssioksimetriaa sekä verikaasuanalyysiä.
Plasma histamine concentrations were not elevated after morphine nor oxycodone administration.
Plasman histamiinipitoisuudet eivät nousseet morfiinin eikä oksikonin annon yhteydessä.
Plasma catecholamine and histamine concentrations were also determined.
Lisäksi mitattiin plasman katekoliamiinipitoisuuksia ja histamiinipitoisuuksia.
The respiratory depression caused by oxycodone was deeper than the one caused by same dose of morphine.
Oksikoni aiheutti syvemmän hengityslaman kuin sama annos morfiinia.
The opioids studied were morphine, oxycodone, pethidine, fentanyl, alfentanil, tramadol and ketamine.
Tutkimuksissa käytetyt opioidit olivat morfiini, oksikoni, petidiini, fentanyyli, alfentaniili, tramadoli sekä lisäksi ei-opioidi ketamiini.
Plasma catecholamine concentrations were increased after high dose opioid administration.
Plasman katekoliamiinipitoisuudet olivat koholla suurien opioidiannosten jälkeen.
However, the fear of respiratory depression has restricted the use of opioids.
Opioidien asianmukaista käyttöä on kuitenkin rajoittanut pelko niiden aiheuttamasta hengityslamasta.
Respiratory rate, alveolar ventilation and minute ventilation decreased, while tidal volume increased in most situations.
Hengitystaajuus, alveoliventilaatio ja minuuttiventilaatio laskivat, sen sijaan kertahengitystilavuus kohosi opioidien annon jälkeen.
The potency ratio for respiratory depression of fentanyl and alfentanil is similar to analgesic potency ratio studied elsewhere.
Fentanyylin ja alfentaniilin hengitystä lamaava annossuhde oli sama kuin niiden kipua lievittävien annosten suhde.
All opioids also cause alterations in hemodynamics at least to some extent.
Kaikki opioidit aiheuttivat ainakin jossain määrin hengityslamaa.
Supplemental oxygen did not offer any benefits, nor did it cause any atelectasis when given to opioid treated trauma patients.
Traumapotilaille kipulääkityksen yhteydessä annosteltu lisähappi ei tarjonnut mitään etuja potilaiden hengityksen turvaamiseksi, mutta toisaalta sen antoon ei havaittu liittyvän haittavaikutuksiakaan.
Oxycodone, alfentanil, fentanyl, tramadol and pethidine infusions had minimal effects on hemodynamics.
Oksikonin, fentanyylin, alfentaniilin, tramadolin ja petidiinin todettiin aiheuttavan varsin vähäisiä muutoksia verenkiertoon.
Opioids are most commonly used for treatment of severe pain.
Opiodit (morfiinin kaltaiset lääkeaineet) ovat laajassa käytössä vaikean kivun hoidossa.
Hemodynamics was measured with arterial blood pressure, heart rate and oxygen consumption.
Verenkierron arvioinnissa käytettiin suoraa verenpaineen mittausta sekä syketaajuuden että hapenkulutuksen mittaamista.
An equianalgesic dose of tramadol caused markedly smaller respiratory depression compared to pethidine.
Tramadolin vaikutus hengitykseen oli selvästi vähäisempi kuin vastaavan annoksen petidiiniä.
Study V involved 13 patients with lower or upper extremity traumas.
Tutkimukset tehtiin terveillä vapaaehtoisilla sekä akuutisti raajoihin vammautuneilla potilailla.
The main goal of this series of investigations was to elucidate the native ventilatory and hemodynamic effects of different opioids.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin eri opioidien itsenäisiä vaikutuksia hengitykseen ja verenkiertoon.
Depending on the monitoring system used, different modes of opioid respiratory effects have been noted in previous studies.
Näitä hengitysvaikutuksia on aiemmin tutkittu varsin runsaasti ja tulokset näistä tutkimuksista ovat osin ristiriitaisia.
Morphine caused a transient hemodynamic stimulation, which was accompanied by an increase in oxygen consumption.
Morfiinin annostelu aiheutti lyhytaikaisen verenkierron ja hapenkulutuksen kiihtymisen.
Racemic ketamine attenuated the respiratory depression caused by fentanyl, if measured with minute ventilation.
Ketamiini vähensi fentanyylin aiheuttamaa minuuttiventilaation laskua, mutta samanaikaisesti havaittiin hapenkulutuksen lisääntyminen, joka johti matalaan valtimoveren happiarvoon.
Breathing pattern was also significantly affected after opioid administration.
Hengitysvaikutusten lisäksi opiodeilla on vaikutuksia myös verenkiertoon.
This phenotype - leukoencephalopathy with brain stem and spinal cord involvement and elevated white matter lactate (LBSL) - was first published elsewhere in 2003.
Samanlaisia potilaita kuvattiin kirjallisuudessa ensimmäisen kerran vuonna 2003 nimellä LBSL (Leukoencephalopathy with Brainstem and Spinal cord involvement and elevated white matter Lactate).
Secondly, we studied 22 patients with 18q deletions.
Kolmannen tutkimusryhmän muodostivat 22 potilasta, joilla oli todettu kromosomin 18 pitkän haaran osittainen häviämä eli deleetio.
Within the last 15 years, several new leukoencephalopathies have been recognized.
Useita uusia sairauksia on tunnistettu magneettikuvauksen yleistyttyä viimeksi kuluneen 15 vuoden aikana, mutta edelleen yli puolet muutoksista jää vaille selitystä.
During the study, three subgroups of patients were delineated and examined further.
Tutkittavien joukosta erottui kaksi uutta taudinkuvaa.
Six patients had uniform MRI findings with signal abnormalities in hemispheric white matter and in selective brain stem and spinal cord tracts.
Kuudella potilaalla oli aivorungon sekä selkäytimen valkean aineen hermoratojen muutoksia ja aivokudokseen kertyi maitohappoa.
We have started genealogic and molecular genetic studies of this disorder.
Puuttuvan alueen koko tutkittiin molekyyligeneettisesti.
Last part of the study comprised 13 patients with leukoencephalopathy and extensive cerebral calcifications.
Toisen ryhmän muodostivat potilaat, joilla valkean aineen muutosten lisäksi todettiin laajoja aivokalkkeutumia.
The patients presented with ataxia, tremor, distal spasticity, and signs of dorsal column dysfunction.
Heillä oli tasapainovaikeuksia, alaraajojen jäykkyyttä, vapinaa ja asento- sekä värinätunnon heikentymistä.
All autopsied patients had similar neuropathologic findings showing calcifying obliterative microangiopathy.
Perehdyimme lisäksi aiemmin samanlaiseen sairauteen menehtyneiden suomalaisten potilaiden neuropatologisiin löydöksiin, joissa havaittiin muutoksia ensisijaisesti aivojen pienissä verisuonissa.
All patients with deletions between markers D18S469 and D18S1141 (n=18) had abnormal myelination in brain MRI, while four patients with interstitial deletions sparing that region, had normal myelination pattern.
Aivojen valkea aine kehittyi poikkeavasti vain niillä potilailla, joiden kromosomista 18 puuttuva alue sisälsi aivojen valkean aineen tärkeän proteiinin (MBP) geenin.
Our aim was to classify unknown leukoencephalopathies and to identify new diseases among them.
Jatkotutkimusten tavoitteena on tunnistaa edellä mainittujen perinnöllisten sairauksien taustalla olevat geenivirheet.
The etiopathogenesis of this disease is unknown, but elevated white matter lactate in MRS suggests a mitochondrial disorder.
Väitöskirjan tavoitteena oli selvittää, millaisia uusia sairauksia löytyy lapsipotilailta, joilla magneettikuvaus paljastaa muutoksia aivojen valkeassa aineessa.
Congenital aural atresia/stenosis was found in 50% of the cases and was associated with deletions between markers D18S812 (at 18q22.3) and D18S1141 (at q23).
Tulos vahvisti aikaisempia päätelmiä MBP:n osuudesta 18q- oireyhtymässä todettuun valkean aineen poikkeavuuteen.
First, we evaluated 38 patients with unknown leukoencephalopathy.
Kartoitimme tuntemattomia aivojen valkean aineen muutoksia 43 potilaallamme, joiden muutokset oli todettu lapsuusiällä, vuosien 1990-2005 välisenä aikana.
Our patients may represent an autosomally recessively inherited disorder because there were affected siblings and patients of both sexes.
Kirjallisuudessa on aiemmin kuvattu yksittäisiä tai muutaman potilaan aineistoja, yhteensä alle 20 potilasta, jotka todennäköisesti edustavat samaa oireyhtymää.
Their follow-up visits took place six and twelve months after the treatment and five years after the randomisation.
Naisia seurattiin puoli vuotta, vuosi ja viisi vuotta hoidon jälkeen.
Impact of hysterectomy or levonorgestrel-releasing intrauterine system on ovarian function, bone, and sexual functioning in menorrhagic patients
Kohdunpoiston ja hormonikierukan vaikutus munasarjojen toimintaan, luuntiheyteen ja sukupuolielämään
Although, the two groups did not differ in terms of sexual satisfaction or sexual problems at one-year and five-year follow-ups, LNG-IUS users were less satisfied with their partners than hysterectomised women.
Sukupuolitoimintojen suhteen ryhmät eivät eronneet toisistaan viisi vuotta hoidon jälkeen, vaan molemmat ryhmät olivat yhtä tyytyväisiä sukupuolielämäänsä ja kokivat saman verran sukupuolielämään liittyviä ongelmia.
Of these women, 117 were randomised to hysterectomy and 119 to use levonorgestrel-releasing intrauterine system (LNG-IUS) to treat this complaint.
Tutkimuksessa satunnaistettiin 236 Suomen yliopistollisiin keskussairaaloihin runsaiden kuukautisten vuoksi lähetettyä naista hoidettavaksi joko kohdunpoistolla (n=117) tai hormonikierukalla (n=119).
The pulsatility index of intraovarian arteries measured by two-dimensional ultrasound decreased in the hysterectomy group, but not in the LNG-IUS group.
Lannerangan luuntiheyden havaittiin alentuneen kohdunpoisto-ryhmässä toisin kuin kierukkaryhmässä.
The first aim in the primary trial was quality-of-life and monetary aspects, and secondly in the present study to compare ovarian function, bone mineral density (BMD) and sexual functioning after these two treatment options.
Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli verrata hoitomuotojen vaikutusta naisten yleiseen terveyteen; lähinnä munasarjojen toimintaan, luuston tiheyteen ja sukupuolielämään.
Differences between the groups were not, however, significant.
Toimenpide ei kuitenkaan ole vaaraton ja sen pitkäaikaisvaikutuksia ei tunneta tarkasti.
Sexual functioning assessed by McCoy s sexual scale showed that sexual satisfaction as well as intercourse frequency had increased and sexual problems decreased among hysterectomised women six months after treatment.
Aikaisemmin on osoitettu hormonikierukan parantavan runsaista kuukautisista kärsivien naisten elämänlaatua yhtä hyvin kuin kohdunpoiston, mutta 40% pienemmillä kustannuksilla.
Ovarian function seemed to decrease after hysterectomy, demonstrated by increased hot flashes and serum follicle-stimulating hormone concentrations twelve months after the operation.
Koska munasarjatoiminnan hiipuessa luuntiheys alenee nopeasti, löydösten terveydellistä merkitystä arvioitiin mittaamalla myös tutkittavien luuntiheys.
In both groups, BMD at the femoral neck had decreased.
Vastaavasti munasarjojen toimintaa kuvaavat seerumin merkkiaineet muuttuivat naisilla, joiden kohtu oli poistettu.
BMD of the women measured by dual x-ray absorptiometry (DXA) at the lumbar spine and femoral neck at baseline and at five years after treatment showed BMD decrease at the lumbar spine among hysterectomised women, but not among LNG-IUS users.
Kierukka vapauttaa kohtuonteloon keltarauhashormoni levonorgestreeliä, ja hormonin pitoisuus seerumissa on matala.
Such an increase was not seen among LNG-IUS users.
Hormonikierukalla vastaavaa vaikutusta ei todettu.
The present study was designed to identify some of these risk modifiers.
Väitöskirjatyössä pyrittiin selvittämään, mistä nämä erot johtuvat.
Long QT syndrome is a congenital or acquired arrhythmic disorder which manifests as a prolonged QT-interval on the electrocardiogram and as a tendency to develop ventricular arrhythmias which can lead to sudden death.
Pitkä QT -oireyhtymä on perinnöllinen sairaus, johon liittyy vakavia sydämen rytmihäiriöitä Oireyhtymä voi tunnistamattomana tai hoitamattomana johtaa odottamattomaan äkkikuolemaan.
Finally, the present study identified a common β-1-adrenergic receptor genotype that is related a shorter QT-interval in LQT1 patients.
Viimeisessä osatyössä määritettiin, miten kaksi yleistä β1-adrenoseptorin polymorfiaa vaikuttaa LQT1-potilaiden QT-aikaan ja rytmihäiriöherkkyyteen.
The two most common subtypes of LQTS are LQT1, caused by mutations in the KCNQ1 gene and LQT2, caused by mutations in the KCNH2 gene.
Nämä geenit ovat KCNQ1 (taudin alatyyppi LQT1) ja KCNH2 (alatyyppi LQT2).
Furthermore, it is possible that subtle genetic variants of putative modifier genes, including those coding for ion channels and hormone receptors, play a role as determinants of individual sensitivity to life-threatening arrhythmias.
Lisäksi havaittiin, että kaliumkanavien ja beeta-adrenergisten reseptorien yleiset variantit voivat toimia pitkä QT-oireyhtymän "muuntelijageeneinä", jotka saattavat jossain määrin vaikuttaa potilaiden rytmihäiriöalttiuteen.
LQT1 and LQT2 patients exhibit arrhythmias in different types of situations: in LQT1 the trigger is usually vigorous exercise whereas in LQT2 arrhythmia results from the patient being startled from rest.
Mutta altistavissa tekijöissä on tärkeitä eroja: LQT1-potilaiden rytmihäiriöt ilmenevät useimmiten fyysisen rasituksen aikana, kun taas LQT2-potilaiden rytmihäiriöt esiintyvät äkillisen psyykkisen ärsykkeen, esimerkiksi pelästymisen, seurauksena.
Furthermore, as studied with epinephrine infusion experiments while the heart was paced and action potentials were measured from the right ventricular septum, LQT1 patients showed repolarization abnormalities which were related to their propensity to develop arrhythmia during intense, prolonged sympathetic tone, such as exercise.
Tuloksena havaittiin, että aktiopotentiaalin muodon perusteella LQT2-potilaat ovat herkkiä rytmihäiriöille levossa, kun taas LQT1-potilailla ilmaantui rytmihäiriöille altistava muutos vasta stressihormoni adrenaliinin vaikutuksesta.
A common KCNH2 polymorphism was found to affect KCNH2 channel function as demonstrated by in vitro experiments utilizing mammalian cells transfected with the KCNH2 potassium channel as well as QT-dynamics in vivo.
Kolmannessa osatyössä selvitettiin yleisimmän tunnetun KCNH2-polymorfismin vaikutusta kyseisen kaliumkanavan toimintaan.
It was found that LQT1 and LQT2 patients show an abnormal QT-adaptation to both mental and physical stress.
Väitöskirjatyön ensimmäisessä osatyössä selvitettiin, miten terveiden koehenkilöiden, LQT1-potilaiden ja LQT2-potilaiden QT-aika eroaa voimakkaan kokeellisen psyykkisen rasituksen ja fyysisen rasituksen aikana.