natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Secondly, the existential connection, union between a person and Christ is the foundation for God s acceptance of and care for him/her now and forever.
Toiseksi, ihmisen ja Kristuksen välinen, olemuksellinen yhteys, unio , on perustana sille, että Jumala hyväksyy ihmisen ja huolehtii hänestä nyt ja ikuisesti.
The purpose here is to outline a unifying structure within which holistic spirituality can be more clearly perceived and be understood in more detail.
Tarkoituksena on luoda kokoava rakenne, jonka puitteissa holistinen spiritualiteetti voidaan selkeämmin hahmottaa ja yksilöidymmin ymmärtää.
The new orientation of the will, accomplished by God s grace, changes the person s being, values, attitudes and ability for sympathetic interaction to such an extent that the person is no longer quite the same as before.
Jumalan armon vaikuttama tahdon uudelleen suuntaaminen muuttaa ihmisen olemusta, arvoja, asennoitumisen tapaa ja myötätuntoisen vuorovaikutuksen kykyä niin ettei ihminen ole enää aivan sama kuin ennen.
Spirituality refers to a profound human dimension and quality which it is challenging to exactly define, if not impossible.
Spiritualiteetti viittaa syvälliseen, inhimilliseen ulottuvuuteen ja ominaisuuteen, jonka tarkka määritteleminen on haasteellista, ellei mahdotonta.
Although White and Luther represent different levels of theological learning, both have a similar view of the essence of the relation between God and humankind: God s love and activity flowing from his grace lie at its basis.
Vaikka teologisen oppineisuuden kannalta White ja Luther ovat eri tasoilla, kummankin käsitys ihmisen ja Jumalan välisen suhteen perusolemuksesta on samankaltainen: Lähtökohtana sille on Jumalan rakkaus ja hänen armostaan lähtenyt toiminta.
It is through the concept of character that White describes spirituality and the inner journey it entails.
Juuri luonteen käsitteen avulla White kuvaa hengellisyyttä ja siihen kuuluvaa sisästä matkaa.
White emphasises the interactive and active nature of the spiritual relationship between the person and Christ, which is expressed in unselfishness, consideration for other people and their needs, and in compassion and an ability to place oneself in the position of another.
White korostaa ihmisen ja Kristuksen välisen hengellisen suhteen vuorovaikutteista ja toiminnallista luonnetta, joka tulee ilmi epäitsekkyytenä, toisten ihmisten ja heidän tarpeittensa huomioimisena sekä myötätuntona ja kykynä asettua toisen asemaan.
During the course of the study the concepts surrender to God and character , frequently used by White, became a focus of attention.
Tutkimuksen kuluessa myös Whiten usein käyttämät Jumalalle antautumisen ja luonteen käsitteet nousevat tarkastelun kohteiksi.
The sources reveal a similarity between her views and the lines of thought in his literary production highlighted by some of the most recent Finnish studies of Luther.
Lähteistä paljastuu samankaltaisuutta hänen näkemystensä ja uusimman suomalaisen Luther-tutkimuksen Martti Lutherin tuotannosta esiin nostaman ajattelutavan välillä.
This study approaches spirituality as a universal human characteristic and quality, which means that the primary focus is not on individual doctrinal views or forms of religious practice.
Tässä tutkimuksessa spiritualiteettia lähestytään yleisinhimillisenä piirteenä ja ominaisuutena, jolloin huomio ei ole ensisijaisesti yksittäisissä opillisissa käsityksissä tai uskonnollisuuden harjoittamisen muodoissa.
White connects her thoughts on a healthful lifestyle and education to a broad understanding of spirituality which aims for the person s holistic welfare.
Terveellistä elämäntapaa ja kasvatusta koskevat ajatuksensa White liittää siihen laaja-alaiseen näkemykseen hengellisyydestä, jonka tavoitteena on ihmisen kokonaisvaltainen hyvinvointi.
It is represented on the one hand by a spirituality realised through means of religion, focused on seeking the purpose and ultimate being of life, but also by all other culture of the spirit in quest of a meaningful existence.
Sitä vastaa yhtäältä uskonnollisuuden kautta toteutuva, elämän tarkoitukseen ja syvemmän olemuksen etsintään liittyvä hengellisyys, mutta toisaalta myös kaikkea muuta hengen viljelyä ja mielekkään olemisen tavoittelua tarkoittava henkisyys.
She does not see spirituality as insular, cut off from the day-to-day business of life, but rather as the primary dimension which energises, gives purpose and guides a person in all aspects of life.
Hän ei näe spiritualiteettia elämän arjesta irrallisena tai erillisenä saarekkeena, vaan ihmistä kaikessa ohjaavana, voimaannuttavana ja mielekkyyttä tuottavana, ensisijaisena ulottuvuutena.
This dissertation makes holistic spirituality the object of its study, drawing attention to the connections by which the realm of the spirit is joined to other fundamental activities and dimensions of human life.
Tämä tutkimus nostaa tarkastelun kohteeksi kokonaisvaltaisen hengellisyyden, jolloin huomio kiinnitetään niihin sidoksiin, joiden kautta hengen ulottuvuus liittyy muihin inhimillisen elämän olennaisiin toimintoihin ja näkökulmiin.
It is in the realm of the spirit, in other words inwardly, as spiritual issues, that the meaning, value and significance of experiences are perceived.
Kokemusten merkitys, arvo ja mielekkyys hahmottuvat juuri hengen alueella, toisin sanoen sisäisesti, hengellisenä ja henkisenä asiana.
A practical, down-to-earth touch is essential to White s way of discussing religious praxis.
Olennaista Whiten tavassa käsitellä uskonnon harjoitukseen liittyviä aiheita on hänen käytännöllinen ja elämän arkeen kiinteästi niveltyvä otteensa.
Gulin was one of the key figures in the Finland s Evangelical Lutheran Church during the twentieth century.
Kokonaisuudessaan Gulinin kansainvälinen toiminta heijastaa pääpiirteissään Suomen evankelis-luterilaisen kirkon 1900-luvulla läpikäymää kansainvälistymiskehitystä ja siinä tapahtuneita, usein poliittisesti motivoituneita muutoksia.
This study explores ecumenical activity of professor and bishop E. G. Gulin (1893 1975).
Tampereen hiippakunnan piispa E. G. Gulin (1893 1975) on yksi kiistellyimpiä suomalaisia henkilöitä 1900-luvun kirkkohistoriallisessa tutkimuksessa.
However, unlike other churches, the Church of Finland did not recognise his importance.
Keskeisestä roolista huolimatta hänen asemansa kirkkohistoriallisena vaikuttajana on nähty melko kapeasti.
He also participated in the World Council of Churches (WCC) assemblies in Evanston in 1954 and in New Delhi in 1961.
Kirkkojen maailmanneuvoston syntyminen vuonna 1948 oli hänestä merkittävä tapahtuma, ja hän uskoi KMN:n johdattavan kirkkoja kohti yhteistyötä ja maailmanrauhaa.
The Evangelical Lutheran Church did not originally play a major role for Gulin, although he was a member.
Se kritiikki, joka Guliniin aika ajoin myös ulkomailla kohdistettiin, oli luonteeltaan lähinnä poliittista.
He believed that it was vital for the churches to appreciate their own experiences, since experience was the basis for further development.
Myös ekumeenisessa toiminnassa hän halusi ensisijaisesti edistää yhteyttä yksittäisten ihmisten kesken, yhteisen uskonkokemuksen pohjalta.
Gulin wrote about his ecumenical experience or ekumeeninen kokemus.
Tämä tutkimus osoittaa, ettei Gulin ohjelmallisesti visioinut organisoitua, maailmanlaajaa ekumeenista liikettä.
His new status in the Evangelical Lutheran Church placed him in a challenging position in ecumenical questions.
Erityisesti roomalaiskatolinen kirkko sekä idän ortodoksiset kirkot herättivät hänessä epäluuloja.
He had responsibility for inter-church aid in Finland.
Hän vieroksui korkeakirkollisia perinteitä, joita molemmissa kirkkokunnissa harjoitettiin.
During the Second World War Gulin tried to solicit assistance for Finland s war effort at theological conferences, where Finnish theologians often discussed cooperation among Christians.
Ekumeenisen toiminnan lähtökohtana oli Gulinissa jo varhain ilmennyt voimakas pyrkimys sillanrakentamiseen ja yhteyksien edistämiseen eri tavoin ajattelevien kesken.
Closely related to Gulin s texts about ecumenism is kokemus, experience.
Gulin oli sydämellinen, spontaani ja helposti innostuva.
He became a member of Finland s ecumenical board, Yleiskirkollinen toimikunta.
Hänelle riitti ekumeniaksi yksilötason ykseys Kristuksessa eli yhteiseen uskonkokemukseen perustuva ykseyden kokemus, joka ylitti kansalliset ja tunnustuskuntarajat.
He was also one of the leading persons who imported ecumenical influences from abroad.
Gulin oli kuitenkin yksi avainhenkilöistä, joka toi ekumeenista eli kristittyjen yhteyteen tähtäävää ajattelua ja toimintaa Suomeen.
Between 1930 and 1944, Gulin had more and more responsibility as a leading ecumenist in Finland.
Erityisesti kylmän sodan vuosina Gulin näki ekumenian yhdeksi tärkeäksi tehtäväksi maailmanrauhan edistämisen.
Gulin s role was quite insignificant in those meetings.
Ulkomailla Gulinin sosiaaliset taidot ja sympaattinen olemus sen sijaan herättivät yleensä arvostusta.
For example, in the 1950s Gulin was seen by the Anglicans as a future archbishop for the Evangelical Lutheran Church of Finland.
Esimerkiksi arkkipiispa Aleksi Lehtosen kanssa kehkeytyi 1940-luvulla varsin syvä keskinäinen luottamuspula.
He had a background in the revivalist movement, and his parents supported him in his studies.
Häntä pidettiin häilyvänä eikä hänen arvostelukykyynsä aina luotettu.
The major shift has been from a modern paradigm towards a postmodern paradigm.
Merkittävin muutos on yleisemminkin esillä oleva siirtymä modernista kohti postmodernia.
In the early phases, the documents endeavoured to describe the interpretative principles that would allow the churches to together proclaim the Gospel and to identify the foundation on which the agreement in the church is based.
Keskeisenä tavoitteena on löytää niitä tulkinnallisia periaatteita, joiden avulla kirkot yhdessä voivat julistaa evankeliumia ja osoittaa kohti kirkon ykseyden perustaa.
In general, the dialogue documents argue for agreement/consensus based on commonality or compatibility.
Yleisellä tasolla voidaan todeta, että näissä dokumenteissa konsensus ymmärretään joko samanlaisuutena tai yhteensopivuutena.
In this part, I argue that the acceptability of consensus as an ecumenical goal is based not only the understanding of the church but more importantly on the understanding of the nature and function of the doctrine.
Ekumeenisen konsensuksen kelvollisuuteen vaikuttaa paitsi käsitys kirkosta myös käsitys opista ja sen merkityksestä kirkon ykseydelle.
The Anglican-Roman Catholic dialogue emphasises the correctness of interpretations.
Anglikaanis-roomalaiskatolisessa dialogissa korostuu tulkintojen oikeellisuus ja yhteiseen tulevaisuuteen suuntautuminen.
The understanding of doctrine has undergone significant changes during the time of the ecumenical dialogues.
Käsitys opin luonteesta on muuttunut merkittävästi myös viimeisten vuosikymmenten aikana.
The purpose of this study is to analyse the development and understanding of the idea of consensus in bilateral dialogues among Anglicans, Lutherans and Roman Catholics.
Tutkimukseni tavoitteena on analysoida Anglikaanien, Luterilaisten ja Roomalaiskatolisen kirkon välillä käytyjä kahdenvälisiä oppineuvotteluja ja selvittää niiden tuloksena syntyneiden dialogidokumenttien käsitystä oppikonsensuksesta ja tavoista oppikonsensuksen saavuttamiseksi.
The Anglican-Lutheran dialogue is characterised by an instrumental understanding of doctrine.
Anglikaanis-luterilaissa suhteissa korostuu opin välineellinen ymmärtäminen.
The dialogue s primary interpretative concept is koinonia.
Peruskonsensuksen ajatus on tälle dialogille keskeinen.
This investigation ended up proposing a notion of basic consensus , which later developed into a form of consensus that seeks to embrace, not to dismiss differences (so-called differentiated consensus ).
Myöhemmin dialogissa päädyttiin muotoilemaan yllä mainittu differentioidun konsensuksen käsite.
The Lutheran-Roman Catholic dialogue has a particular interest in hermeneutical questions.
Luterilais-roomalaiskatolisessa dialogissa korostuvat tulkinnalliset kysymykset.
I conclude with proposals towards a way to construct a form of consensus that would survive philosophical criticism, would be theologically valid and ecumenically acceptable.
Tutkimuksen päätösosassa luonnostellaan filosofisesti, teologisesti ja ekumeenisesti kestävän konsensus-käsitteen mahdollistavia periaatteita.
Chapter V discusses the current challenges of consensus as an ecumenically viable concept.
Tutkimuksen viimeisessä osassa pohditaan konsensusekumenian haasteita ja sitä, millä perusteilla voitaisiin mielekkäästi puhua ekumeenisesta konsensuksesta.
The texts develop a hermeneutics of authoritative teaching that has been described as the rule of communion .
Koinonia-käsitteen avulla dokumentit kehittävät ajatusta kirkkoyhteisöstä kirkon opetuksen oikeellisuuden auktoriteettina.
The Anglican-Lutheran dialogue proposes a form of sufficient consensus that considers a wide set of doctrinal statements and liturgical practices to determine whether an agreement has been reached to the degree that, although not complete , is sufficient for concrete steps towards unity.
Dialogeissa puhutaan riittävästä konsensuksesta , joka mahdollistaa käytännön askelten ottamisen kohti kirkkojen ykseyttä.
The documents consciously look towards a common future , not the separated past.
Differentioidun konsensuksen kriitikot argumentoivat, ettei sisäisesti monimuotoinen konsensus ole mahdollinen.
The source material consists of representative dialogue documents from the international, regional and national dialogues from the 1960s until 2006.
1980-luvulle tultaessa dialogien tavoite, opillinen konsensus, alettiin kyseenalaistaa.
The Church in one s heart.
Kirkko sydämessä.
When there was no longer a church, it was claimed that the church travelled with them.
Kun kirkkoa ei enää ollut, sanotaan, että kirkko kulki mukana.
The message of the Church institution persisted and helped them to preserve their traditions.
Kirkkoinstituution sanoma oli säilynyt ja auttanut ylläpitämään perinteitä.
With ageing the importance of independent thought is emphasized, for example in relation to confession, it did not pose a threat to individuality.
Ikääntymisen myötä itsenäisen ajattelun merkitys korostuu esimerkiksi suhteessa tunnustuksellisuuteen; se ei ole ollut uhka yksilöllisyydelle.
Sinikka Haapaniemi University of Helsinki, Finland 302 pages The study falls within the sphere of religious views and the problematique of the life trajectory.
Sinikka Haapaniemi Helsingin yliopisto, Suomi 302 sivua Tutkimus kuuluu uskonnollisten katsomusten ja elämänkulun problematiikan aihepiiriin.
Changed circumstances tested the validity of the teachings.
Muuttuneet olosuhteet testasivat opetuksen pätevyyttä.
The aim is to pay attention to the interpretations given by the narrators of their various experiences and to understand their meanings on a personal level.
Tavoitteena on kiinnittää huomiota kertojien erilaisille kokemuksille antamiin tulkintoihin ja ymmärtää niiden merkitykset henkilökohtaisella tasolla.
In conditions of change external living conditions matters of religious conviction may assume new meaning and form.
Muuttuneiden ulkoisten olemisehtojen vallitessa vakaumukselliset tekijät voivat saada uutta merkitystä ja muotoa.
Home upbringing served to orientate, but not to bind.
Kotikasvatus on ollut orientoivaa, ei sitovaa.
Examination of religion and individuation shows that religion remained an individual view, whose factual base was formed by Christianity and the tradition of the Church.
Uskonnon ja individuaation tarkastelu osoittaa, että uskonto on säilynyt yksilöllisenä katsomuksena, jonka faktisen perustan on muodostanut kristillinen usko ja kirkollinen traditio.
The examination focuses on sustaining personal faith in difficult life situations and on how crises affected religious views.
Tarkastelu kohdistuu henkilökohtaisen uskon ylläpitoon vaikeissa elämäntilanteissa ja siihen, miten kriisit vaikuttavat uskonnollisiin katsomuksiin.
Religion is part of the process of individuation.
Uskonnolla on osansa yksilöitymisprosessissa.
Gradually, as they returned, the activity of the Church of Ingria began to revive.
Vähitellen paluumuuton myötä Inkerin luterilaisen kirkon toiminta alkoi elpyä.
The interviewees, who were largely selected at random, recounted their lives without questions formulated in advance.
Pääosin satunnaisesti valitut haastateltavat ovat kertoneet elämästään ilman ennalta laadittua kysymys-vastaus formulointia.
An individual s own initiative assumes individual forms and emphases.
Omatoiminen yritteliäisyys saa yksilöllisiä muotoja ja korostuksia.
Many biographical accounts and memoirs serve as secondary data.
Monet elämäkerta- ja muistelmateokset ovat sekundaariaineistoa.
Their religious thinking was influenced by both their home upbringing and the teaching of the Church.
Uskonnolliseen ajatteluun on vaikuttanut sekä kotikasvatus että kirkon opetus.
At the turn of the millennium the network of parishes was extensive and cultural activity flourished wherever the Ingrians settled in the postwar decades.
Vuosituhannen vaihteeseen tultaessa seurakuntaverkosto on laaja-alainen ja kulttuuritoimintaa harjoitetaan kaikkialla siellä, mihin inkeriläistä asutusta on sodan jälkeisinä vuosikymmeninä muodostunut.
The years during which the Ingrians were scattered, wandering and returning raise problems of survival.
Inkeriläisten hajaannus-, vaellus- ja paluuvuodet nostavat esiin selviytymisen ongelmat.
These times were characterized by pressures for change due to societal reasons and reasons of war.
Noita aikoja leimasi sekä yhteiskunnalliset että sotien aiheuttamat muutospaineet.
The study falls within the field of comparative religion and adheres to the principles of qualitative research practice and the case-study method.
Tutkimus liittyy uskontotieteen alalle ja noudattaa laadullisen tutkimuskäytännön perusteita ja tapaustutkimuksen menetelmää.
Religion was part of the narrators lives as one factor in the quality of life.
Kertojien elämään uskonto on liittynyt yhtenä elämänlaadun tekijänä.
Individuation is deemed to occur as a cumulative process through the stages of life.
Individuaation eli yksilöitymisen katsotaan tapahtuvan elämänvaiheiden myötä etenevänä prosessina.
The basic data for the study comprises interviews with twenty (20) natives of Ingria and their biographical narratives written in standard language.
Tutkimuksen perusaineiston muodostaa kahdenkymmenen (20) syntyperäisen inkeriläisen haastattelut sekä niistä yleiskielelle kirjoitetut elämänkertomukset.
Effort was made to get to know each interviewee in the situation which his/her narrative presents.
Jokainen haastateltava pyritään tuntemaan siinä tilassa, mitä hänen kertomuksensa tuo esille.
A striving for unity and for the presence of a community emerged both in the form of ritual behaviour and in a predilection to sociability.
Pyrkimys yhteyteen ja yhteisön läsnäolon kokemiseen tuli esille sekä riittikäyttäytymisen muodoissa että erilaisena prososiaalisuutena.
The formation of religion and individuation in the lives of Ingrian Finns in the 20th century.
Uskonnon muokkautuminen ja individuaatio inkerinsuomalaisten elämänvaiheissa 1900-luvulla.
Another level of scrutiny takes shape through the terminology of the analytic psychology of C.G.
Jungin analyyttisen psykologian terminologiaa hyödyntäen.
The target group comprises those Finnish speakers (Ingrian Finns, Ingrians) living in what was historically Ingermanland and who in varying circumstances became scattered.
Kohderyhmänä on historiallisella Inkerinmaalla elänyt ja sieltä 1900-luvun vaihtelevissa olosuhteissa hajaannukseen joutunut suomenkielinen (inkerinsuomalainen, inkeriläinen) väestö.
Keywords: Life story, Religiosity, individuation, Ingrian, the Church of Ingria
Kirkko sydämessä : Uskonnon muokkautuminen ja individuaatio inkerinsuomalaisten elämänvaiheissa 1900-luvulla
The interviewees took a serious attitude to the informative teaching of confirmation training.
Rippikoulun tiedollisen aineksen omaksumiseen suhtauduttiin vakavasti.
The theoretical model comes from Pierre Bourdieu.
Teoreettinen malli oli saatu Pierre Bourdieulta.
Still, the music was of great importance to the survivors.
Silti musiikin merkitys omaisille oli suuri.
The pastor also participated in the memorial event.
Muistotilaisuuksiin osallistui myös pappi.
The survivors act as the buyers and users of the products (funeral services) who require both the funeral agencies and the church to assist them with the problems that the death has caused.
Omaiset toimivat tuotteiden (hautauspalvelujen) ostajina ja käyttäjinä, jotka tarvitsivat sekä hautaustoimistoa että kirkkoa auttamaan heitä ongelmassa, jonka kuolema oli aiheuttanut.
The research material is based on 13 funeral cases in the archdio-cese.
Tutkimusaineisto perustuu kolmeentoista hautaustapaukseen arkkihiippakunnan alueella.
The professional side of the funeral field has grown.
Hautauskentän professionaalisuus on voimistunut.
The numbers of actions related to the death and to the funerals - the rituals of death - are placed on the action field, which in this study is called the funeral field.
Kuolemaan ja hautaamiseen liittyneet monenlaiset toiminnot - kuolemanrituaalit - sijoitettiin toimintakenttään, jota tutkimuksessa nimitetään hautauskentäksi.
In practise, the role of the church in carrying out the last journey was reduced in the research cases to the actual funeral.
Kirkon osuus viimeisellä matkalla oli tutkimustapauksissa lyhentynyt käytännössä hautaamisaktin toteuttamiseen.
In the beginning of the 20th century, the family took an active part in the preparations of the deceased and in the arrangements of the funerals, whereas this study showed that these days, survivors often transfer the preparations to the funeral agencies.
Kun vielä 1900-luvun alkupuolella perhe osallistui aktiivisesti vainajan laittamiseen ja hautausjärjestelyihin, tutkimus osoitti omaisten nykyisin luovuttaneen valmistelu-tehtävät hautaustoimistoille.
The actors in this study are the survivors, the funeral agencies and the church.
Toimijoita ovat tässä tutkimuksessa omaiset, hautaustoimistot ja kirkko.
The Last Journey : An Action Study on the Professional Structure of the Ecclesiastical Funeral Field
Viimeinen matka : Toimintatutkimus kirkollisen hautauskentän professiostruktuurista
The material was collected by means of observation and recording of the interviews, and was later transcribed and analyzed.
Aineisto kerättiin havainnoimalla ja haastattelut nauhoittamalla.
The researcher participated in all the funerals and memorial events, interviewed the closest survivors, the officials of the funeral agency and the ecclesiastical actors.
Tutkija osallistui kaikkiin hautaan siunaamisiin ja muistotilaisuuksiin sekä haastatteli lähimpiä omaisia, hautaustoimiston virkailijoita sekä seurakunnan toimijoita.
The funeral agencies can be seen as providers of full services that act on the survivors' behalf, aspiring to high individu-ality and aiming to fulfil the survivors' wishes.
Hautaustoimistoja voidaan pitää nykyään täyden palvelun taloina, jotka toimivat omais-ten puolesta pyrkien suureen yksilöllisyyteen ja omaisten toiveiden toteuttamiseen.
In several cases, the pastor or the cantor of the funeral had never before seen the per-son in the coffin at any stage of life or death.
Monessa tapauksessa siunaava pappi tai kanttori ei ollut missään vaiheessa nähnyt arkussa olevaa ihmistä - ei elävänä eikä kuolleena.
The survivors contacted the church musician through via pastor.
Omaisten yhteydet kirkkomuusikkoon tapahtuivat pappien kautta.
The funeral agencies arranged an opportunity for the survivors to have a last look at the deceased when he or she was placed in the coffin, and they held a moment of the prayer (if desired) before removing the deceased from the hospital's chapel.
Hautaustoimistot järjestivät omaisille mahdollisuuden vainajan katsomiseen arkkuun laittamisen yhteydessä sekä toimittivat mahdollisen saattohartauden sairaalan kappelissa.
The verger took care of it.
Suntio tai vahtimestari hoiti tehtävän.