natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Exposure of the patients and the staff to radiation is reduced.
Samalla sekä potilaiden että henkilökunnan säderasitus pienenee.
If postoperative radiographs are of good quality, there seems to be no need for early repetitive radiographs.
Jos leikkauksen jälkeen otetut röntgenkuvat ovat hyvälaatuisia, ei muutaman kuukauden sisällä tehtyihin rutiininomaisiin uusintatutkimuksiin näytä olevan tarvetta.
These factors may seem separate from each other, but linking them together may help the treating orthopaedic surgeon to adequate patient care strategy.
Edellä tutkitut kliiniset tekijät voivat näyttää toisistaan riippumattomilta, mutta niiden tunteminen helpottaa tekonivelpotilaiden asianmukaista hoitoa.
In a randomised study the effectiveness of a femoral nerve block (25 patients) was compared with other methods of pain control (24 patients) on the first postoperative day after total knee arthroplasty.
Satunnaistetussa tutkimuksessa 25 potilaan reisihermo puudutettiin ja tätä verrattiin muihin kivunhoidon menetelmiin 24 potilaalla ensimmäisenä polven tekonivelleikkauksen jälkeisenä päivänä.
The femoral block consisted of a single injection administered at patients´ bedside during the surgeon´s hospital rounds.
Puudutus tehtiin kertapuudutuksena potilaan vuoteessa lääkärinkierron yhteydessä.
Reading of the radiographs by only the treating orthopaedic surgeon is enough.
Potilasta hoitavan ortopedin tulkinta röntgenkuvista riittää.
In a retrospective study of 422 total hip and knee arthroplasty cases the C-reactive protein levels and clinical course were examined.
Takautuvassa 422 lonkan tai polven tekonivelpotilaan tutkimuksessa selvitettiin C-reaktiivisen proteiinin (infektion tai kudostuhon osoittaja) käyttäytymistä leikkauksen jälkeen.
In-hospital and outpatient postoperative control radiographs of 200 hip and knee arthroplasties were reviewed retrospectively.
Tekonivelleikkauksen ja jälkinäyttöjen yhteydessä otettuja 200 lonkan ja polven röntgenkuvia tarkasteltiin takautuvasti.
Major postoperative complications may cause a further increase in C-reactive protein levels at one and two weeks.
Merkittävät leikkauksen jälkeiset komplikaatiot kohottivat viikon tai kahden viikon kuluttua leikkauksesta arvoa uudelleen.
After hip and knee arthroplasty the maximal C-reactive protein values are seen on the second and third postoperative days, after which the level decreases rapidly.
Suurimmat arvot havaittiin toisena ja kolmantena leikkauksen jälkeisenä päivänä, minkä jälkeen arvot laskivat nopeasti.
No thromboembolic complications were noticed.
Veritulppia ei havaittu kummassakaan ryhmässä.
Some perioperative clinical factors related to the primary cemented arthroplasty operation for osteoarthritis of the hip or knee joint are studied and discussed in this thesis.
Lonkan ja polven nivelrikon vuoksi tehdyn tekonivelleikkauksen varhaistulokseen liittyviä tekijöitä Väitöskirjassa käsitellään nivelrikon vuoksi tehdyn polven ja lonkan sementilliseen tekonivelleikkaukseen liittyviä kliinisiä tekijöitä.
In a prospective, randomized study, 58 patients with hip arthroplasty and 39 patients with knee arthroplasty were divided into groups with postoperative closed-suction drainage and without drainage.
Satunnaistetussa etenevässä tutkimuksessa 58 lonkkapotilasta ja 39 polvipotilasta jaettiin ryhmiin, joista toisessa käytettiin, toisessa ei käytetty imuputkea leikkauksen jälkeisen verenvuodon keräämiseksi.
Femoral block patients reported less pain and required half of the amount of oxycodone.
Puudutuspotilaat olivat kivuttomampia ja tarvitsivat vain puolet siitä oksikodinimäärästä (vahva kipulääke) mitä toinen ryhmä tarvitsi.
Additional femoral block or continued epidural analgesia was required more frequently by the control group patients.
Vertailuryhmän potilaille jouduttiin useammin jatkamaan epiduraalista kivunhoitoa.Reisihermon puudutus kuormitti hoitohenkilökuntaa vähemmän kuin verrokkiryhmä.
Total blood loss was smaller in the tranexamic acid group than in the control group.
Leikkauksesta johtuva verenhukka oli vähäisempi lääkettä saaneessa ryhmässä.
Total Hip and Knee Arthoplasty for Osteoarthritis : Factors Related to the Early Outcome of Surgery
Lonkan ja polven nivelrikon vuoksi tehdyn tekonivelleikkauksen varhaistulokseen liittyviä tekijöitä
The quality and safety of follow-up is not compromised by limiting follow-up radiographs to those with clinical indications.
Näitä ovat traneksaamihapon käyttö, imuputken käyttö, reisihermon puudutus, C-reaktiivisen proteiinin käyttäyminen, toistettujen röntgenkuvien ottaminen ja tulkinta.
Pitfalls in the Treatment of Persons with Dementia
Karikoita dementoituvien henkilöiden hoidossa
Only a third of the caregivers were satisfied with these services, and 69% felt unable to influence the range of services offered.
Vain kolmasosa omaishoitajista oli tyytyväisiä palveluihin, ja 69 prosenttia heistä koki, ettei heillä itsellään ole mahdollisuutta vaikuttaa palvelutarjontaan.
This study was supported by Social Insurance Institution of Finland and part of it made in cooperation with the The Central Union of the Welfare for the Aged, Finland.
Tutkimus tehtiin Kansaneläkelaitoksen tuella ja osa siitä toteutettiin yhteistyössä Vanhustyön Keskusliiton kanssa.
In this way, society could offer these elderly persons better quality of life while economizing on its financial resources.
Tämä voisi paitsi parantaa näiden iäkkäiden ihmisten elämänlaatua, myös tuoda taloudellisia säästöjä yhteiskunnalle.
A high number of medications (HR 1.12, p<0.001) and the use of physical restraints (HR 1.72, p=0.034) predicted higher mortality at two years, while the use of atypical antipsychotics (HR 0.49, p=0.047) showed a protective effect, if any.
Runsas lääkkeiden määrä (HR 1,12) ja lepositeiden käyttö (HR 1,72) ennustivat lisääntynyttä kuolleisuutta kahden vuoden kuluttua, kun taas uuden polven psykoosilääkkeiden käyttö oli pikemminkin suojaava tekijä tässä aineistossa (HR 0.49).
Nearly half (48.4%) of the nursing home and hospital patients with dementia used antipsychotic medication.
Lähes puolella (48,4 %) dementiaa sairastavista potilaista oli käytössä psykoosilääke.
Three different Finnish samples were used from years 1999-2005, mean age 78 to 86 years.
Potilaiden keski-ikä oli 78 - 86 vuotta.
This study sought to investigate possible pitfalls in the care of patients with dementia: hip fracture rehabilitation, use of inappropriate or antipsychotic medication, social and medicolegal services offered to dementia caregiving families.
Tässä väitöstyössä kartoitettiin mahdollisia karikoita dementiaa sairastavien henkilöiden hoidossa: lonkkamurtuman jälkeistä kuntoutumista, sopimattomia lääkkeitä, psykoosilääkkeitä ja sosiaalisia, juridisia ja taloudellisia palveluja.
Almost half (47.9%) of the couples expressed an unmet need for discussion with their doctor about medico-legal issues, while only 9.9% stated that their doctor had informed them of such matters.
Lähes puolet pariskunnista toivoi keskustelua lääkärin kanssa Alzheimerin tautia sairastavan taloudellisten asioiden hoitoon liittyvistä seikoista, mutta tämä oli toteutunut vain 9,9 prosentilla perheistä.
Pitfalls in the treatment of persons with dementia Persons with dementia require high-quality health care, rehabilitation and sufficient social services to support their autonomy and to postpone permanent institutionalization.
Dementoituvien henkilöiden hoitoa ja palveluja on mahdollista parantaa monin käytännöllisin keinoin Dementiaa sairastavat henkilöt tarvitsevat erityisen haavoittuvuutensa vuoksi asianmukaista terveydenhoitoa, kuntoutusta ja riittäviä sosiaalisia palveluja, jotta heidän autonomiaansa voidaan tukea ja laitoshoidon tarvetta myöhentää.
The services most often offered to caregiving families of persons with Alzheimer s disease (AD) included financial support from the community (36%), technical devices (33%), physiotherapy (32%), and respite care in nursing homes (31%).
Alzheimerin tautia sairastavan omaishoitajille tarjottiin eniten omaishoidontukea (36 %), teknisiä apuvälineitä (33 %), fysioterapiaa lähinnä sotaveteraaneille (32 %) ja lyhytaikaista lomapaikkaa sairastuneelle laitoksessa (31 %).
The use of legal guardians was quite rare (only 4.3%), while the use of financial powers of attorney was 37.8%.
Edunvalvonta oli käytössä 4,3 prosentilla, pankkivaltuutus 37,8 prosentilla.
After hip fracture operation, the weight-bearing restriction especially in group of patients with dementia, was associated with a longer rehabilitation period (73.5 days vs. 45.5 days, p=0.03) and the inability to learn to walk after six weeks (p<0.001).
Lonkkamurtumaleikkauksen jälkeinen usein käytetty varausrajoitus eli leikatun jalan käyttämiskielto liittyi erityisesti dementiaa sairastavien pidempään kuntoutusaikaan (73,5 pv vs. 45,5 pv) ja siihen, ettei potilas oppinut itsenäistä kävelyä kuuden viikon aikana.
Those services most often needed included physiotherapy for the spouse with dementia (56%), financial support (50%), house cleaning (41%), and home respite (40%).
Perheet toivoivat kuitenkin eniten fysioterapiaa Alzheimerin tautia sairastavalle (56 %), omaishoidontukea (50 %), kodin siivousta (41 %) ja kotiin tulevaa hoitajaa pariksi tunniksi kerrallaan (40 %).
Almost half (44%) of the pre-surgery home-dwellers with dementia in our sample required permanent hospitalization after hip fracture.
Melkein puolet aiemmin kotona asuneista dementiaa sairastavista potilaista joutui pysyvään laitoshoitoon lonkkamurtuman jälkeen.
Potentially inappropriate medication was used among 36.2% of nursing home and hospital patients.
Sopimattomaksi arvioituja lääkkeitä käytti 36.2 % hoitokoti- ja sairaalapotilaista, mutta tämä ei lisännyt kuolleisuutta tai terveyspalveluiden käyttöä.
The mean number of hospital admissions was highest among non-users (p=0.029).
Sairaalahoitojen määrä oli suurin niillä, jotka eivät käyttäneet mitään psykoosilääkettä.
The two-year mortality did not differ among the users of conventional or atypical antipsychotics or the non-users (45.3% vs.32.1% vs.49.6%, p=0.195).
Eroa kahden vuoden kuolleisuudessa ei havaittu, kun verrattiin vanhan ja uuden polven psykoosilääkkeiden käyttäjiä ja niitä, joilla ei ollut psykoosilääkettä käytössä.
Thus, these methods could provide complementary information and could be used to create both spatially and temporally accurate models of brain function.
Nämä menetelmät voivat täydentää toisiaan ja yhdessä niillä voidaan saada tarkempi ajallinen ja paikallinen kuva aivojen toiminnasta.
We investigated the degree of overlap, revealed by the two imaging methods, in areas involved in sensory or motor processing in healthy subjects and neurosurgical patients.
Käytimme näitä kahta menetelmää aivojen tunto- ja liikejärjestelmän toiminnan kuvantamisessa terveillä koehenkilöillä ja neurokirurgisilla potilailla.
On the other hand fMRI has advantages in spatial resolution, while the localization results with MEG can be ambiguous due to the non-uniqueness of the electromagnetic inverse problem.
TMK:lla on toisaalta etuja paikannuksessa MEG:hen nähden ja MEG:llä saadut paikannustulokset ovat monikäsitteisiä.
Furthermore, we used the spatial information from fMRI to construct a spatiotemporal model of the MEG data in order to investigate the sensorimotor system and to create a spatiotemporal model of its function.
Tutkimme menetelmillä saatavan paikannustuloksen yhteneväisyyttä ja käytimme TMK:sta saatavaa paikannustietoa MEG:llä mitattujen aivojen magneetisten vasteiden mallinuksessa luoden mallin aivojen tuntojärjestelmän toiminnasta.
We used a recently introduced method, contextual clustering, for hypothesis testing of fMRI data and assessed the the effect of neighbourhood information use on the reproducibility of fMRI results.
TMK-analyysimenetelmiä vertailtaessa todettiin kuva-alkion naapurustoinformaatiota käyttävien menetelmien tuottavan paremmin toistettavia tuloksia.
Using combined MEG and fMRI measurements we found that two separate areas in the lateral fissure may be the generators for the SEF responses from the secondary somatosensory cortex region.
Tuloksemme viittaavat lisäksi siihen että aivojen lateraalisessa fissuurassa on ainakin kaksi erillistä lähdealuetta jotka tuottavat magneettisia tuntoherätevasteita.
MEG directly measures the neuronal events and has greater temporal resolution than fMRI, which has limited temporal resolution mainly due to the larger timescale of the hemodynamic response.
Magnetoenkefalografia (MEG) mittaa suoraan aivojen hermosolujen sähköistä toimintaa ja sillä on parempi ajallinen erotuskyky kuin aivojen aktivaation aiheuttamia paikallisen verenkierron muutoksia kuvaava toiminnallinen magneettikuvaus (TMK).
By using complementary information from MEG and fMRI we established a spatiotemporal model of somatosensory cortical processing.
MEG:llä ja TMK:lla havaitsimme viitteitä aktivaatiosta tuntoärsykkeen kanssa samanpuoleisella primäärillä tuntoaivokuorella.
In neurosurgical patients, the MEG dipole model turned out to be more reliable than fMRI in the identification of the central sulcus.
Paikannettaessa aivojen keskusuurretta leikkauksen suunnittelua ja riskien arviointia varten MEG tuotti luotettavamman tuloksen kuin TMK jossa osalla potilaista aktivaatiot muilla kuin primäärillä liikeaivokuorella olivat voimakkaimpia vaikeuttaen tulosten tulkintaa.
This spatiotemporal model of cerebral activity was in good agreement with results from several studies using invasive electrophysiological measurements and with anatomical studies in monkey and man concerning the connections between somatosensory areas.
Mallimme aivojen toiminnasta tuntoarsykkeen käsittelyn aikana vastasi hyvin kirjallisuudessa raportoituja suoraan aivoista mitattuja eri alueiden aktivaatioaikoja.
A total of 33% had undetermined etiology.
Kaikkiaan 33 %:lla etiologia jäi tuntemattomaksi.
None of the alteplase-treated young patients had symptomatic intracerebral hemorrhage or died within 3-month follow-up.
Yksikään liuotushoidon saanut potilas ei saanut oireista kallonsisäistä verenvuotoa tai menehtynyt kolmen kuukauden seurannan aikana.
Stroke is the second leading cause of death and the leading cause of disability worldwide.
Aivoverenkiertohäiriöt ovat maailmanlaajuisesti toiseksi tappavin tautiryhmä ja johtava vammautumisen syy.
For this Thesis project, we collected detailed clinical and radiological data on all consecutive patients aged 15 to 49 with first-ever ischemic stroke between 1994 and 2007 treated at the Helsinki University Central Hospital.
Väitöskirjatutkimusta varten kerättiin yksityiskohtaiset kliiniset ja radiologiset tiedot kaikista perättäisistä 15-49 –vuotiaista potilaista, jotka saivat elämänsä ensimmäisen aivoinfarktin 1994-2007 ja jotka hoidettiin Helsingin Yliopistollisessa Keskussairaalassa (HYKS).
The aims of the study were to define demographic characteristics, risk factors, imaging features, etiology, and long-term mortality and its predictors in this patient population.
Tutkimuksen tavoitteena oli määritellä näiden potilaiden demografiset piirteet, riskitekijät, aivokuvantamisen piirteet, taustasyyt (etiologia) sekä pitkäaikaiskuolleisuus ja sen ennustetekijöitä.
Of our 1008 patients, most were males (ratio 1.7:1), who clearly outnumbered females after the age of 44, but females were preponderant among those aged <30.
Tutkimukseen otetuista 1008 potilaasta suurin osa oli miehiä (suhde 1.7:1), jotka olivat selvänä enemmistönä 44 ikävuoden jälkeen.
Among the 30-day survivors who died during the 5-year follow-up, more than half died due to vascular causes.
Yli puolet ensimmäisen kuukauden jälkeen elossa selvinneistä, mutta viiden vuoden seurannan aikana menehtyneistä, kuoli verisuoniperäisiin syihin.
The most frequent risk factors were dyslipidemia (60%), smoking (44%), and hypertension (39%).
Yleisimmät riskitekijät olivat epäsuotuista kolesteroliprofiili (60 %), tupakointi (44 %) ja verenpainetauti (39 %).
Alteplase-treated young patients recovered more often completely (27% versus 10%, P=0.010) or had only mild residual symptoms (40% versus 22%, P=0.025) compared to age-matched controls.
Alteplaasilla hoidetut nuoret potilaat toipuivat merkitsevästi useammin täysin oireettomiksi (27 % versus 10 %) tai heille jäi vain vähäisiä jäännösoireita (40 % versus 22 %) verrattua ikä- ja sukupuolivakioituihin potilaisiin, jotka eivät saaneet liuotushoitoa.
Posterior circulation infarcts were more common among those aged <45.
Aivojen takaverenkierron infarktit näyttivät olevan tavallisempia alle 45-vuotiailla potilailla.
Occurrence increased exponentially.
Aivoinfarktin ilmaantuvuus lisääntyi eksponentiaalisesti iän funktiona.
Ischemic Stroke in Young Adults
Nuorten aivoinfarkti
Malignancy, heart failure, heavy drinking, preceding infection, type 1 diabetes, increasing age, and large-artery atherosclerosis causing the index stroke independently predicted 5-year mortality when adjusted for age, gender, relevant risk factors, stroke severity, and etiologic subtype.
Pahanlaatuiset sairaudet, sydämen vajaatoiminta, alkoholin liikakäyttö, aivoinfarktia edeltävä infektio, korkea ikä ja suurten valtimoiden ateroskleroosi aivoinfarktin aiheuttajana olivat itsenäisiä pitkäaikaiskuolleisuuden ennustetekijöitä.
We additionally sought to investigate, whether intravenous thrombolysis is safe and beneficial for the treatment of acute ischemic stroke in the young.
Lisäksi haluttiin selvittää, onko laskimoon annettava liuotushoito turvallista ja hyödyllistä tässä potilasryhmässä.
Furthermore, despite their overall low risk of death after ischemic stroke, several easily recognizable factors—of which most are modifiable—predict higher mortality in the long term in young adults.
Vaikka pitkäaikaiskuolleisuus nuorilla aivoinfarktipotilailla onkin selvästi pienempi kuin iäkkäämmillä potilailla, tietyt tekijät – joista useisiin voidaan hoidollisesti vaikuttaa – ennustavat huomattavasti suurentunutta kuolemanvaaraa.
We identified 48 young patients with hemispheric ischemic stroke treated with intravenous tissue plasminogen activator, alteplase.
Vuosina 1994-2007 HYKS:ssa hoidettiin kaikkiaan 48 nuorta aivoinfarktipotilasta laskimoon annettavalla liuotushoidolla käyttäen kudosplasminogeenin aktivaattoria, alteplaasia.
For comparisons, we searched 96 untreated control patients matched by age, gender, and admission stroke severity, as well as 96 alteplase-treated older controls aged 50 to 79 matched by gender and stroke severity.
Lisäksi etsittiin 96 sukupuolen ja aivoinfarktin vaikeusasteen mukaan kaltaistettua 50-79 –vuotiasta potilasta.
Multiple brain infarcts were present in 23% of our patients, 13% had silent infarcts, and 5% had leukoaraiosis.
Useampia aivoinfarkteja havaittiin 23 %:lla, 13 %:lla oli oireettomia aivoinfarkteja, kun taas aivojen valkean aineen muutoksia (leukoaraioosi) nähtiin 5 %:lla potilaista.
Current basic knowledge on ischemic stroke in this age group originates mostly from rather small and imprecise patient series.
Nuorten aivoverenkiertohäiriöiden nykytietämys on ollut tähän asti vajaata ja perustunut lähinnä pieniin heterogeenisiin potilasaineistoihin.
Left hemisphere strokes were more common in general.
Vasemman aivopuoliskon infarktit olivat merkitsevästi yleisempiä.
Risk factors accumulated in males and along aging.
Riskitekijät näyttivät kasautuvan miehille ja ikääntymisen myötä.
Cumulative mortality risks were 2.7% (95% confidence interval 1.5-3.9%) at 1 month, 4.7% (3.1-6.3%) at 1 year, and 10.7% (9.9-11.5%) at 5 years.
Kumulatiivinen kuolleisuus otoksessa, johon otettiin potilaat joilla oli täysi viiden vuoden seuranta-aika, oli 2.7 % kuukauden, 4.7 % vuoden ja 10.7 % viiden vuoden kuluttua aivoinfarktista.
Cardioembolism (20%) and cervicocerebral artery dissection (15%) were the most frequent etiologic subgroups, followed by small-vessel disease (14%), and large-artery atherosclerosis (8%).
Tärkeimmät aivoinfarktin taustasyyt olivat sydänperäinen hyytymä (20 %), kaulavaltimon sisäseinän repeytymä (dissekaatio, 15 %), pienten aivovaltimoiden tukkeumat (14 %) ja suurten valtimoiden ateroskleroosi (8 %).
Of all strokes, up to 80% to 85% are ischemic, and of these, less than 10% occur in young individuals.
Kaikista aivoverenkiertohäiriöistä 80-85 % on iskeemisiä, ts. pääsääntöisesti valtimotukoksesta aiheutuvia aivoinfarkteja.
Stroke in young adults—most often defined as stroke occurring under the age of 45 or 50—can be particularly devastating due to long expected life-span ahead and marked socio-economic consequences.
Nuorilla aivoverenkiertohäiriö voi aiheuttaa erityisen suurta haittaa pitkän odotettavissa olevan eliniän vuoksi ja koska aivoinfarktiin sairastumiseen liittyy usein merkittäviä sosiaalisia ja taloudellisia heijasteita.
Of those with silent brain infarcts, majority (54%) had only a single lesion, and most of the silent strokes were located in basal ganglia (39%) and subcortical regions (21%).
Enemmistö oireettomista aivoinfarkteista sijaitsi aivojen syvissä osissa tyvitumakealueella (39 %) tai aivokuoren alaisella alueella (21 %).
Outcomes in young adults with hemispheric ischemic stroke can safely be improved with intravenous thrombolysis.
Tutkimuksessa osoitettiin nuorten aivoinfarktipotilaiden voivan turvallisesti hyötyvän akuuttivaiheen laskimoon annettavasta liuotushoidosta.
In a logistic regression analysis, type 1 diabetes mellitus in particular predicted the presence of both silent brain infarcts (odds ratio 5.78, 95% confidence interval 2.37-14.10) and leukoaraiosis (9.75; 3.39-28.04).
Monimuuttuja-analyysissä erityisesti tyypin 1 diabetes ennusti sekä oireettomien aivoinfarktien ja leukoaraioosin esiintymistä.
Individual variation in in vitro efficacy of antiplatelet medication : aspirin and clopidogrel
Verihiutaleiden estolääkityksen tehon yksilöllinen vaihtelu : aspiriini ja klopidogreeli
Conclusions: Considerable numbers of CAD patients were non-responders either to aspirin, clopidogrel or both.
Osalla potilaista verihiutaleiden toiminta ei toivotusti vähentynyt aspiriinilla, klopidogreelilla tai niiden yhdistelmällä.
Polymorphisms of COX-1 and GP VI, as well as diabetes and female gender, were associated with decreased in vitro aspirin efficacy.
Tietyt verihiutale-reseptorien genotyypit ja diabetes vaikuttivat estolääkityksen tehoon.
In comparisons of different platelet function tests in 19 healthy individuals PFA-100® correlated with traditional methods of measuring platelet function and was thus considered appropriate for testing individual variability in platelet activity.
Tässä väitöskirjatyössä tutkittiin yksilöiden vasteita verihiutaleiden estolääkitykselle ja arvioitiin eri menetelmiä niiden tehon mittaamiseksi.
However, despite ongoing antiplatelet medication considerable number of patients suffer from atherothrombotic events.
Näiden lääkkeiden käytöstä huolimatta osalle potilaista tulee äkillisiä verisuonitapahtumia ja verihiutaleiden estolääkityksen tehostamisen on ajateltu vähentävän näitä tapahtumia.
Prolongation of treatment so that all patients had reached a plateau of inhibition exerted by clopidogrel, decreased the incidence of non-responders to 20%.
Tutkimuksessa todettiin, että kun verihiutaleiden aktiivisuutta mitattiin verihiutaleiden toimintatesteillä, kaikki potilaat eivät hyötyneet verihiutaleiden estolääkityksestä odotetusti.
Decreased response to clopidogrel was associated with limited inhibition by ARMX, an antagonist of P2Y12-receptor, suggesting the reason for clopidogrel resistance to be receptor-dependent.
Verihiutaleiden normaalina tehtävänä on osallistua veren hyytymiseen paikkaamalla verisuonen seinämän vauriokohta, oli vaurio sitten ulkoisen vamman tai valtimonkovettuman aiheuttama.
In the future, platelet function tests may be helpful to individually select effective and safe antiplatelet medication for these patients.
Koska tehostettuun verihiutaleiden estolääkitykseen voi liittyä myös suurentunut verenvuodon riski, tulisi tulevaisuudessa potilaille määritellä yksilöllinen estolääkitys verihiutaleiden toimintatestejä hyödyntäen.
Interestingly, the two methods of assessing aspirin efficacy, platelet aggregation and PFA-100®, detected different populations as being aspirin non-responders.
Työssä arvioitiin yleisimmin käytetyn aspiriinin ja uusimman estolääkkeen, klopidogreelin, tehoa sepelvaltimotautipotilailla.