natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The total volume of the most toxic 2,3,7,8-substituted PCDD/Fs contaminated sediments in the Kymijoki River, from Kuusankoski to the Baltic Sea, are estimated to be five million cubic meters of wet sediment.
Haitallisimmilla 2,3,7,8-PCDD/F-yhdisteillä saastuneiden jokisedimenttien kokonaismäärän Kuusankosken ja Suomenlahden välillä on arvioitu olevan noin 5 000 000 m3 sedimenttiä.
PCDD/Fs in sediments of the river mainly originate as unwanted byproducts from the production of the chlorophenol wood preservative Ky-5 between 1939 and 1984.
Suurimpana lähteenä joen PCDD/F-yhdisteille on ollut vuosina 1940-1984 puunsuoja-aineena käytetyn kloorifenolituote Ky-5:n valmistusprosessi, jossa nämä yhdisteet ovat syntyneet sivutuotteena.
Furthermore, no substantial changes in the relative abundances of weathered PCDD/Fs were observed over 2.5 years in laboratory microcosm studies, indicating that anaerobic dechlorination of weathered PCDD/Fs was limited over the course of the experiment.
Lisäksi tutkimuksen aikana ei tapahtunut merkittäviä muutoksia PCDD/F-yhdisteiden suhteellisissa osuuksissa 2,5 vuoden aikana mikrokosmoksissa.
A native dechlorinating Dehalococcoides-like Chloroflexi community was present in sediment samples at all studied sites.
Kloorinpoistoon kykeneviä Dehalococcoides-ryhmään kuuluvia Chloroflexi mikrobeja tunnistettiin kaikilla tutkimus- ja vertailupaikoilla.
The dechlorination pathway of 1,2,3,4-TeCDF suggests that dechlorination of aged PCDD/F congeners could generate non-2,3,7,8-substituted and hence less toxic PCDD/Fs.
Tutkimuksessa määritetyn 1,2,3,4-TeCDF:n hajoamisreitin perusteella voidaan päätellä, ettei mahdollinen kloorinpoistoreaktio tuota haitallisimpia 2,3,7,8-substituoituja yhdisteitä.
The measured mean total concentrations for 2,3,7,8-PCDD/Fs were high in sediments at all study sites of the river.
Kymijoen kaikilta tutkimusalueilta määritetyissä näytteissä 2,3,7,8-PCDD/F-yhdisteitä esiintyi huomattavan korkeissa keskiarvopitoisuuksissa.
Therefore, concentrations of weathered PCDD/Fs in the sediments of the Kymijoki River are expected to remain at the same level for decades or centuries with further migration towards the Baltic Sea.
Pitoisuuksien voidaan olettaa säilyvän ennallaan sedimenteissä useiden vuosikymmenten ajan sekä mahdollisesti vähitellen kulkeutuvan sedimentin mukana Itämereen.
We aimed to determine the potential for anaerobic microbial dechlorination of weathered PCDD/Fs in river sediments.
Tarkoituksena oli tutkia joen sedimentteihin kertyneiden PCDD/F-yhdisteiden mahdollista hajoamista anaerobisella mikrobiologisella kloorinpoistoreaktiolla.
Results of this study indicates that no or only minimal biodegradation of PCDD/F congeners has occurred in the river sediments over the last few decades since the contamination events.
Näiden tulosten perusteella tutkimuksessa ei havaittu sedimentteihin kertyneiden PCDD/F-yhdisteiden mikrobiologista hajoamista kloorinpoistoreaktiolla Kymijoen sedimenteissä.
Dechlorination of spiked 1,2,3,4-TeCDF to less chlorinated dibenzofurans was detected after 10 and 29 months in sediment microcosms from the all studied sites.
Tutkimuksessa havaittiin 1,2,3,4-TeCDF-yhdisteen kloorinpoistoa sekä samanaikaisesti tri-, di- ja monokloorattujen furaanien muodostumista mikrokosmoksissa.
Sediments of the Kymijoki River located in South-Eastern Finland are highly contaminated with PCDD/Fs and other chlorinated compounds.
Kymijoen pohjasedimenteissä esiintyy PCDD/F-yhdisteitä ja muita orgaanisia klooriyhdisteitä laajalla alueella korkeissa pitoisuuksissa.
However, concentrations of 2,3,7,8-substituted PCDD/Fs have remained at approximately the same levels over the last few decades at each sampling location of the Kymijoki River.
Tulokset osoittivat, että joen sedimenttien 2,3,7,8-PCDD/F-yhdisteiden pitoisuudet ovat säilyneet samalla tasolla useiden vuosikymmenten ajan.
The objective of this thesis was to gain knowledge on the sediment PCDD/Fs and the dechlorinating bacterial community at the Kymijoki River.
Työn tavoitteena oli lisätä tietoutta Kymijoen sedimenttien sisältämistä PCDD/F-yhdisteistä.
Patients and methods: The first study included 541 patients receiving 594 head and neck free flaps from 1995 to 2012.
Potilaat ja menetelmät: Ensimmäisessä tutkimuksessa 541: lle potilaalle tehtiin 594 vapaata kudossiirrettä.
Conclusions: Head and neck microsurgery was established in our institution during recent decades.
Päätelmät: Pään ja kaulan alueen mikrovaskulaarikirurgia on vakiinnuttanut roolinsa viimeisimpien vuosikymmenten aikana.
The follow-up showed no signs of metastatic neck disease, but six patients developed local recurrences.
Seurannassa yhdelläkään potilaalla ei ollut kaulan alueen metastaasia, mutta kuusi potilasta sai leikkausalueen residiivin.
The aim of the reconstruction is to manage the three-dimensional tissue defect and preserve functions like swallowing, talking, breathing and aesthetics.
Kirurgisen korjauksen tavoitteena on sekä palauttaa kolmiulotteinen anatominen kokonaisuus että turvata toimintoja, kuten hengittäminen, puhuminen ja nieleminen.
The free flaps lifted from ear region included 12 helical flaps, 7 TAPAS flaps and 1 hemi-auricular flap.
Korvan alueen vapaat kudoskielekkeet koostuivat kahdestatoista helix-kielekkeestä, seitsemästä TAPAS-kielekkeestä ja yhdestä hemiauriculaarikielekkeestä.
Introduction: Managing extensive bone and soft tissue defects in head and neck region remains a reconstructive challenge.
Johdanto: Pään ja kaulan alueen kudospuutosten kirurginen korjaus tarjoaa haasteita.
Three of patients were treated primarily with palliative intent.
Kuudesta potilaasta kolme oli leikattu palliatiivisesti.
Aims: This thesis comprises four studies from Helsinki Head and Neck Center Department of Plastic Surgery, analysing the pratice of head and neck reconstruction from 1995 to 2012, comparing the iliac crest (DCIA), the scapular and the fibular flap in maxillomandibular reconstruction, presenting local pedicled submental artery flap (SAF) in oral cancer reconstruction and analysing novel ear-based alternatives in maxillofacial microvascular reconstruction.
Tutkimuksissa selvitetään pään ja kaulan alueen mikrovaskulaarikorjauksien tulokset ja muuttuvat trendit vuodesta 1995 vuoteen 2012, vertaillaan kolmea eri luukielekettä; pohjeluu, lapaluu ja suoliluunharjanne, arvioidaan varrellisen submentaalikielekkeen soveltuvuutta kudoskorjaukseen syöpäpotilaalla ja esitellään korvasta nostettavia vapaita kudoskielekkeitä pään alueen kudospuutosten hoidossa.
Development of free flaps from the ear region has added versatile flap alternatives in the armamentarium.
Korvan alueelta nostettavat vapaat kudoskielekkeet tuovat monipuolisen vaihtoehdon pään alueen kielekekorjauksille.
Understanding the advantages and disadvantages of the different reconstruction alternatives ensures the optimal choice of treatment.
Haasteena on tunnistaa eri kieleketyyppien edut ja riskit, ja näin turvata paras mahdollinen kudospuutosten hoito kullekin potilaalle.
The second study compared 163 patients with a scapular, fibular or DCIA flap for mandibular, maxillary or orbital reconstruction.
Toisessa tutkimuksessa 163 pohjeluu, suoliluunharjanne ja lapaluu kudossiirrettä tehtiin ylä- ja alaleuan tai silmäkuopan korjaamiseksi.
The number of different flap types and combinations expanded from 15 during the first study trimester to 24 during the last study trimester.
Erilaisten kieleketyyppien määrä nousi tutkimuskolmannesten välillä viidestätoista kahteenkymmeneen neljään.
The flap selection has been constantly expanding along with the increasing mean age of the patient population, without sacrificing outcome.
Kielekevalikoima on laajentunut ja potilaat vanhentuneet, mutta tästä huolimatta tulokset ovat parantuneet.
In the fourth study three external ear-based free flaps in facial reconstruction were described in a series of 19 patients with 20 reconstructions with temporal artery posterior auricular skin (TAPAS), helical or hemiauricular flaps.
Neljännessä tutkimuksessa 19 potilaalle tehtiin 20 kielekekorjausta korvasta irrotettavilla kielekkeillä.
In composite reconstructions, fibular, scapular, and DCIA flaps are all useful and reliable tools, with DCIA being least favorable in terms of flap survival and complications.
Lapaluukieleke ja pohjeluukieleke olivat luotettavimmat kielekkeet ja myös komplikaatioiden suhteen suoliluunharjannekieleke oli näitä epäedullisempi.
Local flap reconstruction with SAF is an alternative tool in selective patients not suitable for conventional microvascular surgery.
Varrellista submentaalikielekettä voidaan käyttää valikoiduilla onkologisilla potilailla hyvin tuloksin kudospuutoksen korjaukseen.
The SAF was lifted in three cases in combination with sentinel lymph node biopsy to rule out positive neck disease and in two cases there was nodal sampling combined.
Submentaalikielekeen noston yhteydessä tehtiin viidessä tapauksessa imusolmukebiopsia, positiivisten kaulan alueen imusolmukkeiden löytämiseksi.
The prevalence of surgical complications decreased.
Kirurgisten komplikaatioiden määrä laski, vaikka potilaiden keski-ikä nousi ja syöpäkorjausten määrän nousi.
The modern microsurgical practice is reported to be highly reliable.
Luukielekevertailussamme suoliluunharjannekieleke oli epäluotettavin.
The third study investigated the outcome of reconstruction with SAF in a series of 10 patients with early or locally advanced intraoral cancer.
Kolmannessa tutkimuksessa 10:lle potilaalle, jotka eivät soveltuneet mikrovaskulaarikirurgiaan, tehtiin korjaus submentaalikielekkeellä.
Donor-sites healed uneventfully, and aesthetic and functional outcomes were good in all flaps.
Luukielekkeiden tulokset olivat hyviä.
In this thesis a modified radiotracer technique is used to study the diffusion of beryllium in GaN, ZnO, SiGe and glassy carbon.
Tässä tutkimuksessa radioaktiivisten merkkiaineiden menetelmää on käytetty tutkittaessa berylliumin diffuusiota galliumnitridissä (GaN), sinkkioksidissa (ZnO), piigermaniumissa (SiGe) sekä amorfisessa hiilessä (glassy carbon).
In modified radiotracer technique diffusion is studied using radioactive isotopes of elements as tracers.
Tutkimuksessa käytetyssä menetelmässä diffuusiota tutkitaan käyttämällä alkuaineiden radioaktiivisia isotooppeja.
GaN, ZnO and SiGe are of great interest to the semiconductor industry and beryllium as a small and possibly rapid dopant hasn t been studied previously using the technique.
Näistä kolme ensimmäistä ovat puolijohdeteollisuutta kiinnostavia ajankohtaisia materiaaleja, joissa kevyen berylliumin diffuusiota ei ole aiemmin tutkittu.
The main method of modifying properties of semiconductors is to introduce small amount of impurities inside the material.
Keskeisin puolijohteiden ominaisuuksien muokkaamiseen käytetty menetelmä on epäpuhtausalkuaineiden hallittu seostaminen materiaaliin.
In addition, the diffusion of magnetic impurities, Mn and Co, has been studied in GaAs and ZnO (respectively) with spintronic applications in mind.
Näiden lisäksi myös magneettisten epäpuhtausatomien, mangaanin ja koboltin, diffuusiota on tutkittu galliumarsenidissa (GaAs) ja sinkkioksidissa (ZnO).
As diffusion can be described as random mixing of material due to thermal movement of atoms, it is essential to know the diffusion behavior of the impurities in order to manufacture working components.
Atomien lämpöliikkeestä johtuvan satunnaisen liikkumisen seurauksena tapahtuvaa sekoittumista kutsutaan diffuusioksi.
This makes it possible to study diffusion in pure materials without essentially modifying the initial properties by doping.
Näin epäpuhtauspitoisuudet voidaan pitää riittävän pieninä ja materiaalin ominaisuuksia voidaan tutkia muuttamatta niitä oleellisesti.
Glassy carbon has been added to demonstrate the feasibility of the technique.
Amorfinen hiili on poikkeavana materiaalina otettu mukaan tutkimukseen osoittamaan menetelmän monipuolisuutta.
As electromagnetic radiation and other nuclear decay products emitted by radioactive materials can be easily detected, only very low amount of impurities can be used.
Radioaktiiviset isotoopit eivät kemiallisilta ominaisuuksiltaan eroa vakaista isotoopeista, mutta niiden pitoisuuksia on helppo mitata radioaktiivisessa hajoamisessa purkautuvan säteilyn avulla.
This is used to control magnetic and optical properties of materials and to realize p- and n-type semiconductors out of intrinsic material in order to manufacture fundamental components such as diodes.
Spintroniikassa pyrkimyksenä on hyödyntää materiaalien magneettisia ominaisuuksia elektronisten lisäksi.
Distance learning alone cannot substitute for traditional small-group learning, tutored hands-on training is needed to learn practical CPR-D skills.
Tutkimus osoitti, että internet kurssi ei yksinään voi korvata perinteistä pienryhmä opetusta, ohjattua harjoittelua tarvitaan elvytystaitojen oppimiseen.
Results: Two years after the publication, 40.7% of Finnish health centres used national resuscitation guidelines.
Tutkimus osoitti, että 40.7 % terveyskeskuksista oli käytössä elvytyksen Käypä hoito suositus.
Unlike the medical students, the nursing students did not feel competent to perform procedures recommended in the cardiopulmonary resuscitation guidelines including the defibrillation.
Tutkimus osoitti, että toisin kuin lääketieteen opiskelijat, sairaanhoidon opiskelijat eivät olleet saavuttaneet riittäviä valmiuksia elvytyssuosituksen mukaiseen elvytykseen defibrillointi mukaan lukien.
CPR-D education increased the participants self-confidence concerning CPR-D skills but it did not reduce their anxiety.
Tutkimus osoitti, että koulutus lisäsi hoitajien luottamusta omiin taitoihin mutta ei vähentänyt elvytystilanteeseen liittyvää ahdistuksesta tai potilaan vahingoittamisen pelosta aiheutuvaa epäröintiä.
Attitudes towards CPR-D and CPR guidelines among medical and nursing students and secondary hospital nurses were studied in surveys (Studies IV, V).
Asenteita hoitosuosituksia ja elvytystilanteita kohtaan selvitettiin lääketieteen ja sairaanhoidon opiskelijoille sekä hoitajille osoitetulla kyselylomakkeella.
The CPR skills using an automated external defibrillator (AED) were compared in a study including Objective stuctured clinical examination (OSCE) of resuscitation skills of nurses and nursing students in Finnish and Swedish hospital and institution (Studies II, III).
Hoitohenkilökunnan peruselvytystaitoja selvitettiin testaamalla elvytysvalmiuksia strukturoidulla OSCE testillä ja vertaamalla peruskoulutuksen sekä työelämän antamia valmiuksia hoitosuosituksen mukaiseen elvytykseen Ruotsissa ja Suomessa.
Background: The national resuscitation guidelines were published in Finland in 2002 and are based on international guidelines published in 2000.
Suomessa julkaistiin ensimmäinen kansallinen elvytyssuositus vuonna 2002 Lääkäriseura Duodecimin Käypä hoito suositus sarjassa.
The proportion of health centres having at least one AED (66%) and principle of nurse-performed defibrillation without the presence of a physician (42%) had increased.
Puoliautomaattisten defibrillaattorien määrä oli noussut ja noin 20.0 % terveyskeskuksista pyrittiin varhaiseen defibrillaatioon.
Material and methods: CPR practices in Finnish health centres; especially concerning rapid defibrillation programmes, as well as the implementation of CC guidelines for CPR was studied in a mail survey to chief physicians of every health centre in Finland (Study I).
Suosituksen mukaan kaikkien potilashoitoon osallistuvien tulisi pystyä peruselvytykseen mukaan lukien defibrillointi puoliautomaattisella defibrillaattorilla Suomalaisten terveyskeskusten elvytyskäytäntöjä selvitettiin 2004 terveyskeskusten johtaville lääkäreille osoitetulla kyselylomakkeella.
Aim: To study possible changes in cardiopulmonary resuscitation (CPR) practices, especially concerning early defibrillation, nurses and students attitudes of guideline implementation and nurses and students ability to implement the guideline recommendations in clinical practices after publication of the Current Care (CC) guidelines for CPR 2002.
Osatutkimusten tavoitteena oli selvittää hoitosuosituksen käyttöönottoa, potilashoitoon osallistuvien terveydenhuollon ammattiryhmien peruselvytystaitoja sekä selvittää vaikutuksia elvytysvalmiuksiin ja asenteisiin perustuen edellä mainittuun elvytyksen Käypä hoito -suositukseen.
The nurses performed better than the students and the Swedish nurses surpassed the Finnish ones.
Tutkimus osoitti myös, että ruotsalaisten hoitajien valmiudet suosituksen mukaiseen elvytykseen olivat suomalaisten hoitajien valmiuksia paremmat.
Also a negative personal attitude towards guidelines increased markedly after education (Study V).
Peruselvytystaitoja selvitettiin myös Käypä hoito suositukseen liittyvän kahden erilaisen koulutuksen jälkeen satunnaistetussa tutkimuksessa.
The main goal of the national guidelines, available on the Internet free of charge, is early defibrillation by nurses in an institutional setting.
Varhainen defibrillaatio hoitolaitoksissa on osa suosituksen keskeistä sanomaa.
Basic education does not provide nursing students with adequate CPR-D skills.
Työelämässä toimivilla hoitajilla oli paremmat elvytystaidot verrattuna vastavalmistuneisiin opiskelijoihin.
The current way of teaching is unlikely to result in participants being able to perform adequate and rapid CPR-D. More information and more frequent training are needed to diminish anxiety concerning defibrillation.
Nykyinen elvytysopetus ja harjoittelu eivät takaa varhaisen defibrillaation toteutumista.
AEDs have replaced the manual defibrillators in most institutions, but in spite of the modern devices the anxiety still exists.
Suosituksia on viime vuosikymmeninä lisääntyvästi laadittu kaikissa länsimaissa, mutta suositusten noudattamisessa on huomattavia osin tuntemattomista syistä johtuvia puutteita.
A negative attitude toward defibrillation correlated with perceived negative organisational attitudes toward cardiopulmonary resuscitation guidelines.
Yksi syy suositusten vastaiseen toimintaan on epävarmuus suositusten noudattamisen vaikutuksista hoidon tulokseen.
Conclusions: Although a significant change had occurred in resuscitation practices in primary health care after publication of national cardiopulmonary resuscitation guidelines the participants CPR-D skills were not adequate according to the CPR guidelines.
Elvytyksen Käypä hoito suosituksen julkaisemisen jälkeen elvytyskäytäntöihin on tehty huomattavia muutoksia.
The CPR-D training was estimated to be insufficient regarding basic life support and advanced life support in the majority of health centres (Study I).
Elvytyskoulutuksen järjestäminen terveyskeskuksessa oli kuitenkin vielä riittämätöntä eivätkä elvytysvalmiudet olleet suosituksen vaatimalla tasolla.
Negative beliefs and attitudes toward defibrillation affect the nursing students and nurses attitudes toward cardiopulmonary resuscitation guidelines.
Hoitajien asenteita ja kokemuksia selvitettiin ennen ja jälkeen Käypä hoito suositukseen liittyvää koulutusta.
We also report a possible micro-RNA mediated regulatory mechanism, which might partially explain the wide-range neurobiological effects of the DISC1 gene.
Tunnistimme myös mahdollisen mikro-RNA-välitteisen säätelymekanismin, joka saattaa osittain selittää DISC1-geenin laaja-alaisia neurobiologisia vaikutuksia.
Autism is a childhood-onset developmental disorder characterized by deficits in reciprocal social interaction, verbal and non-verbal communication, and dependence on routines and rituals.
Autismi on lapsuusiän kehityksellinen häiriö, jonka tyypillisiä oireita ovat ongelmat vastavuoroisessa sosiaalisessa vuorovaikutuksessa, sanallisessa ja sanattomassa kommunikaatiossa, sekä riippuvuus erilaisista rutiineista ja rituaaleista.
The whole spectrum affects 0.6-0.7% of children worldwide, inducing a substantial public health burden and causing suffering to the affected families.
Autismikirjon häiriöitä tavataan maailmanlaajuisesti 0.6-0.7%:lla lapsista, ja ne aiheuttavat inhimillisen kärsimyksen lisäksi merkittäviä kuluja terveydenhuollolle.
We identified four polymorphic micro-RNA target sites in the 3 UTR of DISC1, and showed that hsa-miR-559 regulates DISC1 expression in vitro in an allele-specific manner.
Tunnistimme geenin 3 UTR alueelta neljä polymorfista mikro-RNA:n sitoutumiskohtaa, ja osoitimme, että hsa-miR-559 säätelee DISC1:n ilmentymistä alleelispesifisesti in vitro.
We identified a putative autism susceptibility locus on chromosome 19p13.3 and obtained further support for previously reported loci at 1q23 and 15q11-q13.
Tunnistimme mahdollisen autismille altistavan lokuksen kromosomissa 19p13.3, ja havaitsimme kaksi jo aiemmin autismiin yhdistettyä lokusta kromosomeissa 1q23 ja 15q11-q13.
To follow-up these findings, we extended our study sample from the same sub-isolate and initiated a genome-wide analysis of homozygosity and allelic sharing using high-density SNP markers.
Tutkiaksemme näitä tuloksia tarkemmin, laajensimme käyttämäämme keskisuomalaistaustaista aineistoa ja teimme genominlaajuisen analyysin käyttämällä tiheästi sijoittuvia SNP-markkereita.
We identified a small number of haplotypes shared by different subsets of the genealogically connected cases, along with convergent biological pathways from SNP and gene expression data, which highlighted axon guidance molecules in the pathogenesis of ASDs.
Tunnistimme pienen määrän haplotyyppejä, jotka osa suvun autismia sairastavista henkilöistä jakoi keskenään, sekä yhteneviä reaktioreittejä SNP- ja geeniekspressiodatasta, joiden perusteella aksoniohjaukseen osallistuvat molekyylit näyttäisivät liittyvän autismikirjon häiriöiden patogeneesiin.
However, recent studies suggest that rare, family-specific factors contribute significantly to the genetic basis of ASDs.
Viimeaikaisten tutkimusten perusteella kuitenkin tiedetään, että harvinaiset, perhespesifiset geneettiset muutokset selittävät merkittävän osan autismin periytyvyydestä.
Despite having a very high heritability, ASDs have shown exceptional genetic heterogeneity, which has complicated the identification of risk variants and left the etiology largely unknown.
Vaikka autismikirjon häiriöt ovat vahvasti perinnöllisiä, niiden geneettinen tausta on osoittautunut erittäin heterogeeniseksi, mikä on vaikeuttanut altistavien geneettisten tekijöiden tunnistamista.
It belongs to a spectrum of disorders (autism spectrum disorders, ASDs) which share core symptoms but show considerable variation in severity.
Se kuuluu laajempaan autismikirjon häiriöiden ryhmään, jotka kaikki ovat perusoireiltaan samankaltaisia, mutta joiden vakavuusaste vaihtelee huomattavasti.
We also analyzed an extended autism pedigree with genealogical roots in Central Finland reaching back to the 17th century.
Lisäksi tutkimme suurta keskisuomalaista autismisukua, joka polveutuu yhteisistä esivanhemmista 1600-luvulta.
In this study, we investigated the role of DISC1 (Disrupted-in-schizophrenia-1) in ASDs, and identified association with markers and haplotypes previously associated with psychiatric phenotypes.
Tässä väitöskirjassa tutkittiin DISC1-geenin (Disrupted-in-schizophrenia-1) merkitystä autismikirjon häiriöissä.
In conclusion, the results obtained in this thesis show that multiple distinct genetic variants are responsible for the ASD phenotype even within single pedigrees from an isolated population.
Tutkimuksemme osoittaa, että autismin genettinen tausta on monitekijäinen jopa populaatioisolaateissa ja yksittäisissä perheissä.
To take advantage of the beneficial characteristics of population isolates to gene mapping and reduced genetic heterogeneity observed in distantly related individuals, we performed a microsatellite-based genome-wide screen for linkage and linkage disequilibrium in this pedigree.
Teimme genominlaajuisen kytkentäanalyysin mikrosatelliittimarkkereilla tässä suvussa, jonka kaukaisen sukulaisuuden voidaan olettaa vähentävän geneettistä heterogeenisyyttä.