natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The study aimed to replicate a three-factor structure, consisting of low and high cognitive load phonological skills and other linguistic skills, that was previously found in a study conducted with English-speaking children.
Tutkimuksessa pyrittiin toistamaan aiemmin englanninkielisessä tutkimuksessa havaittu kolmen faktorin rakenne, jossa kielelliset taidot jakautuivat matalan ja korkean kognitiivisen kuormituksen äännetaitoihin ja muihin kielellisiin taitoihin.
Personality traits had hardly any effect on these relationships.
Persoonallisuuspiirteet eivät juuri vaikuttaneet näihin yhteyksiin.
Finnish physicians often felt engaged in their work but crafted their jobs only sometimes.
Suomalaislääkärit kokivat työn imua usein, mutta tuunasivat työtään vain joskus.
The sample (N = 2932) consisted of Finnish physicians, who had filled out the "Working Conditions and Health of Physicians" 2015 survey by The Finnish Medical Association, The National Institute for Health and Welfare and the Finnish Institute of Occupational Health.
Otos (N = 2932) koostui suomalaislääkäreistä, jotka olivat vastanneet Suomen Lääkäriliiton, Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen ja Työterveyslaitoksen Lääkärin työolot ja terveys 2015 -kyselyyn.
However, previous studies have largely overlooked the possible effects of personality on these relationships.
Aiemmissa tutkimuksissa ei kuitenkaan ole juuri huomioitu työntekijöiden persoonallisuuden mahdollisia vaikutuksia näihin yhteyksiin.
Regarding the role of personality traits in occupational well-being, at least neuroticism should be taken into account in future studies as a possible risk factor for the well-being of employees.
Persoonallisuuspiirteistä ainakin neuroottisuus on jatkossa syytä huomioida mahdollisena hyvinvoinnin heikentymisen riskitekijänä.
Work engagement was consistently and fairly strongly related to better well-being, whereas for job crafting the results were mixed and the effects weak.
Työn imu oli johdonmukaisesti ja melko voimakkaasti yhteydessä parempaan hyvinvointiin, kun taas työn tuunaamisen suhteen tulokset olivat ristiriitaisia ja yhteydet heikkoja.
The relationships between work engagement, job crafting, personality traits and well-being were examined using linear regression.
Työn imun, tuunaamisen, persoonallisuuspiirteiden ja hyvinvoinnin yhteyksiä tarkasteltiin lineaarisella regressioanalyysilla.
Some weak interactions were also observed between work engagement and some personality traits, where the link between engagement and well-being differed in strength depending on the personality trait.
Työn imun ja persoonallisuuspiirteiden välillä havaittiin myös joitain heikkoja yhdysvaikutuksia, joissa työn imun ja hyvinvoinnin väliset yhteydet olivat persoonallisuuspiirteestä riippuen voimakkuudeltaan erilaiset.
Out of the Big five traits, neuroticism had the most notable effect; it somewhat weakened the connection between work engagement and well-being, was a stronger predictor than work engagement for some of the well-being indicators and added significantly to the proportion of variance explained by those models.
Vaikuttavin piirteistä oli neuroottisuus, joka hieman heikensi työn imun yhteyksiä hyvinvointiin, oli työn imua vahvempi ennustaja osalle hyvinvointi-indikaattoreista ja lisäsi näiden mallien selitysasteita huomattavasti.
In this study, personality was assessed using the Big Five traits of the Five Factor Model and well-being with self-reported work ability, health, psychological stress and sleep symptoms.
Tässä tutkimuksessa lääkäreiden persoonallisuutta arvioitiin viidellä suurella piirteellä ja hyvinvointia neljällä indikaattorilla: työkyky, terveys, psyykkinen kuormittuneisuus ja unioireet.
The aim of this study was to examine the work engagement and job crafting of Finnish physicians, how these phenomena relate to the physicians’ well-being and whether personality traits affect these relationships.
Tässä tutkimuksessa tarkasteltiin suomalaislääkäreiden työn imua ja työn tuunaamista, niiden yhteyttä hyvinvointiin sekä persoonallisuuspiirteiden vaikutuksia näihin yhteyksiin.
Examining job demands and recourses has become central to the study of occupational well-being.
Työhyvinvoinnin tutkimuksessa keskeiseksi on noussut työn vaatimusten ja voimavarojen tarkastelu.
In addition, studies examining the impact of work engagement and job crafting specifically on the well-being of physicians are scarce.
Lisäksi työn imun ja työn tuunaamisen merkitystä spesifisti lääkäreiden hyvinvoinnille on tutkittu vasta hyvin vähän.
Two phenomena emerging from this framework, work engagement and job crafting, have been found to be linked to the well-being of employees.
Tämän viitekehyksen merkittävien tutkimuskohteiden, työn imun ja työn tuunaamisen on havaittu olevan yhteydessä työntekijöiden hyvinvointiin.
It points to the fact that besides preventing and treating burnout, the promotion of work engagement may have significant positive effects on the well-being of physicians.
Tämä tutkimus vahvistaa aiempia tuloksia työn imun yhteydestä työntekijöiden parempaan hyvinvointiin ja antaa viitteitä siitä, että työuupumuksen ennaltaehkäisyn ja hoidon lisäksi työn imun tukemisella voisi olla merkittäviä myönteisiä vaikutuksia lääkäreiden hyvinvoinnin kannalta.
Moreover, the learning processes in the two groups were analysed by using continuous time structural equations modeling (CTSEM).
Lisäksi oppimisprosesseja verrattiin mallintamalla niitä jatkuva-aikaisten rakenneyhtälömallien (CTSEM) avulla.
This supports the conclusion that the effects of NF training are not solely based on operant conditioning but that the learning processes involved in NF training are more complex.
Tämä tukee myös tulkintaa, jonka mukaan neuropalautehoidon vaikutukset eivät perustu ainakaan yksinomaan välineelliseen ehdollistamiseen, vaan hoitoon liittyvät oppimisprosessit ovat monimutkaisempia ilmiöitä.
Results One of the most important predictors of NF learning appeared to be low score in the dissociative experiences scale (DES) and high score in the behavioral inhibition scale (BIS).
Tulokset Tärkeimmiksi ennustajiksi neuropalauteoppimisen näkökulmasta osoittautuivat alhaiset dissosiatiivisten kokemusten pisteet (DES) sekä korkeat käyttäytymisen inhibition pisteet (BIS).
The study suggests that more research should be done regarding the specific role of DES, with possible reference to different neurological mechanisms associated with different classes of symptoms (e.g. inattention and hyperactivity), and possibly explaining the mixed results of RCTs.
Tutkimuksessa ehdotetaan, että jatkotutkimuksessa tulisi huomioida erityisesti dissosiatiivisten kokemusten rooli, joka saattaa olla yhteydessä neuropalautehoitoihin liittyviin neurologisiin mekanismeihin ja niihin liittyviin oireisiin (esim. tarkkaavuus ja ylivilkkaus), mikä voisi myös selittää satunnaistetuissa kokeissa ilmenneitä vaihtelevia tuloksia.
Aims Studies on the efficacy of NF training of ADHD patients have given ambiguous results because most randomly controlled trials (RCTs) have sought to establish its effect in the entire ADD/ADHD-population, treating it as a uniform group.
Tavoitteet ADHD:n neuropalautehoitoihin liittyvät vaikuttavuustutkimukset ovat johtaneet monitulkintaisiin tuloksiin, koska satunnaistetuissa koeasetelmissa ADD/ADHD-populaatiota on yleensä käsitelty yhtenäisenä ryhmänä.
Conclusions The study concludes that patients’ ability to learn to self-regulate according to NF data does not appear to be a necessary nor sufficient condition for positive ADHD-related outcomes.
Johtopäätökset Osallistujien kyky neuropalautteeseen perustuvaan itsesäätelyyn tai sen harjaantumiseen kokeen kuluessa ei tutkimuksen perusteella näytä olevan välttämätön eikä riittävä ehto ADHD-oireisiin liittyvien positiivisten vaikutusten ilmenemiselle.
Methods By studying existing data from 23 patients with ages between 25 and 57 and who were trained in the CENT project, the learners and non-learners were first identified by a regression model.
Menetelmät Tämä tutkimus perustuu 23 ADHD-diagnoosin saaneen 25-57-vuotiaan potilaan CENT-tutkimushankkeessa kerättyyn aineistoon.
This study addresses whether those who do and do not learn to self-regulate based on NF training differ in terms of ADHD related outcomes and whether the two groups could be identified in advance.
Tästä perinteestä poiketen tämä tutkimus tarkastelee sitä, eroavatko neuropalautteen perusteella itsesäätelyä oppivat ja ei-oppivat sen suhteen, miten neuropalautehoito vaikuttaa heidän ADHD-oireisiinsa, ja toisaalta sitä, voitaisiinko nämä ryhmät tunnistaa etukäteen.
The two groups were subsequently compared in terms of several background variables as well as behavioral and self-reported ADHD related outcomes.
Näitä kahta ryhmää vertailtiin toisaalta ADHD-oireissa tapahtuneiden muutosten ja toisaalta eri taustamuuttujien suhteen.
Secondly, the study asks whether ’learning’ to succeed in NF training exercises is a sufficient or necessary condition for the effects of NF training on ADHD symptoms.
Lisäksi tarkastellaan sitä, onko neuropalautteeseen liittyvien itsesäätelytaitojen oppiminen riittävä ja välttämätön ehto neuropalautehoidon vaikuttavuudelle ADHD-potilailla.
However, the behavioral effects were mixed among the ‘learners’ and ‘non-learners’, with some positive and some negative effects visible in both groups.
Kuitenkin sekä ’oppijoilla’ että ’ei-oppijoilla’ nähtiin sekä positiivisia että negatiivisia vaikutuksia sekä behavioraalisten että itsearvioitujen ADHD-oireiden suhteen.
At the same time, NF learning was enhanced by elevated scores on the generalised anxiety disorder scale (GAD).
Samalla korkeat yleistyneen ahdistuksen pisteet (GAD) ennustivat neuropalauteoppiminen tehokkuutta.
‘Learners’ and ‘Non-Learners’ in Neurofeedback Training of ADHD Patients : The Effects of NF Training on ADHD in Different Subgroups and How to Identify Them
Aineistossa ’oppijat’ ja ’ei-oppijat’ eroteltiin regressiomallin avulla neuropalautetehtävissä saatujen pisteiden perusteella.
4–7-year-old children’s (N = 155; typically developing, TD-group: n = 66, DLD-group: n = 89) cognitive functions (nonverbal and verbal reasoning, language processing, memory, visuomotor functions, attention and social cognition) were assessed with 22 subtests.
4–7-vuotiaiden lasten (N = 155; tyypillisesti kehittyvät, TD-ryhmä: n = 66, DLD-ryhmä: n = 89) kognitiivisia toimintoja (ei-kielellistä ja kielellistä päättelyä, kielellistä prosessointia, muistia, visuomotorisia toimintoja, tarkkaavuutta sekä sosiaalista kognitiota) tutkittiin 22 erilaisella tehtävällä.
Explorative factor analysis and structural equation modelling were performed to examine the structure of cognitive functions in TD-group, and measurement invariance with DLD-group was tested.
Eksploratiivisen faktorianalyysin ja rakenneyhtälömallinnuksen keinoin selvitettiin, millainen kognitiivisten toimintojen rakenne muodostuu TD-ryhmässä ja poikkeaako DLD-ryhmän rakenne siitä.
All in all, results suggest that cognitive functions develop differently in DLD and typical development and support the evidence of broader atypical cognitive mechanisms in DLD.
Kaiken kaikkiaan tulos viittaa siihen, että kognitiiviset toiminnot kehittyvät DLD- ja TD-lapsilla eri tavoin, ja on linjassa niiden aiempien havaintojen kanssa, jotka ehdottavat, että DLD:n liittyy kieltä laajempia kognitiivisia poikkeavuuksia.
TD-preschoolers’ structure of cognitive functions was best described with a three-factor model, which included verbal skills, nonverbal skills and processing speed.
Leikki-ikäisten TD-lasten kognitiivisten toimintojen rakennetta parhaiten kuvasi malli, joka koostui kolmesta faktorista: kielellisistä ja ei-kielellisistä taidoista sekä prosessointinopeudesta.
Moreover, there is no studies on the structure of cognitive functions in children’s developmental disorders, even though it is not necessarily similar to typically developing.
Näin ollen myöskään kognitiivisten toimintojen rakenteesta lasten kehityksellisissä häiriöissä ei ole tutkimusta, vaikka se saattaa erota tyypillisestä kehityksestä.
Best fitting structure for DLD-preschoolers comprised of four factors: non-verbal skills, naming/expressing, verbal comprehension and verbal memory.
Malli ei sopinut DLD-ryhmälle, jossa suoriutumista selittivät ei-kielellisten taitojen, kielellisen ymmärtämisen, kielellisen muistin sekä nimeämisen/tuottamisen faktorit.
Developmental language disorder (DLD) is characterized by difficulties in linguistic processing and development, although cumulating evidence suggests that there is also atypical features in non-verbal information processing.
Kehitykselliseen kielihäiriöön (DLD) liittyy haasteita etenkin kielellisessä prosessoinnissa, mutta myös muunlaista tiedonkäsittelyn poikkeavuutta.
This result indicates that preschoolers’ cognitive functions might be less differentiated compared to adults.
Tulos tukee ajatusta, että leikki-ikäisten kognitiiviset toiminnot ovat eriytymättömämpiä kuin vanhempien.
Thus, TD- and DLD-children might use cognitive functions differently.
TD- ja DLD-lapset saattavat käyttää erilaisia kognitiivisia toimintoja tehtävien suorittamiseen, ja toisaalta tehtävien erottelukyky on ryhmissä erilainen.
The goal of this study is to examine and compare the structure of cognitive functions in typically developing and DLD-preschoolers.
Tässä tutkielmassa selvitetään, millainen kognitiivisten toimintojen rakenne leikki-ikäisillä on poikkileikkausaineistossa, ja verrataan tyypillisesti kehittyvien ja kielihäiriöisten lasten rakenteita.
In order to accumulate understanding on DLD, it is important to study relations between cognitive functions compared to typical development.
DLD:n kognitiivisten toimintojen välisten suhteiden tunteminen olisi tärkeää häiriön ymmärtämisen ja esimerkiksi kuntoutusmuotojen kehittämisen kannalta.
Cognitive functions are developing at preschool age.
Kognitiivisten toimintojen rakenne leikki-iässä ja kehityksellisessä kielihäiriössä
However, relatively little is known about relations between different cognitive functions at this age period.
Leikki-ikäisten kognitiivisten toimintojen keskinäisistä yhteyksistä ei ole paljon tutkittua tietoa, vaikka toiminnot todennäköisesti rakentuvat aikuisiin verrattuna eri tavalla.
This cross-sectional study included 1326 participants (55 % female, average age 63) who were part of the Helsinki Birth Cohort Study.
Tämän poikittaistutkimuksen 1326 osallistujaa (55 % naisia, keski-ikä 63v) olivat osa Helsingin syntymäkohorttiaineistoa.
Hypotheses were tested with linear regression and bootstrapping mediation analysis was used to examine indirect effects.
Yhteyksiä tutkittiin lineaarisella regressioanalyysilla ja epäsuorien välittävien yhteyksien arvioimiseen käytettiin bootstrap-mediaatioanalyysia.
Childhood maltreatment experiences were acquired retrospectively with Traumatic Experiences Checklist and depressive symptoms with Beck Depression Inventory – The second edition.
Lapsuuden kaltoinkohtelukokemukset selvitettiin retrospektiivisesti Traumatic Experiences Checklist -kyselyllä ja masennusoireilu Beckin masennusoireseulalla (BDI-II).
These results underscore the need to find more effective preventions and interventions for childhood maltreatment, and to also factor in maltreatment history in older adults’ couples counselling.
Tulosten myötä korostuu tarve löytää yhä tehokkaampia keinoja lapsuuden kaltoinkohtelun estämiseen ja puuttumiseen sekä kaltoinkohtelukokemusten huomioimiseen iäkkäiden aikuisten parisuhdeterapiassa.
Childhood physical maltreatment did not correlate with romantic attachment avoidance.
Lapsuuden fyysinen kaltoinkohtelu ei ollut yhteydessä estyneisyyteen.
Childhood maltreatment is a risk factor for depressive symptoms, and depression coincides with poor romantic relationship quality.
Lisäksi lapsuuden kaltoinkohtelu on riskitekijä masennusoireilulle, joka on yhteydessä heikkoon parisuhteen laatuun.
In addition, we seek to find out whether depressive symptoms mediate the relationship between childhood maltreatment and romantic attachment style in adulthood.
Lisäksi selvitetään, välittääkö masennusoireilu yhteyttä lapsuuden kaltoinkohtelun ja turvattoman aikuisiän romanttisen kiintymyssuhdetyylin välillä.
The purpose of this study is to examine if people who have experienced emotional and physical maltreatment in childhood exhibit a more insecure romantic attachment style.
Tässä tutkielmassa tarkastellaan, onko lapsuudessa emotionaalista ja fyysistä kaltoinkohtelua kokeneilla turvattomampi kiintymyssuhdetyyli myöhäisaikuisuudessa.
In addition, the results of this correlational study suggest that depression is a possible mediator between childhood maltreatment and insecure romantic attachment style, although this still needs further verification through longitudinal studies in the future.
Lisäksi tämä poikittaistutkimus antaa viitteitä masennusoireilun välittävästä roolista lapsuuden kaltoinkohtelukokemusten ja turvattoman aikuisiän kiintymyssuhdetyylin välillä, mikä tulisi jatkossa vahvistaa pitkittäistutkimuksilla.
People who experienced emotional maltreatment in childhood also had more romantic attachment avoidance, but the correlation was not significant when demographic variables were controlled for.
Lapsuuden emotionaalista kaltoinkohtelua kokeneilla oli myös enemmän kiintymyssuhdetyylin estyneisyyttä, mutta taustamuuttujat huomioiden yhteyttä ei havaittu.
This is the first study to examine the correlation between childhood maltreatment and romantic attachment style in a large representative Finnish older adult sample.
Tämä on ensimmäinen kattavalla suomalaisella väestöotoksella toteutettu lapsuuden kaltoinkohtelukokemusten ja myöhäisaikuisuuden romanttisen kiintymyssuhdetyylin yhteyttä tarkasteleva tutkimus.
Child emotional and physical maltreatment correlate with insecure romantic attachment style, a measurement of romantic relationship quality.
Lapsuuden emotionaalinen ja fyysinen kaltoinkohtelu ovat yhteydessä heikompaan parisuhteen laatuun ja sitä heijastavaan aikuisiän romanttisen kiintymyssuhdetyylin turvattomuuteen aikuisuudessa, mutta yhteyttä on tutkittu toistaiseksi vain vähän kattavilla normaaliväestöotoksilla ja myöhäisaikuisuudessa.
People who experienced physical or emotional maltreatment in childhood had more romantic attachment anxiety in late adulthood.
Lapsuudessa fyysistä ja emotionaalista kaltoinkohtelua kokeneilla oli enemmän aikuisiän kiintymyssuhdetyylin ahdistuneisuutta riippumatta taustamuuttujista.
The results mainly confirm what has been found earlier using younger adult samples.
Tulokset pääosin tukevat aiemmin nuorilla aikuisilla havaittuja yhteyksiä lapsuuden kaltoinkohtelukokemusten ja heikon parisuhteen laadun välillä.
Romantic relationship quality was measured with Experiences in Close Relationships – Revised, consisting of two romantic attachment style dimensions, anxiousness and avoidance.
Parisuhteen laatua tutkittiin aikuisiän kiintymyssuhdetyylin estyneisyyttä ja ahdistuneisuutta kartoittavalla Experiences in Close Relationships – Revised -kyselyllä.
Living in an unhappy romantic relationship correlates with poor mental and physical health.
Onnettomassa parisuhteessa eläminen on yhteydessä heikompaan fyysiseen ja psyykkiseen hyvinvointiin, joten on tärkeää selvittää parisuhteen laatuun vaikuttavia kehityksellisiä tekijöitä.
The associations, including steps of mediation analysis, were examined with linear and logistic regression models.
Yhteyksiä, mukaan lukien mediaatioanalyysin askeleita, tutkittiin lineaarisella ja logistisella regressioanalyysilla.
The sample (N=2420) includes 101 mothers whose child was born preterm (< 37 weeks of gestation) and 2319 mothers of children born full-term (37 – 41+6 weeks of gestation).
Otokseen (N=2420) kuului 101 äitiä, joiden lapsi syntyi keskosena (< 37 raskausviikkoa), sekä 2319 täysiaikaisena syntyneen lapsen (37 – 41+6 raskausviikkoa) äitiä.
The data in this study is part of the Finnish Prediction and prevention of preeclampsia and intrauterine growth restriction (PREDO) study.
Tutkimuksen otos oli osa suomalaisesta Prediction and prevention of preeclampsia and intrauterine growth restriction (PREDO) -kohortista.
Mothers evaluated their parenting sense of competence (Parenting Sense of Competence) and symptoms of depression (Beck Depression Inventory-II) when the child was between 1–6 years old.
Äidit arvioivat vanhemmuuskompetenssiaan (Parenting Sense of Competence) ja masennusoireitaan (Beck Depression Inventory-II) lapsen ollessa 1–6-vuotias.
Additionally, it was explored whether mothers’ symptoms of depression moderate or mediate these associations.
Lisäksi tarkastellaan, muokkaavatko tai välittävätkö vanhemman masennusoireet näitä yhteyksiä.
The results indicate that preterm birth can be one of the risk factors for PSOC and especially for parenting self-efficacy, and also regardless of mothers’ depression symptoms.
Keskossyntymä voi siten olla yksi heikomman vanhemmuuskompetenssin ja erityisesti vanhemmuuspystyvyyden riskitekijöistä, ja myös riippumatta äidin masennusoireista.
The results add to previous knowledge about how preterm birth can affect parenting after child’s first year of life.
Tutkimus täydentää aiempaa tietoa siitä, kuinka keskossyntymä voi heijastua vanhemmuuteen myös vauvavuoden jälkeen.
Mothers’ symptoms of depression did not moderate or mediate these associations.
Masennusoireiden ei havaittu muokkaavan eikä välittävän yhteyksiä.
Parenting sense of competence (PSOC) is a key factor in parenting and for the development and well-being of a child. Preterm birth is one of the risk factors for early parenting, which can challenge early development of PSOC, and can increase the risk for parents’ depressive symptoms.
Yksi varhaiseen vanhemmuuteen kohdistuvista riskitekijöistä on lapsen syntyminen keskosena, mikä voi haastaa vanhemmuuskompetenssin varhaista kehitystä ja lisätä vanhemman riskiä masennusoireille.
The results of this study show that preterm birth is associated with lower PSOC and its subdimension of parenting self-efficacy, but not with satisfaction, when the child was between 1–6 years old.
Keskossyntymän havaittiin olevan yhteydessä äitien heikompaan vanhemmuuskompetenssiin ja sen vanhemmuuspystyvyyden, muttei -tyytyväisyyden, aladimensioon lapsen ollessa 1–6-vuotias.
The aim of the current study was to investigate the associations between preterm birth and PSOC, and its subdimensions parenting self-efficacy and satisfaction, when the child was between 1–6 years old.
Tämän tutkimuksen tavoitteena on selvittää keskossyntymän yhteyttä vanhemmuuskompetenssiin ja sen aladimensioihin, eli vanhemmuuspystyvyyteen ja -tyytyväisyyteen, lapsen ollessa 1–6-vuotias.
Thus, after preterm birth, supporting PSOC as part of other parenting is recommendable long into childhood.
Vanhemmuuskompetenssin huomioiminen ja tarvittaessa tukeminen onkin suositeltavaa pitkälle lapsuuteen asti, ja erityisesti osana muun vanhemmuuden tukemista.
Research has also focused only on the first year after preterm birth and the dimensions of PSOC have been studied narrowly.
Lisäksi tutkimus on niiltä osin keskittynyt vauvaikään ja vanhemmuuskompetenssin käsitettä on tarkasteltu kapea-alaisesti.
This study is part of the PAULA-project, which examines the effects of a small group intervention targeted to children with refugee and foreign backgrounds.
Tutkimus on osa PAULA-hanketta, jossa tarkastellaan pakolais- ja ulkomaalaistaustaisille lapsille suunnatun pienryhmäintervention vaikuttavuutta.
The children’s skills were assessed with the Finnish Test of Phonology, the Reynell Developmental Language Scales (test of receptive speech) and The Cat Story 3 picture sequencing narrative task and in three short play situations.
Lasten taitoja arvioitiin Fonologiatestillä, Reynell Developmental Language Scales puheen ymmärtämisen testillä, Kissatarina 3 kuvasarjakerrontatehtävällä sekä kolmessa lyhyessä leikkitilanteessa.
The language samples were analyzed with the Index of Productive Syntax (IPSyn).
Lasten tuottamat puhenäytteet analysoitiin litteroinnin jälkeen produktiivisen syntaksin indeksin (IPSyn) avulla.