natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The focus of the study was on two aspects of visual adaptation: 1) mechanisms behind spectral tuning which enables effective photon catch in different light environments and 2) photo-induced damage and protective mechanisms in the eyes arising as a trade-off from tuning the visual system to be highly sensitive.
Tutkimuksessa keskityttiin erityisesti kahteen näköaistin sopeutumiseen liittyvään ilmiöön: ensinnäkin mekanismeihin, joiden avulla näköjärjestelmää säädetään vastaamaan mahdollisimman herkästi juuri tiettyihin valon aallonpituuksiin, ja toiseksi valon aiheuttamiin vaurioihin ja niiltä suojaaviin mekanismeihin, jotka ovat seurausta näköaistin virittämisestä erittäin herkäksi.
The time scale of successful acclimation corresponds to the tempo of seasonal changes of light levels in the natural habitat.
Onnistuneessa prosessissa taustavalojen noston nopeus vastaa vuodenaikaista valotason muutosta massiaisten luonnollisessa elinympäristössä.
Neither were there differences in chromophore use.
Myöskään näköpigmenttien valoa absorboivissa osissa, kromoforeissa, ei ollut eroja.
The study on light damage shows that very slow light acclimation can prevent structural and functional deterioration of photoreceptors caused by bright light exposure.
Valovauriotutkimus osoittaa, että kirkkaan valon aiheuttamia rakenteellisia ja toiminnallisia vaurioita näköaistinsoluissa on mahdollista ehkäistä erittäin hitaan valoakklimaation (eli taustavalon tason noston) avulla.
The effects of this procedure were examined structurally by transmission electron microscopy and functionally by electroretinography.
Koejärjestelyn vaikutuksia massiaisten silmien rakenteeseen tutkittiin elektronimikroskopian avulla ja vaikutuksia silmien toimintaan sähköfysiologialla.
The studies of spectral tuning show that the spectral sensitivity of different Mysis populations generally correlates in an adaptive manner with the light conditions in their living environment.
Tulokset näköaistin herkkyydestä valon eri aallonpituuksille osoittavat, että massiaisten silmät ovat yleisesti sopeutuneet näkemään niitä valon aallonpituuksia, joita kyseisen populaation elinympäristössä on runsaasti.
For spectral adaptation studies mysids representing 12 species were collected from different water bodies around circumpolar and Caspian areas.
Näköaistin herkkyyttä valon eri aallonpituuksille, eli spektraaliherkkyyttä, tutkittiin keräämällä kahtatoista eri lajia edustavia massiaisia erilaisista vesiympäristöistä pohjoisilta alueilta ja Kaspianmeren ympäristöstä.
Their opsin genes were sequenced and compared with phylogenetic relationships.
Massiaisten näköpurppuran proteiiniosien, opsiinien, geenisekvenssit selvitettiin ja niitä verrattiin lajien sukulaisuussuhteisiin.
Spectral sensitivities were determined for 15 populations representing four species by recording single-rhabdom absorption spectra with microspectrophotometer.
Lisäksi neljään eri lajiin kuuluvien viidentoista populaation massiaisilta määritettiin spektraaliherkkyys.
The equilibrium between rhodopsin and metarhodopsin was studied by microspectrophotometry.
Näköpurppuran eri esiintymismuotojen suhdetta tutkittiin mikrospektrofotometrialla.
Water transmission spectra were measured and the wavelength of maximal transmission of light and the attenuation coeffcient was determined to quantify the light conditions in the respective habitats.
Valaistusolosuhteiden määrällisen tarkastelun mahdollistamiseksi populaatioiden elinympäristöistä mitattiin transmissiospektrit, eli veden läpäisevyys valon eri aallonpituuksille.
The acclimation protocol was conducted at different speeds to investigate the time scale of light acclimation.
Muuttuviin valaistustasoihin sopeutumisen nopeutta tutkittiin lisäämällä taustavaloa eri nopeuksilla.
Adaptation to environmental light conditions at different time scales and biological levels was studied using the visual system of opossum shrimps (genus Mysis) as model.
Väitöskirjatyössä tutkittiin näköaistin sopeutumista ympäristön valaistusolosuhteisiin eri aikaskaaloilla ja biologisilla tasoilla.
The photoprotective mechanisms were studied by subjecting animals from populations with intrinsically different vulnerability to light-induced damage to an ultra-slow light acclimation procedure before exposing them to a bright light.
Valovauriolta suojaavia mekanismeja tutkittiin akvaariokokeissa kahdella eri populaatiolla, joista toinen oli peruslähtökohtaisesti herkempi valovauriolle.
Molecular dynamics studies of nanoparticle impacts
Molekyylidynaamisia tutkimuksia nanohiukkasten törmäyksistä
In addition, it is shown that relatively weak impacts can induce modifications on the surface of an amorphous target over a larger area than was previously expected.
Simuloinnin osoittavat lisäksi, että suhteellisen pienetkin törmäysenergiat saavat aikaan laaja-alaisempia muutoksia esimerkiksi puolijohteiden pinnoilla kuin aikaisemmin on oletettu.
In this thesis, the stopping of nanoparticles in matter is explored using classical molecular dynamics computer simulations.
Tässä työssä on tutkittu nanohiukkasten törmäysten dynamiikkaa tietokonesimulointien avulla.
Nanoparticles up to a diameter of 20 nm (315000 atoms) were used as projectiles.
Simulointeja on tehty hyvin eri kokoisilla nanohiukkasilla (2-315000 atomia) ja laajalla törmäysenergiaskaalalla (0.1 1500 keV/atomi).
However, the dynamics of single impacts must be understood before the overall effects of nanoparticle radiation can be modelled.
Yksittäisen törmäyksen mekanismit ja vaikutukset on tunnettava, jotta voitaisiin laskea kokonaisen hiukkassuihkun vaikutus pintaan.
On Earth, materials are bombarded with nanoparticles in cluster ion beam devices, in order to clean or smooth their surfaces, or to analyse their elemental composition.
Nanohiukkasten muodostamilla suihkulla esimerkiksi siloitetaan pintoja tai muodostetaan pinnoille hienojakoisia kuviointeja, joita sitten käytettään pohjana myöhemmissä valmistusvaiheissa.
In addition, the yields scale nonlinearly with the cluster size and impact energy at small cluster sizes, whereas in macroscopic hypervelocity impacts, the scaling 2 is linear.
Kokeellisesti on osoitettu, että suurten nanohiukkasten ja makroskooppisten kappaleiden törmäyksissä kraaterin koko on suoraan verrannollinen törmäävän kappaleen kokoon, mutta pienten nanohiukkasten tapauksessa verrannollisuus on usein epälineaarinen.
However, the best of the current interatomic models can be utilized in nanoparticle impact simulation, if caution is exercised.
Makroskooppisten törmäysten simulointi on nyt mahdollista lähtien atomien välisistä vuorovaikutuksista.
In both cases, the result depends on the combined effects of countless single impacts.
Tällä on merkitystä laskettaessa hiukkassuihkun kokonaisvaikutuksia.
This thesis concerns the dynamics of nanoparticle impacts on solid surfaces.
Näin on muodostunut kuva, miten törmäysten dynamiikka muuttuu nanohiukkasen koon ja energian kasvaessa.
This is a probable explanation for the formation of the complex crater shapes observed on these surfaces with atomic force microscopy.
Pinnalle muodostuu kraateri, joka muistuttaa meteoriittikraatereita.
The high yields at small impactor size are due to the early escape of energetic atoms from the hot region.
Törmäysenergia muodostaa erittäin kuuman alueen, josta atomeja virtaa pois.
The aim of this thesis is to explore the atomistic mechanisms behind the nonlinear scaling at small cluster sizes.
Tässä työssä tehtyjen simulointien avulla voidaan selittää, mitkä atomaariset mekanismit ovat tämän eroavaisuuden syynä.
A high energy density is deposited in a relatively small volume, which induces ejection of material and formation of a crater.
Törmäyskraatereiden ympärille muodostuu vyöhykkeitä, joissa pintarakenne on muuttunut tavalla joka riippuu materiaalista ja törmäysenergiasta.
The cluster impact dynamics detected in the simulations are in agreement with several recent experimental results.
Tulokset osoittavat, että molekyylidynaamisia simulointeja voidaan tulevaisuudessa käyttää entistä laajemmin uusien materiaalien kehittämisessä.
It is shown here that the nonlinear scaling of ejected material yield disappears at large impactor sizes because the stopping mechanism of nanoparticles gradually changes to the same mechanism as in macroscopic hypervelocity impacts.
Jopa alle 20 nm halkaisijaltaan oleva hiukkanen voi saada aikaan törmäyksen, jonka dynamiikka on makroskooppisen törmäyksen kaltainen.
Impacts on silicon through a native oxide layer and formation of complex craters are also simulated.
Törmäykset myös muokkaavat aikojen kuluessa ilmakehättömien taivaankappaleiden pintarakennetta.
Clusters that consist of hundreds of thousands of atoms induce long-range modifications in crystalline gold.
Hiukkassuihkujen avulla istutetaan epäpuhtausatomeja puolijohteisiin.
Very high yields of excavated material are observed experimentally.
Suihkujen irrottamaa ainetta analysoimalla selvitetään pinnan kemiallista koostumusta.
However, interactions become very complex when several atoms impact on a surface simultaneously and within a short distance, as happens in a nanoparticle impact.
Myös tässä tapauksessa muodostuu kraateri, mutta irronneen aineen määrä on eri tavalla verrannollinen törmäävän hiukkasen kokoon ja törmäysenergiaan kuin suurempien hiukkasten tapauksessa.
The molecular dynamics method and interatomic potentials for silicon and gold are examined in this thesis.
Pakkautumisen sijasta törmäävän nanohiukkasen atomit tunkeutuvat kohtion atomien väliin.
This irradiation facility, which employs a 5-MV tandem accelerator, appears to function well, but some disadvantageous limitations are related to MeV-proton irradiation of silicon particle detectors.
Laitteisto, joka on toteutettu Helsingin yliopiston 5 MV tandemkiihdyttimen yhteyteen, on testattu ja todettu toimivaksi tietyin rajoituksin, jotka liittyvät MeV-protonisäteilytyksiin.
Typically, detectors are in non-operational mode during irradiation (i.e., without the applied bias voltage).
Tavallisesti säteilytykset tehdään kuitenkin huoneenlämmössä ja ilmaisin ei ole toiminnassa säteilytyksen aikana.
This thesis explores the development and testing of an irradiation facility that provides the cooling of the detector and on-line electrical characterisation, such as current-voltage (IV) and capacitance-voltage (CV) measurements.
Tämä väitöstutkimus keskittyy matalan lämpötilan säteilytyslaitteiston, jossa ilmaisimin pidetään toiminnassa ja sen sähköisiä ominaisuuksia mitataan myös säteilytyksen aikana, kehitykseen ja testaukseen.
Protons provide unique possibilities, as their defect production rates are clearly higher than those of neutrons and electrons, and, their damage creation in silicon is most similar to the that of pions.
Suurenergiafysiikan kannalta protonisäteilytykset ovat erityisen tärkeitä, sillä niiden aiheuttamat vauriot ilmaisimessa ovat samankaltaisia kuin pionien aiheuttamat.
Silicon particle detectors are used in several applications and will clearly require better hardness against particle radiation in the future large scale experiments than can be provided today.
Tulevaisuudessa ilmaisimilta tullaankin vaatimaan nykyistä suurempaa säteilynkestoa.
Protons can be considered as important bombarding species, although neutrons and electrons are perhaps the most widely used particles in such irradiation studies.
Lisäksi MeV-protonien aiheuttama vauriomäärä on selvästi suurempi kuin neutroneilla ja elektroneilla lyhentäen näin säteilytysaikoja.
However, in real experiments the detectors are biased; the ionising proton generates electron-hole pairs, and a rise in rate of proton flux may cause the detector to breakdown.
Piipohjainen hiukkasilmaisin on toiminnaltaan estosuuntaan kytketty diodi ja säteilyn, joka voi olla joko hiukkas- tai sähkömagneettista säteilyä, aiheuttamat vauriot vaikuttavat ilmaisimen sähköisiin ominaisuuksiin (virta-jännite, kapasitanssi-jännite) heikentäen sen toimintakykyä.
Irradiation of silicon particle detectors with MeV-protons
Säteilynkestotutkimuksissa säteilyttävänä hiukkasena on usein neutroni, protoni tai elektroni.
When the modification temperature was 230 °C and time 4 h, the thickness of the cellulose crystallites increased from 31 Å to 34 Å.
Kun käsittelylämpötila oli 230 °C ja aika 4 h, havaittiin kiteisten alueiden paksuuden kasvavan 3.1 nm:stä 3.4 nm:iin.
The mean MFA in Norway spruce decreases rapidly as a function of the number of the year ring and after the 7th year ring it varies between 6° and 10°.
Tuloksista ja niiden merkityksestä: Kuusella havaittiin, että MFA pienenee lähellä ydintä nopeasti vuosirenkaan funktiona ja seitsemännen vuosirenkaan jälkeen MFA vaihtelee 6° ja 10° välillä.
The mean MFA of Scots pine behaves the same way as the mean MFA of Norway spruce.
Männyn MFA:n havaittiin käyttäytyvän samalla tavalla.
The purpose of this study was to develop practical and reliable x-ray scattering methods to study the nanostructure of the wood cell wall and to use these methods to systematically study the nanostructure of Norway spruce and Scots pine grown in Finland and Sweden.
Tämän työn tavoitteena oli tutkia systemaattisesti kiteisten alueiden kokoa, mikrofibrillikulmaa ja puun kiteisyyttä Suomessa kasvaneessa kuusessa ja männyssä ja parantaa käytössä olevien röntgensirontamenetelmien käytännöllisyyttä ja luotettavuutta.
The thermal modification increases the crystallinity of wood and the thickness of cellulose crystallites but does not influence the MFA distribution.
Tässä työssä havaittiin, että lämpökäsittely suurentaa puun kiteisyyttä ja kiteisten alueiden paksuutta mutta lämpökäsittelyllä ei ole vaikutusta mikrofibrillikulmaan.
The mass fraction of crystalline cellulose in wood is the crystallinity of wood and the intrinsic crystallinity of cellulose is the crystallinity of cellulose.
Putkisolujen soluseinä, jonka paksuus on muutamia mikrometrejä, koostuu pääosin selluloosasta, hemiselluloosasta ja ligniinistä.
Methods to determine the microfibril angle (MFA) distribution, the crystallinity of wood, and the average size of cellulose crystallites using wide-angle x-ray scattering were developed and these parameters were determined as a function of the number of the year ring.
Tutkimuksen taustaa ja tutkimusmenetelmästä: Havupuun puuaines koostu suurimmaksi osaksi putkisoluista, joiden pituus on muutama millimetri ja läpimitta kymmeniä mikrometrejä.
Wood is modified thermally by heating and steaming in order to improve its properties such as biological resistance and dimensional stability.
Lämpökäsittelyllä voidaan parantaa lahonkesto-ominaisuuksia ja pienentää puun kosteuselämistä.
The length of the cellulose crystallites was also quite constant as a function of the year ring.
Kiteisten alueiden koko on kiinnostava myös selluloosan biosynteesin kannalta.
The methods were also applied to studies on thermally modified Scots pine wood grown in Finland.
Lisäksi röntgensirontamenetelmillä voidaan määrittää kiteisen selluloosan osuus puuaineksesta eli puun kiteisyys.
The crystallinity of wood increases from the 2nd year ring to the 10th year ring from the pith and is constant after the 10th year ring.
Helsingin yliopistosta hän on valmistunut filosofian maisteriksi vuonna 1990 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 1996.
The crystallinity of cellulose obtained using nuclear magnetic resonance spectroscopy was 52% for both species.
Röntgensirontamenetelmää on käytetty laajalti näiden ominaisuuksien mittaukseen.
The thickness of cellulose crystallites for Norway spruce and Scots pine appears to be constant as a function of the number of the year ring.
Suomessa kasvaneesta puuaineksesta on tehty joitakin mittauksia, mutta systemaattisia mittauksia, kuten miten MFA muuttuu vuosirenkaan funktiona, ei ole tehty.
Furthermore, the alpha-effect and magnetic pumping due to turbulent convection in the rapid rotation regime were studied.
Tämän lisäksi Auringon ja monien myöhäisen tyypin tähtien magneettisen aktiivisuuden oletetaan johtuvan turbulenttisen konvektion ja tähden pyörimisen yhteisvaikutuksesta.
In the present dissertation three aspects of mean-field theories and models of stars are studied.
Väitöskirjassani tutkin Auringon ja tähtien konvektiota numeeristen mallien avulla.
Moreover, most of the present mean-field models depend on knowledge of the small-scale turbulent effects that give rise to the large-scale phenomena.
Keskimääräisten kenttien mallien ongelma piilee siinä että ne tarvitsevat edelleen tietoa pienistä skaaloista.
However, the problem is too large by several orders of magnitude for the present day and any foreseeable computers.
Kokonaisen tähden mallintaminen on nykyisille tietokoneille ylivoimaisen suuri tehtävä jota tuskin pystytään ratkaisemaan lähitulevaisuudessa.
In the present study, the Reynolds stresses and turbulent heat transport, responsible for the generation of differential rotation, were determined along the mixing length relations describing convection in stellar structure models.
Konvektio yhdistettynä tähden pyörimiseen saa nykykäsityksen mukaan aikaan muun muassa Auringon differentiaalirotaation, t.s.
The large-scale structures are well described by global mean-field models, provided that the small-scale turbulent effects are adequately parameterized.
Tällaisilla laatikoilla voi tutkia tärkeitä pienen mittakaavan ilmiöitä tarkemmin kuin nykyisillä huonon erotuskyvyn globaaleilla malleilla.
Secondly, even if the mean-field theory is unable to give the required transport coefficients from first principles, it is in some cases possible to compute these coefficients from 3D numerical models in a parameter range that can be considered to describe the main physical effects in an adequately realistic manner.
Tekemällä konvektiolaskuja eri osissa tähteä, tuloksia voidaan käyttää hyväksi keskimääräisten kenttien malleissa pienten mittakaavojen mallintamiseen.
Local numerical modelling of magnetoconvection and turbulence : implications for mean-field theories
Konvektiomalleilla voidaan myös testata likimääräisiä kuvauksia joita käytetään keskimääräisten kenttien teorioissa.
The results of this work can be used in improving CO2 gas exchange models in boreal coniferous forests.
Saatuja tuloksia voidaan käyttää boreaalisen alueen metsien CO2-kaasunvaihtomallien kehittämiseen.
Modelling boreal forest CO2 exchange and seasonality
Boreaalisen metsän CO2-vaihdon sekä vuodenaikaisuusvaihtelun mallittaminen
The biochemical canopy-level model was further parameterized at three other coniferous forest sites located in Finland and Sweden.
Lisäksi havaittiin kesäaikaisten malliparametrien olevan samankaltaisia neljässä eri havumetsässä, jotka sijaitsivat Suomessa ja Ruotsissa.
Temperature indices, atmospheric CO2 concentration, surface albedo and chlorophyll fluorescence (CF) were all found to be useful and have predictive power.
Näitä muuttujia olivat erilaiset lämpötilaindeksit, ilmakehän CO2-pitoisuus, maanpinnan albedo ja klorofyllifluoresenssi.
This work concentrates on the modelling of the CO2 exchange of the boreal coniferous forest, studying also the factors controlling its growing season and how these can be used in modelling.
Tässä työssä mallinnettiin hiilidioksidin (CO2)-kaasunvaihtoa eri skaaloilla ja CO2-kaasunvaihdon vuodenaikaisuusvaihtelun hallitsevia tekijöitä sekä kuinka näitä muuttujia voidaan käyttää mallituksessa.
In addition, a detailed simulation study of leaf stomata in order to separate physical and biochemical processes was performed.
CO2-kaasunvaihtoa tutkittiin pienellä skaalalla käyttäen ilmarakomallia, mikä paljasti fysikaalisten siirtoilmiöiden tärkeyden biokemiallisten prosessien rinnalla.
Man-induced climate change has raised the need to predict the future climate and its feedback to vegetation.
Ilmastonmuutos aiheuttaa muutoksia ilman lämpötilaan sekä sademääriin ja näihin muutoksiin sopeutumisessa auttavat hyvät ennusteet tulevaisuuden ilmastosta.
Different control factors for CO2 gas exchange were studied at the four coniferous forests, including how well these factors can be used to predict the initiation and cessation of the CO2 uptake.
Lämpötilavasteiden muuttumisen kytkemiseksi vuodenaikaisuusvaihteluun tutkittiin erilaisia ympäristö- ja biologisia muuttujia ja niiden ennustuskykyä CO2-kaasunvaihdon alkuhetkeen keväällä ja hiipumiseen syksyllä.
At all the sites, the two most important biochemical model parameters showed seasonal behaviour, i.e., their temperature responses changed according to the season.
Työssä havaittiin yleisesti käytetyn biokemiallisen mallin parametreissa lämpötilavasteiden vuodenaikaista vaihtelua.
This model was first parameterized using CO2 exchange data obtained by eddy covariance (EC) measurements from a Scots pine forest at Sodankylä.
Metsikkömalleja kehitettiin ja niiden sekä mikrometeorologisten CO2-vuomittausten avulla tutkittiin boreaalisten havumetsien yhteytysmallien parametreja.
Modelling results were improved when these changeover dates were related to temperature indices.
Näitä ennusteita lasketaan globaaleilla ilmastomalleilla.
Understanding of observed variability in these gases as well as prediction of the future changes depends therefore on our knowledge of the relevant atmospheric dynamics.
Siksi näiden kaasujen havaitun vaihtelun ymmärtäminen ja tulevaisuuden muutoksen ennustaminen vaatii tietoa asiaan vaikuttavasta ilmakehän dynamiikasta.
These intraseasonal variations are attributable to the internal stratospheric vacillations.
Nämä vuodenaikavaihtelut ovat johdettavissa sisäisesta stratosfäärin värähtelystä.
Wave forcing of the stratospheric circulation is not uniform during winter.
Aaltovaikutus stratosfäärin kiertoon vaihtelee talven aikana.
Analysis of the ozone and water vapour vertical distributions in the Arctic UTLS shows that layering below and above the tropopause is often associated with poleward Rossby wave-breaking.
Otsonin ja vesihöyryn pystykuljetuksen analyysi Arktisessa ylätroposfäärissä ja alastratosfäärissä osoittaa että anomaaliset kerrokset tropopausin ala- ja yläpuolella usein liittyvät napasuuntaisen Rossby-aallon murtumiseen.
Transport plays an important role in the distribution of long-lived gases such as ozone and water vapour in the atmosphere.
Kuljetuksella on tärkeä rooli otsonin ja vesihöyryn leviämisessä ilmakehässä.
The November-December averaged stratospheric eddy heat flux shows a significant anticorrelation with the January-February averaged eddy heat flux in the midlatitude stratosphere and troposphere.
Marras-joulukuun keskimääräinen stratosfäärin lämpövuo näyttää selkeitä merkkejä antikorrelaatiosta tammi-helmikuun keskimääräisen stratosfäärin ja tropospfäärin lämpövuon kanssa.
These observations together with calculations of cross-tropopause fluxes emphasize the importance of poleward Rossby wave breaking for the stratosphere-troposphere exchange in the Arctic.
Nämä havainnot sekä laskelmat kaksisuuntaisesta kuljetuksesta tropopaussin läpi osoittavat kuinka tärkeä merkitys napasuuntaisen Rossby-aallon murtumisella on stratosfääri-troposfäärivaihdossa arktisessa yläilmakehässä.
Monthly ozone tendencies in the Northern Hemisphere show significant correlations (|r|=0.7) with proxies of the stratospheric circulation.
Kuukausittain tarkasteltuna otsonitendenssit pohjoisella pallonpuoliskolla korreloivat selkeästi (|r|=0.7) stratosfäärin kiertoa edustavien muuttujien kanssa.
In turn, temperatures inside the polar vortices influence abundance of the Polar Stratospheric Clouds (PSC) and therefore the chemical ozone destruction.
Vorteksin lämpötilat vaikuttavat vuorostaan polaaristratosfääripilvien runsauteen ja siten otsonikatoon.
In the period 1979-2002, the wave forcing exhibited a negative trend which was confined to the second half of winter only.
Aaltoaktiivisuus tarkastelukauden 1979-2002 aikana näytti tammi-helmikuussa negatiivista trendiä.
This dissertation studies certain dynamical processes in the stratosphere and upper troposphere which influence the distribution of ozone and water vapour in the atmosphere.
Tämä väitöskirja tutkii eräitä otsonin ja vesihöyryn kuljetukseen liittyviä dynaamisia prosesseja stratosfäärissä ja ylemmässä troposfäärissä.