natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is seen how Augustine links together concupiscentia and ideas about divine justice, and finally suggests that in the inordinate, psychologically experienced sexual desire, the original theological disobedience of Adam and Eve can be perceived.
Augustinuksen ajan manikealaiset tekstit käyttivät samaa kuvaa, mutta Augustinukselle pahan halun juuri ei olekaan ensisijaisesti seksuaalista himoa vaan jumalanvastaista aistien, turhan tiedon ja itseriittoisuuden tavoittelua.
As a result of the analysis of these four distinct functions and contexts of concupiscentia, it is concluded that Augustine s concept of concupiscentia is fairly tightly and coherently connected to his views of central theological importance.
Tutkimuksessa kuvatut pahan halun eri funktiot paljastavat, että käsite on Augustinuksen ajattelussa moniulotteinen ja suunniteltu vastaamaan erilaisiin kysymyksiin.
Especially the functions of concupiscentia as a punishment and the function of concupiscentia in Christian renewal were both tightly interwoven into Augustine s view of God s being and God s grace.
Tutkimus osoittaa ensinnäkin, miten Augustinus kehittää tuotannossaan ajatusta pahasta halusta jumalallisena rangaistuksena.
A general overview of the occurrences of the negatively connoted words for desire in Latin literature precedes a corresponding examination of Augustine s own works.
Augustinuksen myöhemmässä tuotannossa keskeisin pahan himon funktio on sen asema armo-opin apukäsitteenä.
A crucial part in the development of this function is played by Augustine s changing interpretation of Rom 7, and the way concupiscentia appears in Augustine s readings of this text is therefore also analysed.
Varhaisessa tuotannossaan Augustinus kumoaa manikealaisia psykologisia väitteitä perinteisillä filosofisilla tunneteorioilla.
By the aid of systematic analysis, the concept and its development is explored in four distinct ways.
Tutkimus analysoi systemaattisen teksti- ja käsiteanalyysin avulla koko Augustinuksen tuotantoa: painopiste on pahan halun käsitteen kannalta keskeisissä teoksissa.
The genome of hantaviruses encodes four structural proteins: the nucleocapsid protein (N), the glycoproteins (Gn and Gc), and the polymerase (L) and also the nonstructural protein (NSs).
Hantavirusten genomi koodittaa neljää rakenneproteiinia: nukleokapsidiproteiinia (N), glykoproteiineja (Gn ja Gc), ja polymeraasia (L) sekä nonstrukturaalista proteiinia (NSs).
The Structure and Functions of Hantavirus Nucleocapsid Protein
Hantavirusten nukleokapsidiproteiinien rakenne ja toiminta
In humans, hantaviruses cause two diseases, hemorrhagic fever with renal syndrome (HFRS) and hantavirus pulmonary syndrome (HPS), which vary in severity depending on the causative agent.
Ihmisissä hantavirukset aiheuttavat kahta tautia, munuaisoireista verenvuotokuumetta (hemorrhagic fever with renal syndrome, HFRS) ja hantaviruskeuhko-oireyhtymää (hantavirus pulmonary syndrome, HPS), joiden vaikeusaste vaihtelee aiheuttajaviruksesta riippuen.
This was in agreement with the previous results showing that an increase in ionic strength abolished the interaction between N protein molecules.
Tämä sopi aiempiin havaintoihin, että ionivahvuuden lisäys poistaa N-proteiinimolekyylien välisen sitotumisen.
We proposed that the tips of the coiled-coils are the first to come into direct contact and thus initiate tight packing of the three monomers into a compact structure.
Ehdotimme, että kierre-kierteen kärjet muodostavat alkukontaktin ja täten laukaisevat kolmen monomeerin pakkautumisen kiinteäksi rakenteeksi.
Since hantaviruses do not have a matrix protein that mediates the packaging of the viral RNA in other negatve stranded viruses (NSRV), hantaviral RNPs should be involved in a direct interaction with the intraviral domains of the envelope-embedded glycoproteins.
Koska hantaviruksilla ei ole matrix-proteiinia–välittämässä RNA:n pakkautumista kuten muilla negatiivi-säikeisillä RNA-viruksilla – hantavirusten ribonukleoproteiinin täytynee sitoutua suoraan virusvaippaan pedattujen glykoproteiinien viruksen sisäisiin osiin.
Presumably, during RNA encapsidation, the N protein first forms intermediate trimers and then oligomers.
Ilmeisesti RNA:n liittyessä viruksen kapsidiin N-proteiini muodostaa ensin trimeerejä ja sitten oligomeerejä.
Using in silico modeling we predicted the domain structure of the protein and using experimental techniques showed that each domain is responsible for executing certain function(s).
Ennustimme tietokonemallinnuksella (in silico) proteiinin domeenirakenteen ja osoitimme kokeellisesti kunkin domeenin osuuden tietyissä toiminnoissa.
We also showed that residues having the strongest effect on the N protein oligomerization are not scattered randomly throughout the coiled-coil 3D model structure, but form clusters.
Osoitimme myös, että aminohapot, joila on suurin vaikutus N-proteiinien oligomerisaatioon eivät ole hajallaan kierre-kierteisessä 3D-mallissa vaan muodostavat rykelmiä.
Each hantavirus is carried by a specific rodent host and is transmitted to humans through excreta of infected rodents.
Kullakin hantaviruksella on oma isäntäjyrsijänsä, jonka eritteistä virus tarttuu ihmiseen.
We hypothesized that the hantaviral N protein possesses two secondary structure elements that initiate the RNA encapsidation.
Hypoteesimme mukaan hantaviruksen N-proteiinissa on kaksi sekundaarirakenteen elementtiä, jotka johtavat RNA:n joutumiseen kapsidirakenteeseen.
This thesis deals with the functional characterization of hantavirus N protein with regard to its structure.
Tämä väitöskirja selvittää hantavirusten toimintaa suhteessa rakenteeseen.
We showed that intact N terminal coiled-coil domain is crucial for oligomerization and charged residues located on its surface form a interaction surface for the N monomers.
Osoitimme intaktin N–terminaalisen coiled-coil -domeenin keskeisen roolin oligomerisaatiossa ja että varatut aminohapot sen pinnalla muodostavat N-monomeereille sitoutumispinnan.
Finally we started analysis of the N protein RNA-binding region, which is supposedly located in the middle domain of the N protein molecule.
Lopuksi aloimme tutkia N-proteiinin sitoutumista virus-RNA:han, sitoutumisalue löytyy ilmeisesti N-proteiinin keskiosista.
Hantaviruses, members of the genus Hantavirus in the Bunyaviridae family, are enveloped single-stranded RNA viruses with tri-segmented genome of negative polarity.
Hantavirusten nukleokapsidiproteiinin rakenne ja toiminta Hantavirukset kuuluvat Bunyaviridae-perheen Hantavirus-sukuun ja ovat vaipallisia yksisäikeisiä RNA-viruksia, joilla on kolmiosainen polariteetiltaan negatiivinen genomi.
By showing the N-Gn interaction we provided the evidence for one of the crucial steps in the virus replication at which RNPs are directed to the site of the virus assembly.
Osoittaessamme N-Gn sitoutumisen saimme suoraa näyttöä viruksen synteesin keskeisestä vaiheesta ribonukleoproteiinien hakeutuessa viruksen muodostumiskohtiin soluissa.
The results were consistent with the head-to-head, tail-to-tail model for hantavirus N protein trimerization.
Tulokset sopivat "pää-päähän" ja" häntä-häntään" malliin N-proteiinin trimerisoituessa.
First, we investigated the role of N-terminal domain in the N protein oligomerization.
Tutkimme aluksi N-proteiinin aminoterminaalisen jakson osuutta N-proteiinin oligomerisoituessa.
In order to study this interaction we used the GST pull-down assay in combination with mutagenesis technique.
Tätä sitoutumista tutkimme käyttäen ns. GST-pull-down-menetelmää mutageneesiin liitettynä.
The results demonstrated that intact, properly folded zinc fingers of the Gn protein cytoplasmic tail as well as the middle domain of the N protein (that includes aa residues 80 248 and supposedly carries the RNA-binding domain) are essential for the interaction.
Tulostemme mukaan Gn-proteiinin sytoplasmisen hännän intaktit, oikealla tavalla laskostuneet sinkkisormet (zinc fingers) sekä N-proteiinin keskiosa ovat olennaisia sitoutumiselle.
Structural studies of the N protein have progressed slowly and the crystal structure of the whole protein is still not available, therefore biochemical assays coupled with bioinformatical modeling proved essential for studying N protein structure and functions.
N-proteiinin rakenteen tutkimus on edistynyt hitaasti eikä koko proteiinin kiderakennetta ole vielä selvitetty.
The middle domain is essential for interaction with the cytoplasmic tail of the Gn protein and RNA binding.
Keskinen domeeni on olennainen N-proteiinin sitoutuessa Gn-glykoproteiinin sytoplasmiseen häntään ja virus-RNA:han.
We also added new details to the head-to-head, tail-to-tail model of trimerization by suggesting that the initial step is based on interaction(s) between intact intra-molecular coiled-coils of the monomers.
Täydensimme tätä trimerisaation mallia siten, että alkuvaiheessa intaktit molekyylien sisäiset kierre-kierre sidokset ovat olennaisia.
We demonstrated that an intact coiled-coil structure of the N terminus is crucial for the oligomerization capacity of the N protein.
Tulokset viittasivat siihen, että N-proteiinin aminoterminaalinen jakso muodostaa kierteinen-kierre-rakenteen (coiled-coil), joka on olennainen N-proteiinin kyvylle oligomerisoitua.
Next we found evidence for the hantaviral N protein interaction with the cytoplasmic tail of the glycoprotein Gn.
Työssä todistettiin myös N-proteiinin sitoutuvan glykoproteiini Gn:n sytoplasmiseen häntään.
In conclusion, we elucidated new functions of hantavirus N protein.
Kaiken kaikkiaan, löysimme N-proteiinille uusia toimintoja.
We further analyzed the importance of charged aa residues located within the coiled-coil for the N protein oligomerization.
Määritimme myös kierteinen-kierre–rakenteen varattujen aminohappojen merkityksen N-proteiinin oligomerisaatiossa.
The results suggest that amino acid residues (172-176) presumably act as a hook to catch vRNA and that the positively charged interaction surface (aa residues 144-160) enhances the initial N-RNA interacation.
Toisen niistä oletamme toimivan "koukkuna" kalastamaan virus-RNA ja toinen, positiivisesti varattu, oletettavasti lisää entisestään N-RNA -sitoutumista.
To predict the interacting surfaces of the monomers we used an upgraded in silico model of the coiled-coil domain that was docked into a trimer.
Tietokone-avusteisessa in silico mallissa kolmea trimeeriksi liittynyttä kierre-kierre–rakennetta käytettiin ennustamaan sitoutumispinnat, jonka jälkeen mutatoimme näitä ennustettuja aminohappoja.
The results suggested that the N-terminal region of the N protein forms a coiled-coil, in which two antiparallel alpha helices interact via their hydrophobic seams.
Kierteinen kierre syntyy kahden vastakkaissuuntaisen alfa-kierteen sitoutuessa hydrofobisella saumalla.
The targeted genes were selected based on available Drosophila genes knowledgebases.
Kohdegeenit valittiin saatavilla olevien Drosophila-geeni-tietokantojen perusteella.
Amongst this genetic signature, low RAI-2 expression was also correlated to patients’ poor prognosis.
Tämän geneettisen profiilin sisällä alhainen RAI-2 ekspressio korreloi potilaan huonon ennusteen kanssa.
The performed experiments indicate that the observed apoptosis is a consequence of an altered glutamine metabolism, important for the survival of cell with active MYC.
Kokeiden perusteella voidaan olettaa, että niissä havaittu apoptoosi on seurausta muuttuneesta glutamiini-metaboliasta, joka on tärkeää sellaisten solujen selviytymiselle, joilla on aktiivinen MYC.
It has been postulated that the abnormal proliferative behavior observed in cancer cells is not only a consequence but also requires loss of epithelial integrity.
On ehdotettu, että syöpäsolujen epänormaali proliferaatio ei ole ainoastaan seurausta, mutta myös vaatii epiteelikudoksen eheyden puuttumista.
Loss of tissue integrity is a hallmark of practically all advanced solid cancers.
Epiteelikudoksen rakenteellisen eheyden menetys on tunnusmerkki miltei kaikissa pitkälle edenneissä kiinteissä syövissä.
Furthermore, a novel statistical framework was developed to efficiently analyze phenotypic data resulting from genetic screens performed in 3D cultures.
Lisäksi tutkimuksessa kehitettiin uusi statistinen analyysijärjestelmä, jotta kyettiin analysoimaan tehokkaammin 3D-viljelmmillä tehdyistä geneettisistä seulonnoista saatu fenotyyppinen data.
This study also exposed an unexpected synthetic lethality between loss of RHOA (small GTPase) and active MYC.
Tutkimus myös osoitti odottamattoman synteettisen letaalisuus-yhteyden RHOA:n (pieni GTPaasi, GTP:tä hajoittava proteiini) ja MYC:n välillä.
Further in vitro studies exposed a RAI-2 link to epithelial integrity regulation.
Lisäksi in vitro havaittin, että RAI-2 oallistuu epiteelin eheyden säätelyyn.
The general aim of the study was to clarify the role of epithelial integrity regulating genes in breast cancer development.
Väitöskirjan pääasiallinen tavoite oli selvittää epiteelin eheyttä säätelevien geenien roolia rintasyövän kehityksessä.
In conclusion, this study successfully identified novel human epithelial integrity regulators in breast cancer, thereby opening potential therapeutic avenues for MYC-driven tumors and revealing a novel biomarker for early metastasis in breast cancer.
Yhteenvetona tässä tutkimuksessa tunnistettiin rintasyövässä onnistuneesti uusia ihmisen epiteelikudoksen eheyden säätelijöitä, luoden samalla potentiaalisia hoitokeinoja MYC:n säätelemille kasvaimille, sekä löydettiin uusi biomarkkeri varhaisvaiheen metastaasille rintasyövässä.
By exploiting the advantages of the three-dimensional (3D) cell cultures, which mimic the natural cell–cell and cell–extracellular matrix interactions, combined with genes knockdown and MYC oncogene activation, the study was able to identify novel putative tumor suppressor functions of genes regulating epithelial integrity.
Hyödyntämällä kolmiulotteisia (3D) soluviljelmiä, jotka jäljittelevät solujen ja niiden ekstrasellulaarimatriisin välisiä interaktioita, yhdistettynä kohdegeenien hiljentämisen ja MYC-onkogeenin aktivaatioon, tutkimuksessa kyettiin tunnistamaan epiteelin eheyttä sääteleviin geeneihin liittyviä ennestään tuntemattomia oletettuja tuumorisupressorifunktioita.
In vertebrates, the role of polarity genes in cancer development is less clear, with only few polarity genes convincingly linked to tumorigenesis in animal cancer models.
Selkärankaisilla solupolariteettin vaikuttavien geenien osallisuus syövän kehitykseen on heikommin tunnettu, ja vain muutama polariteettigeeni on yhdistetty eläinsyöpämalleissa vakuuttavasti kasvainten syntyyn.
Specifically, the study unraveled a PARD6G tumor suppressor function linked to the modulation of the AKT signaling pathway, critical for cancer development.
Erityisesti tutkimuksessa osoitettiin PARDG6-tuumorisupressorifunktio, joka liittyy syövän kehitykselle kriittisen AKT-signalointireitin modulaatioon.
Tissue integrity can be lost by altered cell-cell, cell-matrix connections, and/or mislocalization of the proteins responsible for the establishment of cell polarity.
Eheyden katoaminen saattaa olla seurausta solujen välisten yhteyksien, tai solujen ja niiden ekstrasellulaarimatriisin eli soluväliaineen yhteyksien muutoksista, ja/tai solun polariteetin määräävien proteiinien väärästä sijannista.
Finally, the genetic profiling of patients’ derived breast cancer samples resulted in the identification of a genetic signature for tumors with disseminated tumor cells (DTC).
Rintasyöpäpotilaiden kasvain-näytteiden tutkiminen mahdollisti erillisen geneettisen profiilin identifioinnin kasvaimille, joista on kulkeutunut kasvainsoluja muihin kudoksiin (disseminated tumor cells, DTC).
Epithelial integrity defines the well-established positioning and communication of the epithelial cells within the tissue architecture, which is necessary for the epithelium to flawlessly perform its functions.
Epiteelisolujen tarkkasti määritelty sijainti ja niiden keskinäinen kommunikaatio kudosrakenteen sisällä on seurausta epiteelin sisäisestä eheydestä, jonka säilyminen on välttämätöntä, jotta epiteelikudos voi suorittaa virheettä sille ominaiset toiminnot.
The study primarily focused on cell cycle and epithelial architecture alterations induced by the shRNA-mediated silencing of putative epithelial integrity regulating genes.
Työssä keskityttiin etenkin näiden geenien shRNA-välitteisen hiljentämisen seurauksena solusyklissä ja epiteelikudoksen rakenteessa tapahtuviin muutoksiin.
Early studies in Caenorhabditis elegans and Drosophila melanogaster have found evidence of the tumor suppression role of polarity regulating genes.
Solujen polariisuutta säätelevien geenien on osoitettu toimivan kasvainten kasvua estävästi Caenorhabditis elegans- ja Drosophila melanogaster-mallieläimillä tehdyillä varhaisissa tutkimuksissa.
Methods: We analyzed nut- and birch pollen sensitizations in a register of over 100,000 subjects from southern and northern Finland.
Menetelmät: Pähkinä- ja koivuherkistymisiä selvitettiin yli 100 000 potilaan aineistossa Etelä- ja Pohjois-Suomessa.
In immunotherapy, 33 (85%) of 39 patients achieved the target dose of 800 mg peanut protein (approximately four peanut kernels), and specific IgG4 increased strongly.
Siedätyshoidossa tavoiteannoksen 800 mg maapähkinäproteiinia (noin neljä maapähkinää) saavutti 33/39 (85 %) potilasta.
In addition, it is usually a life-long disease, and traditional treatment involves the avoidance of nuts and the administration of emergency medication in accidental exposures.
Pähkinäallergia on yleensä elinikäinen, ja perinteisenä hoitona on vain pähkinöiden välttäminen ja ensiapulääkkeet vahinkoaltistustilanteissa.
In order to assess immunotherapy efficacy and antibody changes, we conducted an intervention study in which 39 patients received peanuts orally with increasing doses, and 21 patients served as controls.
Siedätyshoitoa ja sen aiheuttamia vasta-ainemuutoksia tutkittiin interventioasetelmassa, jossa 39 potilasta sai maapähkinää suun kautta hitaasti nousevin annoksin ja 21 yhtä vakavasti maapähkinäallergista potilasta toimi verrokkiryhmänä.
Background: Nut allergy diagnostics is complicated, due to asymptomatic sensitization and pollen-induced cross-sensitization.
Tausta: Pähkinäallergian diagnostiikka on haastavaa oireettoman herkistymisen ja siitepölyjen aiheuttaman ristiherkistymisen vuoksi.
Aims: To study nut allergy diagnostics by evaluating associations with nut- and birch pollen sensitizations and the performance of IgE microarray in peanut allergy diagnostics.
Tavoitteet: Tutkia pähkinäallergian diagnostiikkaa selvittämällä pähkinä- ja koivuherkistymisten yhteyksiä ja IgE-mikrosirun toimivuutta maapähkinäallergisilla potilailla sekä tutkia maapähkinäallergian siedätyshoidon tehokkuutta ja hoidon aiheuttamia muutoksia vasta-aineprofiileissa.
In the microarray, Ara h 2 and Ara h 6 were the most accurate allergens in discriminating between peanut allergy and tolerance.
Mikrosiruissa maapähkinän allergeenit Ara h 2 ja Ara h 6 erottelivat parhaiten vakavasti allergiset.
Commonly, peanut-sensitized patients avoided several nut species, but in the speciesspecific tests, sensitization to other nuts was infrequent.
Potilaista suuri osa ilmoitti välttävänsä useita pähkinälajeja, mutta siruanalyyseissä vain harvalla nähtiin IgE-vasteita lajikohtaisille allergeeneille.
No neosensitizations emerged in the microarray screening, but IgE levels decreased for the most important peanut allergens, Ara h 2 and Ara h 6.
Aikaisemmissa herkistymisissä ei tapahtunut muutoksia lukuun ottamatta allergeeneja Ara h 2 ja Ara h 6, joiden vasta-ainetaso laski.
Results: Nut sensitizations associated strongly with birch pollen sensitization in both southern and northern Finland, and in this regard hazelnut, peanut, and almond sensitizations exhibited the strongest links.
Tulokset: Pähkinä- ja koivuherkistymiset olivat vahvasti yhteydessä toisiinsa sekä Etelä- että Pohjois-Suomessa.
Up to 84% of hazelnut-sensitized patients had simultaneous sensitization to birch pollen, while the majority of sensitized subjects reported no or only mild oral symptoms from exposure to nuts.
Hasselpähkinäherkistyneistä jopa 84 % oli samanaikaisesti herkistynyt koivun siitepölylle.
Conclusions: The impact of birch pollen sensitization on nut sensitizations is remarkable in Finland, and so it should be taken into account in nut allergy diagnostics.
Johtopäätökset: Suomessa koivuherkistymisen vaikutus pähkinäherkistymiseen on huomattava.
No neosensitizations develop and other sensitizations are unaffected, which shows that peanut oral immunotherapy is highly allergen-specific.
Siedätys ei aiheuta uusia tai vahvista olemassa olevia herkistymisiä, mikä on tärkeää hoidon turvallisuuden kannalta.
We studied IgE microarray and avoidance diets in 102 patients who underwent a peanut challenge.
Maapähkinälle altistettujen potilaiden (n=102) aineistossa analysoitiin IgE-mikrosiruprofiilit ja kyselytutkimuksella arvioitiin eri pähkinälajien käyttöä.
Based on species-specific allergen tests, patients can introduce several previously avoided nuts into their diet. Peanut oral immunotherapy is effective in desensitizing severely allergic children and adolescents.
Suuri osa maapähkinäherkistyneistä potilaista välttää useita muitakin pähkinälajeja, mutta lajikohtaisten allergeenitutkimusten perusteella monien pähkinälajien välttö on tarpeetonta.
The azulene library was virtually screened at the crystal structure of OX2 receptor, and compounds selected from the hit list were synthesized and screened in vitro.
Virtuaaliseuloin kirjaston n. 70000 yhdistettä OX2-reseptorin kiderakenteeseen ja seulonnan tuloksista valitut yhdisteet syntetisoitiin ja testattiin kuten yllä.
The main objective of this dissertation was to gain an understanding of orexin receptor activation at the molecular level and apply it in discovery of novel orexin receptor ligands.
Näin ollen työni tavoite oli ymmärtää oreksiinireseptoriaktivaatiota atomitasolla ja löytää uusia yhdisteitä, jotka sitoutuvat oreksiinireseptoreihin, ja aktivoivat niitä.
As non-peptide orexin receptor activators were almost completely unknown at the start of this study, attention was focused on them.
Työni alkuvaiheessa oreksiinireseptoreja aktivoivia yhdisteitä ei tunnettu käytännössä lainkaan, ja edelleenkin oreksiinireseptoriaktivaatioon johtavat atomitason mekanismit ovat pääasiassa tuntemattomia.
To accomplish these goals, I utilized a combination of molecular modelling and pharmacological in vitro studies.
Kehitimme tutkimukseni alussa seulontamenetelmän, joka yhdistää farmakoforimalliin perustuvan virtuaaliseulonnan solupohjaiseen in vitro -seulontaan.
Retrospective docking simulations of these agonistic hits and known non-peptide orexin receptor agonists (Nag26 and Yan7874, the latter of which was pharmacologically characterized in Publication II) were used to devise a working hypothesis of the binding pocket regions important for orexin receptor activation.
Oreksiinijärjestelmä, kaksi G-proteiinikytkentäistä reseptoria (OX1 ja OX2) ja niitä aktivoivaa neuropeptidiä (oreksiini-A ja -B), on keskeinen tekijä uni-valverytmin säätelyssä.
The model was utilized in a virtual screening, and a hit list of 395 compounds continued to a pharmacological screening phase, wherein I assessed their activities in a functional Ca2+-based screening assay developed particularly for that purpose.
Virtuaaliseuloin n. 140000 yhdisteen molekyylikirjaston, ja seulonnan tulokset, 395 yhdistettä, jatkoivat laboratoriokokeisiin.
I validated the screening hits in the competition binding and Ca2+ elevation assays; six compounds showed weak agonist activity and Ki’s in the 1−30 µM range (Publication I).
Laboratoriotulokset osoittivat kuuden yhdisteen olevan heikkoja oreksiinireseptoriagonisteja (eli aktivaattoreita), lisäksi löysimme seitsemän antagonistia (eli oreksiinireseptoreihin sitoutuvaa molekyyliä), joiden sitoutumisaffiniteetit olivat nanomolaarisella tasolla.
First, I studied the known orexin receptor ligands by structure- and ligand-based computational methods, and assembled the hypothesized activation features for a pharmacophore model.
Tutkin väitöskirjatyössäni oreksiinireseptoreja ja niiden kanssa vuorovaikuttavia pienmolekyylejä sekä tietokoneavusteisin menetelmin että solukokein laboratoriossa.