natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Questionnaire I identifying IBS by Manning 2 (at least two of the six Manning symptoms), Manning 3 (at least three Manning symptoms), Rome I, and Rome II criteria, was mailed to a random sample of 5 000 working age subjects.
Ensin lähetettiin 5000:lle väestörekisteristä sattumanvaraisesti poimitulle 18-64 vuotiaalle suomalaiselle kyselykaavake, jonka avulla tunnistettiin IBS-oireiset neljän eri kriteeristön mukaan (Manning 2, Manning 3, Rooma I, Rooma II).
Questionnaire II, covering rates of physician visits, and use of GI medication, was sent to subjects fulfilling Manning 2 or Rome II IBS criteria in Questionnaire I. Results: The response rate was 73% and 86% for questionnaires I and II.
Tutkimuksen toisessa vaiheessa lähetettiin terveyspalveluiden ja lääkkeiden käyttöä selvittävä kyselykaavake henkilöille, jotka täyttivät Manning 2 tai Rooma II kriteerin.
Irritable bowel syndrome in the general population : epidemiology, comorbidity and societal costs
Ärtyvän suolen oireyhtymän esiintyvyys, liitännäisoireet ja terveystaloudelliset kustannukset valikoitumattomassa väestössä
The prevalence of IBS was 15.9%, 9.6%, 5.6%, and 5.1% according to Manning 2, Manning 3, Rome I, and Rome II criteria.
IBS:n esiintyvyys väestössä vaihteli 5%:n (Rooma II) ja 16%:n (Manning 2) välillä.
Conclusions: The prevalence of IBS varies substantially depending on the criteria applied.
Laaja vaihtelu selittyy osin IBS-määritelmien ja diagnostisten kriteerien eroista.
It also covered extra-GI symptoms such as headache, back pain, and depression.
He käyttivät myös kontrolleja enemmän terveydenhuoltopalveluita sekä vatsavaivojen että muiden vaivojen vuoksi.
Presence of dyspeptic symptoms and a history of abdominal pain in childhood also predicted non-GI visits.
Oireiden takana ei ole todettavaa elimellistä sairautta, ja ne pahenevat usein mm. henkisen stressin aikana.
Sjögren s syndrome (SS) is a common autoimmune disease affecting the lacrimal and salivary glands.
Sjögrenin syndrooma (SS) on yleinen autoimmuunitauti, jonka vaikutukset kohdistuvat erityisesti kyynel- ja sylkirauhasiin.
The eventual systemic effects of low androgen levels in SS are not currently well understood.
Matalan androgeeni-pitoisuuden vaikutuksia SS:ssa ei aiemmin ole laajasti selvitetty.
BMs deliver messages to epithelial cells via cellular LM-receptors including integrins (Int) and Lutheran blood group antigen (Lu).
Tyvikalvojen tiedetään välittävän yllä oleville epiteelisoluille erilaistumis- ja ylläpitoviestejä lamiini-reseptoreiden välityksellä, joihin kuuluvat mm. integriinit (Int) ja Lutheraani veriryhmä antigeeni (Lu).
Lack of these interactions could be one factor limiting the normal remodelling process.
Tämän signaalireitin heikentyminen voi olla yksi rajoittava tekijä sylkirauhasten normaalissa uusiutumisessa ja toiminnassa SS:ssa.
This migration and phenotype change seem to be regulated by the LM-111-to-Int α1β1/Int α2β1 interactions.
Nämä prosessit vaikuttaisivat olevan LM-111 ja Int α1β1/Int α2β1 vuorovaikutusreittien ohjaamia.
These effects were first detected using the androgen-dependent CRISP-3 protein, the production and secretion of which were clearly diminished in SS.
Näitä vaikutuksia tutkittiin käyttämällä androgeeni-riippuvaista CRISP-3 proteiinia markkerina.
The expression of Ints α1β1 and α2β1 differed clearly from other LM-receptors in that they were found almost exclusively around the acini and intercalated duct cells in salivons suggesting some type of acinar cell compartment-specific or dominant function.
Int α1β1 ja α2β1 esiintyminen eroaa selkeästi muista integriineistä, koska niiden havaittiin liittyvän yksinomaan asinussoluihin ja välimuotoisiin tiehytsoluihin.
Addition of DHEA to the culture medium had effective stimulating effect on the Int α1β1 and α2β1 expression and its effect may be deficient in the LSGs of patients with SS.
Tässä työssä DHEA:n lisäämisellä soluviljelmiin oli voimakas stimuloiva vaikutus Int α1β1 ja α2β1 eritykseen ja vaikuttaisi siltä, että tämä vaikutus joko puuttuu tai on selkeästi heikentynyt SS potilaiden sylkirauhasissa.
The levels of the androgen prohormone dehydroepiandrosterone-sulphate (DHEA-S) in the serum are lower in patients with SS than in age- and sex-matched healthy control subjects.
Onkin osoitettu, että mieshormonien eli androgeenien esiastehormonin dehydroepiandrosteroni-sulfaatin (DHEA-S) pitoisuudet seerumissa ovat SS potilailla ikä- ja sukupuoli-täsmennettyjä verrokkeja matalammat.
Basement membranes (BM) are specialized layers of extracellular matrix and are composed of laminin (LM) and type IV collagen matrix networks.
Tyvikalvot ovat solunulkoisen matriksin rakenteita, jotka koostuvat kahdesta proteiiniverkosta, joista toisen muodostavat laminiinit (LM) ja toisen tyyppi IV kollageenit.
DHEA/DHEA-S concentration in serum and locally in saliva of patients with SS seems to have effects on the salivary glands.
DHEA/DHEA-S:n riittävä pitoisuus seerumissa ja paikallisesti sylkirauhasissa näyttäisi olevan tärkeää sylkirauhasten normaalille toiminnalle.
SS is characterized by a considerable female predominance and a late age of onset, commonly at the time of adreno- and menopause.
SS potilaista 90% on naisia ja heillä todetaan tauti tyypillisesti adreno- ja menopaussin aikaan.
The progenitor epithelial cells from the intercalated ductal area of LSGs migrate to the acinar compartment and then undergo a phenotype change into secretory acinar cells.
Huulisylkirauhasten välimuotoisten eritystiehyeiden alueella olevat esiastesolut vaeltavat asinusten alueelle ja tämän jälkeen muuttavat fenotyyppiään tiehytsoluista asinussoluiksi.
The composition of BMs and distribution of LM-receptors in labial salivary glands (LSGs) of normal healthy controls and patients with SS was assessed.
Tässä työssä määritettiin huulisylkirauhasten tyvikalvojen koostumusta SS potilailla ja terveillä verrokeilla.
LM-111 is important for the normal acinar cell differentiation and its expression is diminished in SS. Also LM-211 and -411 seem to have some acinar specific functional tasks in LSGs.
LM-111 osallistuu asinussolun erilaistumisen ja normaalin toiminnan säätelyyn ja sen esiintyvyys vähentyy SS:ssa.
LMs seem to have specific tasks in the dynamic regulation of acinar cell function.
Laminiineilla vaikuttaisi olevan tärkeä rooli sylkirauhasten normaalin toiminnan ylläpidossa.
LM-311, -332 and -511 seem to have more general structure maintaining and supporting roles in LSGs and are relatively intact also in SS. Ints α3β1, α6β1, α6β4 and Lu seem to supply structural basis for the firm attachment of epithelial cells to the BM in LSGs.
LM-311, -332 ja -511 vaikuttaisivat sen sijaan olevan rakenteellisia laminiineja vastaten sylkirauhasten normaalirakenteen ylläpidosta.
This might be due to the impaired function of the intracrine DHEA prohormone metabolizing machinery, which fails to successfully convert DHEA into its active metabolites in LSGs.
CRISP-3:n pitoisuus oli SS potilailla selkeästi terveitä verrokkeja matalampi syljessä ja sylkirauhasissa, mikä saattaa johtua solunsisäisten androgeenien metaboliareittien häiriöistä.
LMs have complex and highly regulated distribution in LSGs.
Tulosten perusteella laminiinien ja niiden reseptoreiden esiintyminen huulisylkirauhasissa on moniulotteista ja tarkan säätelyn alaista.
Topical tacrolimus in atopic dermatitis : Effects of long-term treatment on skin and respiratory symptoms
Takrolimuusivoide atooppisen ihottuman hoidossa : pitkäaikaishoidon vaikutukset ihoon ja hengitystieoireisiin
Tacrolimus ointment is the first topical compound suitable for long-term treatment.
Takrolimuusivoide on ensimmäinen paikallishoitolääke, joka sopii atooppisen ihottuman pitkäaikaishoitoon.
In Study I, cutaneous staphylococcal colonization was followed for 6 to 12 months.
Ihon stafylokokkikolonisaatiota seurattiin bakteeriviljelyin 6 -12 kk ajan hoidon alusta.
Tacrolimus ointment efficiently suppresses the T cell-induced inflammation of atopic dermatitis.
Takrolimuusivoide vähentää tehokkaasti atooppiseen ihottumaan liittyvää tulehdusta.
The aim of this thesis was to evaluate the effects of long-term topical tacrolimus treatment on cutaneous staphylococcal colonization, collagen synthesis, and symptoms and signs of asthma and allergic rhinitis.
Väitöskirjatyössä selvitettiin pitkäaikaisen takrolimuusivoidehoidon vaikutusta atooppista ihottumaa sairastavien potilaiden ihon stafylokokkikolonisaatioon, kollageenisynteesiin, ohuiden ihoalueiden, kuten silmäluomien, hoitoon, sekä astman ja allergisen nuhan oireisiin ja löydöksiin.
Methods: Patients with moderate-to-severe atopic dermatitis were treated with intermittent 0.1% tacrolimus ointment in prospective, open studies lasting for 6 to 48 months.
Menetelmät: Keskivaikeaa-vaikeaa atooppista ihottumaa sairastavia potilaita hoidettiin 6-48 kk ajan jaksottaisesti tarpeen mukaan takrolimuusivoiteella yksittäishoitona.
Results: The clinical response to topical tacrolimus was very good in all studies (p≤0.008).
Tulokset: Takrolimuusivoide oli erittäin tehokas ihottuman hoito kaikissa tutkimuksissa.
It does not cause skin atrophy as do corticosteroids but restores the skin collagen synthesis in patients who have used corticosteroids.
Se ei ohenna ihoa vaan palauttaa ihon kollageenisynteesin normaaliksi potilailla, joilla se on alentunut aiemman kortisonihoidon takia, ja sopii myös ohuille ihoalueille.
In Study II, skin thickness and collagen synthesis were followed by skin ultrasound and procollagen I and III propeptide concentrations of suction blister fluid samples for 12 to 24 months and compared with a group of corticosteroid-treated atopic dermatitis patients and with a group of healthy subjects.
Ihon kollageenisynteesiä seurattiin ihon imurakkulanesteen kollageeniesiasteiden pitoisuuksista 12-24 kk ajan hoidon alusta ja sitä verrattiin kortisonivoiteilla hoidettuihin potilaisiin ja terveisiin verrokkeihin.
In Study V, the same parameters as in Study III were assessed in atopic dermatitis patients before and after 12 to 48 months of topical tacrolimus treatment.
Näitä tutkittiin atoopikoilla myös 12-48 kk kestäneen takrolimuusivoidehoidon jälkeen.
The results suggest, however, that tacrolimus ointment has several beneficial effects in the long-term intermittent treatment of atopic dermatitis.
Johtopäätökset: Takrolimuusivoiteella näyttää olevan useita suotuisia vaikutuksia atooppisen ihottuman pitkäaikaishoidossa, vaikka osa tuloksista oli saatu tutkimuksista, joissa ei ollut vertailuryhmää.
No significant adverse effects or increase in skin infections occurred in any study.
Merkittäviä tai vaikeita sivuvaikutuksia ei esiintynyt voiteelle tyypillistä alkuvaiheen kuumotusvaikutusta lukuunottamatta.
The effects on the airway: decrease in bronchial hyper-responsiveness and respiratory symptoms, can be speculated to be caused by the decrease in T cell trafficking from the skin to the respiratory tissues as the skin inflammation resolves, as well as inhibition of epicutaneous invasion of various antigens causing systemic sensitization when the skin barrier is disrupted as in atopic dermatitis.
Hengitysteiden atooppisten ilmentymien lieveneminen hoidon aikana johtuu todennäköisesti siitä, että tervehtyneeltä iholta ei enää kulkeudu tulehdussoluja imusolmukkeiden kautta hengitysteihin ja toisaalta siitä, että allergeenit eivät enää pääse aiheuttamaan allergista herkistymistä ihon kautta.
Patients with moderate-to-severe atopic dermatitis seem to benefit from efficient long-term treatment with topical tacrolimus.
Hoidosta hyötyvät erityisesti keskivaikeaa-vaikeaa ihottumaa sairastavat potilaat, joilla hyvän pitkäaikaishoitovasteen saavuttaminen kortisonivoiteilla on ollut vaikeaa.
Treatment of atopic blepharoconjunctivitis resulted in a marked clinical response and a significant decrease in eosinophils, lymphocytes, and neutrophils in the conjunctival cytology samples.
Takrolimuusivoiteella oli hyvä vaste myös silmäluomi-ihottuman hoidossa ja se vähensi sidekalvon tulehdussolujen määriä merkittävästi.
Tacrolimus ointment has no marked systemic effect, as the absorption of the drug is minimal and decreases along with skin improvement.
Kortisonivoiteet on tarkoitettu kuitenkin kuuriluontoiseen, lyhytaikaiseen käyttöön, koska ne vähentävät ihon kollageenimuodostusta ja siten ohentavat ihoa, ja niiden teho vähenee pitkäaikaiskäytössä.
Study III was a cross-sectional study of the occurrence of respiratory symptoms, bronchial hyper-responsiveness, and sputum eosinophilia in atopic dermatitis patients and healthy controls.
Astman ja allergisen nuhan oireita, keuhkoputkien supistumisherkkyyttä ja yskösten eosinofiilisten tulehdussolujen määrää verrattiin atooppista ihottumaa sairastavilla potilailla ja terveillä verrokeilla.
Staphylococcal superinfections, skin atrophy due to corticosteroid use, and asthma and allergic rhinitis are common.
Ihoatoopikot kärsivät usein muista atooppisista sairauksista kuten astmasta ja allergisesta nuhasta.
Objective: Patients with atopic dermatitis often have a poor long-term response to conventional topical or systemic treatments.
Taustaa: Atooppinen ihottuma on yleinen, pitkäaikainen ihosairaus, joka alkaa usein varhaislapsuudessa ja voi jatkua läpi aikuisiän.
Only a few, usually short-term, studies have addressed the effects of different treatments on these problems.
Pitkäaikaistutkimuksia atooppisen ihottuman hoidosta on vähän.
It has a normalizing effect on the function of the skin measured by the decrease in staphylococcal colonization.
Ihon stafylokokkikolonisaation väheneminen tukee käsitystä että se normalisoi ihon toimintaa ja suojamekanismeja.
Skin thickness (p<0.001) and markers of collagen synthesis (p<0.001) increased in the tacrolimus-treated patients significantly, whereas they decreased or remained unchanged in the corticosteroid-treated controls.
Takrolimuusivoiteella hoidetuilla potilailla se lisääntyi selvästi ja väheni hieman kortisonivoiteella hoidetuilla potilailla 12 kk aikana.
Study IV was a retrospective follow-up of the effect of tacrolimus 0.03% ointment on severe atopic blepharoconjunctivitis and conjunctival cytology.
Takrolimuusihoidon tehoa ja vaikutusta silmän sidekalvon tulehdussolujen määriin selvitettiin vaikeaa atooppista silmäluomi-ihottumaa sairastavilla potilailla.
In a group of diabetic patients, the flow in a vascular bypass graft was augmented by an internal av-fistula within a radial forearm flap and similarly in a patient with a previous free flap transfer, a high intraoperative graft flow was achieved due to the free flap shunt effect.
Kokeellisessa sarjassa vapaan kudossiirteen sisään rakennettiin valtimo-laskimofisteli parantamaan virtausta ja yhdessä osatutkimuksessa tarkasteltiin potilasta, jolle oli aiemmin tehty kudospuutoksen peitoksi vapaa verisuonitettu lihaskieleke.
The adjuvant av-fistula increased graft flow significantly also in a poor outflow venous bypass, but regardless of this the outcome was no improved.
Valtimo-laskimofisteli ei johtanut parempaan aukipysyvyyteen tai lopputulokseen myöskään alaraajan laskimosiirteiden yhteydessä ja siten kliinistä hyötyä ei saavutettu huolimatta parantuneesta virtauksesta.
The aim of this study was to evaluate the possible benefit of an adjuvant av-fistula and an internal av-fistula within a free flap transfer on the patency and outcome of an infrapopliteal bypass.
Väitöskirjatutkimuksen tarkoituksena oli selvittää päästäänkö valtimo-laskimofistelin avulla saavutetulla paremmalla ohitussiirteen virtauksella myös parempaan lopputulokseen siirteen aukipysyvyyden ja raajan säästymisen kannalta.
In theory the adjuvant fistula might have the same effect in a compromised outflow venous bypass.
Teoriassa voidaan siis ajatella, että verisuoniproteesiohitusten yhteydessä tehty valtimo-laskimofisteli parantaa virtausta riittävästi estäen tukkeutumisen ohitusmateriaalista johtuvista syistä.
Adjuvant Arteriovenous Fistula for Infrapopliteal Bypass Patency
Valtimo-laskimofistelin vaikutus alaraajan ohitussiirteen aukipysyvyyteen
The adjuvant av-fistula increased the venous infrapopliteal bypass flow significantly.
Alaraajan verisuoniproteesiohitusten yhteydessä tehty valtimo-laskimofisteli lisäsi merkittävästi virtausta ohitussiirteessä.
An internal av-fistula was created within the free flap transfer to increase flap artery and bypass graft flow.
Vapaa kudossiirre toimi siis valtimo-laskimofistelin tavoin pienentäen virtausvastusta ja parantaen virtausta.
A previously performed free flap transfer significantly augmented the flow of a poor outflow femoropedal bypass graft.
Aiempi vapaa verisuonitettu kudossiirre sekä kudossiirteen sisään rakennettu valtimo-laskimofisteli lisäsi myös merkitsevästi ohitussiirteen virtausta.
The use of an adjuvant arteriovenous fistula (av-fistula) at the distal anastomosis has been postulated to improve the flow and thus increase prosthetic graft patency.
Valtimo-laskimofisteli pienentää ohitussiirteen virtausvastusta ohjaamalla osan verenkierrosta laskimokiertoon ja siten samalla ohitussiirteen virtaus paranee.
A lack of suitable venous graft material or poor outflow is an increasingly encountered situation in peripheral vascular surgery.
Väestön vanhetessa ja diabeteksen yleistyessä alaraajan verenkiertohäiriöt ovat yhä tavallisempia.
In a retrospective multicentre case-control study, 77 infrapopliteal vein bypasses with an adjuvant av-fistula were compared with matched controls without a fistula.
Tutkimuksessa tarkasteltiin valtimo-laskimofistelin vaikutusta säären alueen verisuoniproteesiohituksiin sekä laskimo-siirteitä, jotka oli tehty potilaille, joilla oli erittäin huono vastaanottava verisuonipuusto.
Prosthetic grafts have clearly worse patency than vein grafts in femorodistal bypass surgery.
Verisuoniproteesit vaativat korkeamman virtauksen pysyäkseen auki kuin laskimosiirteet.
A prospective randomised multicentre trial comprised 59 patients with critical leg ischaemia and no suitable veins for grafting.
Ns.kriittisessä iskemiassa potilaan huono verenkiertotilanne johtaa raajan menetykseen ilman verenkiertoa korjaavia toimenpiteitä.
The main methods used were tear fluid ELISA analysis, corneal in vivo confocal microscopy, and noncontact esthesiometry.
Tutkimuksessa käytetyt pääasialliset menetelmät olivat kyynelnesteen kasvutekijäpitoisuus-määritys, sarveiskalvon in vivo konfokaalimikroskopia ja sarveiskalvon tuntomittaus.
In addition, measurement of tear fluid cytokines may not be suitable for screening patients for risk of scar (haze) formation after PRK.
Näin ollen kyynelnesteen potentiaalisesti arpea aiheuttavien kasvutekijöiden analysointi ei näyttäisi olevan käyttökelpoisin tapa löytää potilaita, joilla olisi suurentunut riski saada arpisamentumaa taittovirhekirurgian (PRK) jälkeen.
In severe cases of disabling chronic pain in patients with dry eye or after LASIK, when conventional therapeutic possibilities fail to offer relief, consultation of a physician specialized in pain treatment is recommended.
Mikäli tavanomaiset hoitokeinot eivät tuo apua, on kivunhoitoon erikoistuneen lääkärin konsultaatio suositeltavaa.
Presumably, at least part of the symptoms of "LASIK-associated dry eye" are derived from aberrantly regenerated and abnormally functioning corneal nerves.
Todennäköisesti osa potilaiden ilmoittamista kuivasilmäisyysoireista ei johdukaan silmänpinnan kuivuudesta, vaan epänormaalisti regeneroituneista ja toimivista tuntohermoista.
The majority of patients reported ongoing dry eye symptoms even 5 years after LASIK, although no objective clinical signs of dry eye were apparent.
Jopa viisi vuotta LASIK -leikkauksen jälkeen suurin osa (55 %) potilaista raportoi silmän kuivuusoireista, vaikka tavanomaiset kuivasilmäisyystestien tulokset olivat normaalit.
This study aimed to investigate the morphology and function of corneal sensory nerves in 1) patients after corneal refractive surgery and 2) patients with dry eye due to Sjögren's syndrome.
Väitöskirjatutkimukseni tavoitteena oli selvittää sarveiskalvohermojen toimintaa ja morfologiaa taittovirhekirurgian (PRK ja LASIK) jälkeen sekä Sjögrenin syndroomaan liittyvässä kuivasilmäisyydessä.
Thus, they may represent a form of corneal neuropathy or "phantom pain" rather than conventional dry eye. Corneal nerve alterations and inflammatory findings in Sjögren's syndrome offer an explanation for the corneal hypersensitivity or even chronic pain or hyperalgesia often observed in these patients.
Nämä sarveiskalvohermoihin liittyvät poikkeavat löydökset tarjoavat selityksen sarveiskalvon hypersensitiivisyydelle, tai jopa hyperalgesialle, joita usein tavataan Sjögrenin syndrooma potilailla.
Based on these results, the relationship between nerve regeneration and epithelial thickness 3 months after PRK appears to reflect the trophic effect of corneal nerves on epithelium.
Kolme kuukautta taittovirhekirurgian (PRK) jälkeen sarveiskalvon pintakerroksen eli epiteelin paksuus korreloi epiteelinalaisten hermojen regeneraation, osaltaan todistaen jo aiemmin tiedettyä sarveiskalvohermojen merkitystä epiteelin kasvun säätelyyn.
Primary Sjögren's syndrome patients presented with corneal hypersensitivity, although their corneal subbasal nerve density was normal.
Sjögrenin syndroomaa sairastavilla kuivasilmäisyyspotilailla todettiin sarveiskalvon hypersensitiviteetti, eli hyvin pienetkin tuntoärsykkeet olivat aistittavissa.
Pre- or postoperative levels of the tear fluid cytokines TGF-β1, TNF-α, or PDGF-BB did not correlate with the development of corneal haze objectively estimated by in vivo confocal microscopy 3 months after PRK.
Kyynelnesteen kasvutekijäpitoisuuksilla ennen toimenpidettä tai sen jälkeen ei näyttänyt olevan yhteyttä taittovirheleikkauksen (PRK) jälkeiseen arpikudoksen määrään kolmen kuukauden kuluttua toimenpiteestä.
A third aim was to explore the possible correlation between cytokines detected in tears and development of post-PRK subepithelial haze.
Tavoitteena oli myös selvittää kyynelnesteen kasvutekijäpitoisuuksien yhteyttä taittovirhekirurgian (PRK) jälkeiseen haavan paranemiseen.
However, alterations in corneal nerve morphology (nerve sprouting and thickened stromal nerves) and an increased number of antigen-presenting cells among subbasal nerves were observed, implicating the presence of an ongoing inflammation.
Stroomahermot olivat paksumpia, ja epiteelinalaisissa hermoissa tavattiin versomista "sprouting" hermojen degeneraation/regeneraation merkkinä.
This follow-up study included 1330 patients with type 1 diabetes and a mean follow-up period of five years.
Seurantaan osallistui 1330 tyypin 1 diabeetikkoa seuranta-ajan ollessa 5 vuotta.
Subjects and methods: This study is part of the ongoing Finnish Diabetic Nephropathy Study (FinnDiane).
Tutkimusaineisto ja metodit: Tutkimus on osa FinnDiane (Finnish Diabetic Nephropathy Study) tutkimusta.
Notably, all these factors are modifiable with changes in lifestyle and/or with a targeted medication.
On huomattava, että perimää lukuunottamatta em. tekijät ovat muutettavissa joko elämäntavan muutoksilla ja/tai oikein kohdistetulla lääkityksellä.
The first four cross-sectional substudies of this thesis comprised 194 patients with type 1 diabetes divided into three groups (normo-, micro-, and macroalbuminuria) according to their albumin excretion rate (AER).
Neljä ensimmäistä osatyötä olivat poikkileikkaustutkimuksia, joissa 194 potilaan joukko oli jaettu munuaisten kautta virtsaan erittyvän albumiinin (AER) perusteella ensin kolmeen ryhmään: normo-, mikro- ja makroalbuminuria.
The fifth substudy aimed to determine whether baseline serum adiponectin plays a role in the development and progression of diabetic nephropathy.
Viidennessä osatyössä selvitettiin adiponektiinin mahdollista osuutta diabeettisen nefropatian synnylle ja etenemiselle.
As a measure of low-grade inflammation, highly sensitive CRP (hsCRP) and α-defensin were measured with radio-immunoassay, and interleukin-6 (IL-6) with high- sensitivity enzyme immuno-assay.
Herkkä CRP ja α-defensiini määritettiin radio-immunologisella, interleukin-6(IL-6) herkällä entsyymi-immunomenetelmällä ja MBL sekä adiponektiini immunofluorometrisellä menetelmällä.