natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Grammar (emphasizing "Firstnesses" and iconicity) and methodeutic (i.e., a processual approach) especially, give new means for understanding abduction.
Erityisesti kielioppiin (joka abduktion suhteen korostaa Peircen "Ensiys"-kategoriaa ja ikonisia merkkisuhteita) ja metodeutiikkaan (tutkimusprosesseja käsittelevä näkökulma) kuuluvien asioiden kehittäminen eteenpäin antaa uusia välineitä ymmärtää abduktiota.
Abduction treats those processes which both constrain and instigate the search for new ideas; starting from the use of clues as a starting point for discovery, but continuing in considerations like elegance and 'loveliness'.
Abduktion avulla voidaan analysoida niitä prosesseja, jotka sekä rajoittavat että yllyttävät uusien ideoiden etsimistä, alkaen vihjeistä uusien ideoiden lähtökohtana ja jatkuen erilaisiin kriteereihin koskien vihjeiden ja hypoteesien "viehättävyyttä".
It is often claimed that discovery cannot be a proper subject area for conceptual analysis and, accordingly, abduction cannot serve as a "logic of discovery".
Edelleen esitetään usein, että keksimistä ja uuden syntymistä ei voi käsitteellisesti ymmärtää, joten abduktion kaltainen malli ei voi toimia "keksimisen logiikkana".
Abduction was originally presented by Charles S. Peirce (1839-1914) as a "weak", third main mode of inference -- besides deduction and induction -- one which, he proposed, is closely related to many kinds of cognitive processes, such as instincts, perception, practices and mediated activity in general.
Abduktiota kehitti alkujaan amerikkalainen filosofi ja loogikko Charles S. Peirce (1839-1914) kolmantena, "heikkona" päättelyn päämuotona, yleensä eroteltujen deduktion ja induktion lisäksi.
I argue, however, that it is useful to distinguish between IBE ("Harmanian abduction") and "Hansonian abduction"; the latter concentrating on analyzing processes of discovery.
Väitän kuitenkin, että on hyödyllistä tehdä ero PPS-mallin eli "harmanilaisen abduktion" ja "hansonilaisen abduktion" välillä.
The purpose of this study is to analyze and develop various forms of abduction as a means of conceptualizing processes of discovery.
Tutkimuksen tarkoituksena on käsitteellistää ja tehdä ymmärrettäväksi keksimisen prosesseja erittelemällä ja kehittämällä ns. abduktion erilaisia muotoja eteenpäin.
The study then continues a Peircean-Hansonian research programme by developing abduction as a way of analyzing processes of discovery.
Tutkimus jatkaa siis Peirceläis-hansonilaista tutkimusohjelmaa väittämällä, että keksimiseen kuuluu tietty logiikkansa, vaikka sen perusta on heikko päättelymuoto eli abduktio.
As for the classical Meno paradox about discovery, I show that abduction provides more than one answer.
Keksimisen käsittelyä problematisoivan Menon-paradoksin suhteen tutkimuksessa osoitetaan, että abduktion eri muodot tuottavat tähän klassiseen ongelmaan useammanlaisia vastauksia.
Uncovering the shortcomings in the replies of Gadamer s followers to Hirsch s criticism serves as a basis for the defense of intentionalism in interpretation carried out in the chapter.
Gadamerin filosofian kommentaattoreiden Hirschin kritiikkiin esittämissä vastauksissa esiintyvien puutteiden osoittaminen muodostaa keskeisen lähtökohdan luvussa esitetylle intentionalismin puolustukselle.
In chapter one, I present a critical discussion of Margolis robust relativism.
Ensimmäisessä luvussa esitän kriittisen luennan Margolisin kulttuurisesta relativismista.
The theoretical issues addressed in the thesis are illuminated by discussions of case-examples, most importantly Richard Wagner s The Valkyrie, Thomas Adés America: A Prophecy, and some symphonies by Dimitri Shostakovich.
Keskeisinä esimerkkeinä toimivat Richard Wagnerin Valkyyria, eräät Dimitri Shostakovichin sinfoniat sekä Thomas Adésin America: A Prophecy.
The first parts of chapter two outline Davidsonian intentionalism by presenting a reading of Davidson s later work in philosophy of language and mind, and by indicating its relationship to Davidson s views of literature.
Toisen luvun ensimmäisissä jaksoissa hahmottelen davidsonilaista intentionalismia osoittamalla Davidsonin myöhäisten holismia ja kielifilosofiaa käsittelevien tekstien yhteydet hänen näkemyksiinsä kirjallisuuden tulkinnasta.
The concluding chapter outlines some ways in which one can be a pluralist with regard to art and interpretation without falling into relativism.
Viimeisessä luvussa hahmottelen joitakin tapoja, joilla pluralistinen lähestymistapa taiteeseen ja tulkintaan voidaan sovittaa yhteen tekijän intention painoarvoa korostavan tulkintanäkemyksen kanssa.
While finding Margolis criticism of the self-refutive argument plausible, I, nevertheless, argue that the relativistic logic Margolis offers should not be favored in interpretation.
Vaikka pidänkin Margolisin teoriaa vakuuttavimpana relativismin nykymuotona, esitän luvussa useita perusteita sille, miksi tulkintojen oikeutuksessa ei tulisi turvautua Margolisin muotoilemankaltaiseen relativistiseen logiikkaan.
Then, I shall compare Davidson s ideas with some recent modest forms of intentionalism found in analytic aesthetics, and argue that Davidsonian intentionalism is in many respects more satisfactory compared to them.
Luvun myöhemmissä jaksoissa vertaan Davidsonin ajatusten pohjalta luotua tulkintanäkemystä analyyttisessä estetiikassa esiintyneisiin maltillisen intentionalismin muotoihin, ja väitän, että davidsonilainen intentionalismi on monessa suhteessa niitä vakuuttavampi.
That defense is then extended with a discussion of some recent hermeneutic readings of Davidson s views.
Syvennän tuota puolustusta luvun lopussa käsittelemällä joitakin Davidsonin filosofiasta viime aikoina tehtyjä hermeneuttisia luentoja.
Chapter three engages Gadamer s hermeneutics by defending E.D. Hirsch s criticism of Gadamer.
Kolmannessa luvussa lähestyn tulkinnan historiallista luonnetta korostavaa Gadamerin hermeneutiikkaa puolustamalla E.D. Hirschin yli 40 vuotta sitten esittämää Gadamer-kritiikkiä.
Chapter four deals with the standing of intentionalism through Rorty s pragmatist approach to literature.
Neljännessä luvussa intentionalististen teorioiden asemaa tarkastellaan Rortyn pragmatismiin sisältyvän kirjallisuus- ja tulkintanäkemyksen pohjalta.
It is my belief that an intentionalist view of interpretation built on Davidsonian elements manages to form the most convincing defense of that interpretive position against the skepticism present in the views of Margolis, Gadamer, and Rorty.
Davidsonin arvo tutkimukselleni on nimenomaan siinä, että Davidsonin myöhäisten kielifilosofiaa, tulkinnallista holismia ja kirjallisuutta käsittelevien tekstien pohjalta on uskoakseni mahdollista luoda kaikista vakuuttavin vastaus Margolisin, Gadamerin ja Rortyn näkemyksissä esiintyviin intentionalismi-kritiikkeihin.
Secondly, the study raises the issue of relativism in interpretation through a discussion of the relativistic tendencies apparent in the views of three major figures of contemporary philosophy: Joseph Margolis, Hans-Georg Gadamer, and Richard Rorty.
Keskeisen viitekehyksen muodostavat Joseph Margolisin "vahva relativismi , Hans-Georg Gadamerin hermeneutiikka sekä Richard Rortyn pragmatismi.
This study focuses on two philosophical issues related to the interpretation of art. Firstly, it considers the role of authorial intentions in interpretation.
Väitöskirjani pureutuu kahteen taiteen tulkinnan filosofian keskeisimpään ongelmaan.
The major goal of the thesis is to develop a theory of interpretation supporting the role of authorial intentions in interpretation on the basis of Donald Davidson s late philosophy of language and the holistic account of interpretation that underlies different parts of his philosophy.
Väitöskirjani kokonaistavoitteena on muotoilla näissä teorioissa ilmenevien relativististen piirteiden vastapainoksi Donald Davidsonin näkemysten pohjalta systemaattisempi tekijän intention painoarvoa tulkinnassa puolustava teoria.
By indicating the position of pragmatist notions of aesthetic experience and imagination in Davidsonian intentionalism, it is shown that an intentionalist approach need not be as impoverished with regard to the value Rorty attributes to literature as he assumes.
Keskeisenä väitteenäni Rortyn haastetta vastaan toimii se, että intentionalistiset lähestymistavat eivät ole niin hedelmättömiä lähestymistapoja suhteessa niihin sosiaalisiin ja kulttuurisiin arvoihin, joita Rorty kirjallisuuteen liittää, kuin tämä olettaa.
In ethics, there are no objective values or principles.
Etiikassa ei ole objektiivisia arvoja tai periaatteita.
People must create their own morality.
Ihmisen on itse luotava itselleen oma moraalinsa.
Ethics becomes subjective, anarchistic and nihilistic.
Etiikka muodostuu subjektivistiseksi, anarkistiseksi ja nihilistiseksi.
God is "dead" and the concept of God is seen as "writing", an ideal, a relationship of meanings or a language.
Jumala on "kuollut", ja jumaluus käsitetään "kirjoitukseksi", ihanteeksi, merkityssuhteeksi tai kieleksi.
Epistemology is relativistic and the human being becomes the measure of all things.
Epistemologia on relativistista, ja ihmisestä tulee kaiken mitta.
The moral responsibility of a subject becomes problematic.
Subjektin moraalinen vastuu tulee ongelmalliseksi.
The human subject is contingent and formed in the linguistic and social context.
Ihmissubjekti on kontingentti ja muodostuu kielellisessä ja sosiaalisessa kontekstissa.
Science and rationality come into question without the permanent core provided by our consciousness.
Tiede ja rationaalisuus tulevat kyseenalaisiksi ilman tietoisuuden pysyvää keskusta.
The aim of this study is to examine the central ideas of Mark C. Taylor, Don Cupitt, and Grace Jantzen on the subject of the philosophy of religion.
Tämän tutkimuksen tarkoituksena on tarkastella Mark C. Taylorin, Don Cupittin ja Grace Jantzenin tärkeimpiä uskonnonfilosofisia ajatuksia.
Many postmodern ideas can successfully be made of use if used in moderate manner.
Monia postmoderneja ideoita voidaan käyttää onnistuneesti hyväksi maltillisella tavalla.
For this reason, we should create a new kind of philosophy of religion and a new language that takes women into consideration.
Sen vuoksi olisi luotava uutta naiset huomioonottavaa uskonnonfilosofiaa ja kieltä.
According to postmodern feminism, the ideas that men present as facts are often degrading to women, distort reality and support the power of men.
Postmodernin feminismin mukaan miesten esittämät totuusväitteet ovat usein naisia sortavia, todellisuutta vääristäviä ja miesten valtaa pönkittäviä.
Objective reality becomes blurry.
Objektiivinen todellisuus tulee häilyväksi.
The truth claims by either men or women must each be evaluated one at a time.
Sekä miesten että naisten esittämät tietoväitteet on arvioitava kukin tapaus erikseen.
Reality is each person´s concept of reality.
Todellisuus on meidän käsityksemme todellisuudesta.
Religion without religion : The challenge of radical postmodern philosophy of religion
Uskonto ilman uskontoa : Radikaalin postmodernin uskonnonfilosofian haaste
Language is universal in that language and reality cannot be considered separately.
Kieli on universaalista siten, että kieltä ja todellisuutta ei voi erottaa toisistaan.
Finally, we will study some philosophers, who have used postmodern ideas in a more moderate manner.
Lopuksi tarkastellaan muutamia filosofeja, jotka ovat käyttäneet maltillisesti hyväkseen postmoderneja ideoita.
This thesis shows that radical postmodern religion is "religion without religion".
Tutkimus osoittaa, että radikaali postmoderni uskonto on "uskontoa ilman uskontoa".
This study shows that the postmodern idea of religion is very different from classical Christianity.
Arviointi osoittaa, että radikaali postmoderni uskontokäsitys poikkeaa suuresti klassisesta kristinuskosta.
In this way, we will look for a balanced solution between modernism and postmodernism.
Siten pyritään etsimään tasapainoista uskonnonfilosofista ratkaisua modernismin ja postmodernismin luomassa tilanteessa.
The purpose is to present, analyze, identify, find connections, and to gain an understanding of the original texts.
Metodina on käytetty kvalitatiivista, tutkijoiden teosten sisältöä tarkastelevaa systemaattista analyysia, jonka päämääränä on pyrkiä esittelemään, erittelemään, identifioimaan, luomaan yhteyksiä ja ymmärtämään lähdeaineistoa.
Language is seen to be game-like, and it has no relation to reality.
Sillä ei ole kosketusta todellisuuteen.
I claim that their arguments for this conclusion are convincing.
Tutkimuksessani esitän, että heidän perustelunsa tälle väitteelle ovat uskottavia.
The problem of mental causation is the problem of how mental phenomena like beliefs can cause physical movements of the body.
Mentaalisen kausaation ongelma palautuu kysymykseksi siitä, miten uskomusten ja toiveiden kaltaiset mentaaliset ilmiöt voivat aiheuttaa kehon liikkeitä.
The form of non-reductive physicalism which I discuss is in essential respects the position taken by Donald Davidson (1917-2003) and Georg Henrik von Wright (1916-2003).
Tutkimuksessani tarkastelen mieli-ruumis ongelmaa Donald Davidsonin (1916-2003) ja Georg Henrik von Wrightin (1916-2003) ei-reduktiivisen fysikalismin näkökulmasta.
The motivation to explore and defend a non-reductive position stems from the belief that reductive physicalism leads to serious ethical problems.
Motivaatio puolustaa ei-reduktiivista näkemystä perustuu näkemykselle siitä, että reduktiivinen käsitys ihmisestä johtaa vakaviin eettisiin ongelmiin.
The final conclusion of my thesis is that von Wright's and Davidson's positions provide a starting point from which the current scientistic philosophy of mind can be critically further explored in the future.
Tutkimukseni viimeinen johtopäätös onkin, että von Wrightin ja Davidsonin näkemyksistä käsin voidaan tarkastella kriittisesti skientististä mielenfilosofiaa ja arvioida mielenfilosofian tulevia eettisiä haasteita.
If mental phenomena do not reduce to causally effective states of the brain, then what justifies the belief that mental phenomena have causal powers?
Mikäli ei-reduktiivista fysikalismia seuraten uskomme, että mentaaliset ilmiöt eivät palaudu aivojen kausaalisesti vaikuttaviin tiloihin, herää kysymys mikä oikeuttaa uskomme mentaalisten tilojen kausaaliseen voimaan?
My claim is that Davidson's and von Wright's ultimate reason to defend a non-reductive view comes back to their belief that a reductive understanding of human nature would be a narrow and possibly harmful perspective.
Väitteeni on, että Davidsonin ja von Wrightin mielenfilosofian taustalla vaikuttaa huoli siitä, että reduktiivinen lähestymistapa on kapea-alainen ja mahdollisesti vahingollinen näkemys.
Also Davidson and von Wright claim that, in some important sense, the mental aspect of a human being does not reduce to the physical aspect, that there is a gap between these aspects that cannot be closed.
Sekä von Wright että Davidson väittävät, että mielen ja aivojen välillä on pysyvä käsitteellinen kuilu, jota on mahdotonta kuroa umpeen.
The third main claim of this work is that the problem of mental causation cannot be solved from the Davidsonian - von Wrightian perspective.
Työni kolmas väite on, että Davidsonin ja von Wrightin teorioiden näkökulmasta katsottuna mentaalisen kausaation ongelma jää ratkaisemattomaksi.
I also argue that whereas von Wright and Davidson give interesting arguments for the irreducibility of the mental, their physicalism is unwarranted.
Toinen keskeinen johtopäätökseni on, että Davidsonin ja von Wrightin argumentit fysikalismin puolesta eivät ole vakuuttavia.
In this study I consider what kind of perspective on the mind body problem is taken and can be taken by a philosophical position called non-reductive physicalism.
Tällainen fysikalismi sitoutuu siis käsitykseen, että mieli on jotain mitä ei voida kuvata pelkästään fysikaalisten käsitteiden avulla.
Non-reductive physicalism combines two theses: (a) Everything that exists is physical; (b) Mental phenomena cannot be reduced to the states of the brain.
Toisaalta ajatuksen siitä, että todellisuus on läpikotaisin fysikaalinen ja toisaalta näkemyksen, jonka mukaan mentaalisia ilmiöitä ei voida palauttaa aivojen tiloihin.
If mental causes do not reduce to physical causes, then how to tell when - or whether - the mental causes in terms of which human actions are explained are actually effective?
Väitteeni on, että mentaalisen kausaation ongelma tulisi muotoilla uudelleen kysymykseksi siitä, miten voimme ratkaista ovatko mentaalisiin tiloihin viittaavat selityksemme tosia.
Notwithstanding the materialistic consensus in the contemporary philosophy of mind the ontology of mind is still an uncharted territory where real breakthroughs are not to be expected until a radically new ontological position is developed.
Väitteeni on, että vaikka fysikalistinen ontologia näyttää olevan modernissa mielenfilosofiassa laajasti hyväksytty näkökanta, filosofiset argumentit sen puolesta ovat epätyydyttäviä.
As I see it, the essential point of non-reductive physicalism - the irreducibility of the mental - and the problem of mental causation are closely related.
Ei-reduktiivinen fysikalismi pyrkii yhdistämään kaksi näkemystä.
The postwar development of planning legislation and of municipal and state planning organisations provides the necessary context for urban planning.
Sodanjälkeinen kaavoituslainsäädännön sekä kunnallisten- ja valtiollisten kaavoitusorganisaatioiden kehitys muodostaa tutkimuksessani Ervin toiminnan kannalta keskeisen kontekstin.
The Modern City Planning of Architect Aarne Ervi in the Helsinki Metropolitan Area: The Planning of the Finnish Capital after the Second World War
Arkkitehti Aarne Ervin kaupunkisuunnittelu pääkaupunkiseudulla : Suomalaisen suurkaupungin kaavoitusta toisen maailmansodan jälkeen
This study belongs to the field of planning history in which the art historical study of architecture blends with the history of Finnish society.
Tutkimukseni on suunnitteluhistoriaa (planning history), jossa taidehistoriallinen arkkitehtuurin tutkimus yhdistyy yhteiskuntahistoriaan.
The main results of this study relate to the collective and cooperative group nature of work in architectural design, to the introduction of an alternative approach to the question of modernism in Finnish architectural discourse, and to the post-war planning history of legislative and institutional organisations in Finland.
Tutkimuksen tärkeimmät tulokset liittyvät arkkitehtuurisuunnittelun ryhmätyö-luonteen esittämiseen, uuden näkökulman tuomiseen suomalaiseen keskusteluun modernista sekä sodanjälkeisen kaavoitushistorian kirjoittamiseen lainsäädännön ja organisoitumisen osalta.
Ervi succeeded in several major architectural competitions in Finland, acted as the main designer of the "New Town" of Tapiola and of the suburb of Vantaanpuisto in the metropolitan area, and worked as the first director of the city planning department of Helsinki from 1965-1969.
Ervi menestyi useissa keskeisissä arkkitehtikilpailuissa, toimi Espooseen rakennetun Tapiolan pääsuunnittelijana, suunnitteli silloiseen Helsingin maalaiskuntaan Vantaanpuiston lähiön Kehä III ja Hämeenlinnanväylän koillispuolelle sekä työskenteli uransa päätteeksi Helsingin kaupunkisuunnitteluviraston ensimmäisenä virastopäällikkönä.
I examine Ervi's professional career, the teamwork characteristic of his office, and the collegial community in which Ervi serves different vocational roles as an architect.
Näin tutkimukseni pääkohteeksi tulee Arkkitehtitoimisto Aarne Ervin työskentely kollegiaalisena yhteisönä sekä Ervin erilaiset ammatilliset roolit.
I link the theoretical literature of modernism in architecture and the modernization of society with historical documents and empirical archival research.
Yhdistän työssäni modernia käsittelevää teoreettista kirjallisuutta sekä Ervin tuotantoa että suomalaista kaavoitusta valottavaan empiiriseen arkistotutkimukseen ja asiakirjalähteisiin.
Furthermore, the study includes new historical research about the city planning department of the city of Helsinki, the planning of Tapiola and Vantaanpuisto, and the operations of the main developers of these two suburban areas: the Asuntosäästäjät Society and the Asuntosäätiö Foundation.
Tutkimukseni sisältää uutta tutkimustietoa Vantaanpuistosta ja Tapiolan kaavoittamisesta sekä alueiden rakennuttajien Asuntosäästäjät ry:n ja Asuntosäätiön toiminnasta samoin kuin Helsingin kaupunkisuunnitteluviraston syntyhistoriasta.
I also discuss the municipal development of Espoo and Vantaa and the regionalization process that occured in Helsinki during the decades in question.
Helsinki kasvoi kyseisinä vuosikymmeninä pääkaupunkiseuduksi, ja tarkastelen tutkimuksessani myös tuota alueellistumiskehitystä.
I examine architect Aarne Ervi and his city planning architecture through the concept of "modern".
Tarkastelen kohdettani Aarne Erviä myös arkkitehdin uran ja toimiston ryhmätyön näkökulmista.
Because of a lack of earlier studies, I will undertake basic research, relying on empirical primary source material, where the starting point is to place the phenomenon under examination in the historical and cultural context.
Tutkimukseni on aiemman tutkimuksen puutteen vuoksi empiiriseen primääriaineistoon nojaavaa perustutkimusta, jossa lähtökohtana on ollut tarkasteltavan ilmiön asettaminen siihen historialliseen ja kulttuuriseen kontekstiin missä se on syntynyt.
During the Second World War Finnish art and cultural life was isolated and stagnated and figurative art was still dominant after the war.
Suomen taide ja kulttuurielämä oli ollut toisen maailmansodan aikana pysähtynyttä sekä eristäytynyttä, ja vielä sodan jälkeenkin vallitsevana olivat pääasiassa figuratiiviset tyylit.
The most significant study materials are the artist s paintings and graphics from 1948 to 1960, newspaper and magazine articles from the same era, archive sources and interviews with Lucander s relatives, fellow artists and friends.
Tärkeimmän tutkimusaineiston muodostavat taiteilijan maalaukset ja grafiikka vuosilta 1948 1960, aikakauden sanoma- ja aikakausilehtikirjoitukset, arkistolähteet sekä Lucanderin sukulaisten, taiteilijakollegoiden ja ystävien haastattelut.
Lucander did not consider abstract expression to be categorical, but saw the abstract and the nonfigurative as equals: the line between the abstract and the figurative is very often fleeting in her art.
Lucander ei pitänyt abstraktia ilmaisua ehdottomana, vaan abstrakti ja nonfiguratiivinen olivat hänelle samanarvoisia: raja abstraktin ja esittävän välillä on hänen taiteessaan usein häilyvä.
For her, this was either a conscious or an unconscious method of adapting to the male-dominated Finnish art field in the 1950s.
Tämä oli hänelle tiedostettu tai tiedostamaton keino sopeutua 1950-luvun suomalaiseen miesten hallitsemaan taidekenttään.
An interesting aspect of the topic is the fact that Anitra Lucander was the only woman among the important pioneers of early Finnish abstract art.
Kiinnostavan näkökulman aiheeseen antaa myös se, että Anitra Lucander oli ainoa nainen merkittävistä varhaisista suomalaisista abstraktin taiteen pioneereista.
In spite of acclaim and attention, Lucander had to encounter the gendered attitudes in the critique of the time, and her art was often perceived through stereotypical views as overly feminine and dependent.
Tunnustuksesta ja huomiosta huolimatta Lucander joutui kohtaamaan aikalaiskritiikin sukupuolittavat asenteet ja hänen taiteensa haluttiin nähdä usein stereotyyppisestä luennasta johtuen korostuneen feminiinisenä ja myös epäitsenäisenä.
In the late 1940s and early 1950s, new international abstract art movements started to come to Finland.
Vasta 1940 1950-lukujen vaihteessa uudet kansainväliset virtaukset ja abstraktit suuntaukset alkoivat tulla Suomeen.
After the mid-1950s, she had developed her signature expression; through Cubism and a collage technique, she developed in her painting a delicate, coloristic imagery, which can be characterized as Lyrical Abstraction.
1950-luvun puolivälin jälkeen hän saavutti omimman ilmaisunsa: kubismin ja kollaasitekniikan avulla hän kehitti myös maalaustaiteessaan herkän, koloristisen lähinnä lyyriseksi abstraktismiksi luonnehdittavan kuvakielen.