natgillin/translations-raw huggingface dataset:
We investigated the most plausible IBD candidate genes including TRAF6, SLC22A4, SLC22A5, DLG5, TLR4, TNFRSF1A, ABCB1/MDR1, IL23R, and ATG16L1.
Lisäksi väitöskirjatyössä tutkittiin todennäköisimpien kandidaattigeenien TRAF6, SLC22A4, SLC22A5, DLG5, TLR4, TNFRSF1A, ABCB1/MDR1, IL23R ja ATG16L1 sekä kromosomi 5 riskihaplotyypin ja harvinaisen HLA-DRB1*0103-alleelin osuutta tulehduksellisten suolistosairauksien alttiuteen.
Novel CARD15 variants identified in the present study are most likely disease-causing mutations, as judged by the results of in vitro studies.
Myös viisi uutta mutaatiota, jotka löydettiin tämän tutkimuksen aikana, ovat mitä todennäköisimmin tautia aiheuttavia mutaatioita tehtyjen in vitro tutkimusten perusteella.
Genetic Variation and Clinical Manifestations in Inflammatory Bowel Disease
Crohnin taudin ja haavaisen paksusuolitulehduksen molekyyligenetiikka
The symptoms of IBD include diarrhoea, abdominal pain, fever, and weight loss.
Taudin oireet voivat ilmetä ripulina, suolistoverenvuotona, mahakipuna, kuumeiluna sekä laihtumisena.
IL23R variants also showed association with the stricturing phenotype and longer disease duration in CD patients.
Lisäksi IL23R-geenin muutokset liittyivät Crohn -potilailla suolistoa ahtauttavaan (strikturoiva) ilmiasuun ja pidempään taudin kestoon.
Investigation of CARD15 mutation frequency in healthy people across three continents showed a large geographic fluctuation.
Kolmen CARD15-mutaation yleisyyttä tutkittiin myös terveiden verrokkien keskuudessa ja suuria maantieteellisiä eroja mutaatiofrekvenssissä oli nähtävissä myös tässä joukossa.
The present study aimed at identifying mutations and genetic variations in IBD susceptibility and candidate genes.
Väitöskirjatutkimuksen tavoitteena oli etsiä tulehduksellisille suolistosairauksille altistavia mutaatioita ja geneettisiä muutoksia suomalaisessa potilasmateriaalissa.
IBD prevalence in Finland is approximately 3-4 per 1000 inhabitants with a peak incidence in adolescence.
Crohnin tauti ja haavainen paksusuolitulehdus ovat elinikäisiä tulehduksellisia suolistosairauksia, joiden esiintyvyys suomalaisessa väestössä on noin 3-4/1000 asukasta kohden.
Three common mutations R702W, G908R, and 1007fs of the CARD15/NOD2 gene are shown to associate independently with CD but the magnitude of association varies between different populations.
Kyseessä on CARD15/NOD2-geeni, jonka kolmen mutaation (R702W, G908R ja 1007fs) on osoitettu liittyvän Crohnin tautiin useassa eri väestössä.
In conclusion, the common CARD15 mutations were shown to account for 16% of CD cases in Finland.
Johtopäätöksenä voidaan todeta, että 16% suomalaisista Crohn potilaista kantoi yhtä kolmesta yleisestä CARD15-geenin mutaatiosta.
Functional consequences of these novel variants were studied in vitro, and these studies demonstrated a profound impairment of MDP response.
Uusien mutaatioiden vaikutusta proteiinin toimintaan tutkittiin in vitro olosuhteissa ja saadut tulokset puhuvat sen puolesta, että mutaatiot alentavat proteiinin toimintaa.
The present study also confirms the IL23R association with CD susceptibility and, in addition, TNFRSF1A and HLA-DRB1*0103 allele association with UC of specific clinical phenotypes.
Tämä väitöskirjatutkimus myös vahvisti IL23R-geenimuutosten liittymisen Crohnin taudin alttiuteen sekä TNFRSF1A-geenin ja HLA-DRB1*0103-alleelin liittymisen haavaiseen koliittiin.
Of the several candidate genes studied, IL23R was associated with CD susceptibility, and TNFRSF1A as well as the HLA-DRB1*0103 allele with UC susceptibility.
Näistä IL23R-geeni assosioitui Crohnin tautiin ja sekä TNFRSF1A-geeni että HLA-DRB1*0103-alleeli puolestaan haavaiseen koliittiin.
No simple correlation between mutation frequency and disease incidence was seen in populations studied.
Selkeää yhteyttä mutaatiofrekvenssin ja Crohnin taudin ilmaantuvuuden välillä ei voitu myöskään osoittaa.
The precise aetiology of IBD is unknown but interplay of environmental risk factors and immunologic changes trigger the disease in a genetically susceptible individual.
Nykykäsityksen mukaan taudin puhkeamisessa jokin laukaiseva tekijä aiheuttaa perinnöllisesti alttiilla henkilöllä immunologisen säätelyhäiriön suolen limakalvolla.
The whole protein coding region of CARD15 was screened for possible Finnish founder mutations.
Alhaisesta mutaatiofrekvenssistä johtuen tutkimusta jatkettiin CARD15-geenin proteiinia koodaavan alueen kartoituksella.
In addition, TNFRSF1A variants were more common among familial UC and ileocolonic CD.
TNFRSF1A-geenin muutokset olivat sen sijaan yleisimpiä haavaista koliittia sairastavilla potilailla, joilla oli ensimmäisen asteen sukulaisia, sekä ohut- ja paksusuolen tautia sairastavilla Crohn -potilailla.
Twin and family studies have provided strong evidence for genetic factors in IBD susceptibility, and genetic factors may be more prominent in CD than UC.
Kaksos- ja perhetutkimukset ovat osoittaneet jo aiemmin perimän vaikuttavan taudin syntyyn.
Ileal location as well as stricturing and penetrating behaviour of the disease were associated with occurrence of the mutations.
Lisäksi tutkittiin, onko löydetyillä muutoksilla yhteyttä potilaan ilmiasuun.
Crohn s disease (CD) and ulcerative colitis (UC), collectively known as inflammatory bowel disease (IBD), are characterised by chronic inflammation of the gastrointestinal tract.
Mutaation kantajilla oli normaalia useammin ohutsuolen loppuosan (ileum) tauti sekä fisteleiden ja striktuuroiden muodostumista.
Thus, 20% exhibited major, 19% minor disabilities, and 61% had no functional abnormalities.
Merkittävä toiminnallinen haitta todettiin 20 %:lla, lievä haitta 19 %:lla, ja 61 % lapsista oli toiminnallisesti normaaleja.
Assessment at 5 years of age of 203 children with a birth weight less than 1000 g born in Finland in 1996-1997 showed that 9% of the children had cognitive impairment, 14% cerebral palsy, and 4% needed a hearing aid.
Suomessa 1996 1997 syntyneistä, alle 1000g painaneista keskosista 9 %:lla todettiin kehitysvammaisuus, 14 %:lla aivohalvaus, 4 %:lla oli kuulokoje.
Prematurity is a major risk factor for abnormal brain development.
Ennenaikaisuus on merkittävä riski keskushermoston kehitykselle.
In another cohort with birth weight less than 1500 g assessed at 5 years of age, echocardiography showed a thickened interventricular septum and a decreased left ventricular end-diastolic diameter in both SGA and AGA born children.
Toisessa, alle 1500 g painaneiden keskosten seurantatutkimuksessa sydämen ultraäänitutkimus 5 vuoden iässä osoitti kammioväliseinän paksuuntuneen, vasemman kammion diastolisen läpimitan pienentyneen ja systolisen verenpaineen nousseen verrattuna viitearvoihin.
Laser-Doppler flowmetry showed different endothelium-dependent and -independent vasodilation responses in the AGA children compared to those of the controls.
Ihon pintaverenkierron laser-Doppler tutkimuksessa raskauden kestoon nähden normaalipainoisina syntyneillä keskosilla todettiin erilainen vaste lääkeaineilla provosoituun endoteeliriippuvaiseen tai sileälihasriippuvaiseen verisuonten laajenemiseen kuin täysiaikaisina syntyneillä verrokeilla.
Being small for gestational age (SGA) was associated with sub-optimal growth later.
Sikiökautinen kasvuhäiriö jatkui myöhemmin hitaana kasvuna.
At 5 years of age, the P1-deflection, which reflects primary auditory processing, was smaller, and the MMN larger in the preterm than in the control children.
Viiden vuoden iässä varhaiset positiiviset jännitevasteet, jotka kuvastavat primaarikuuloaivokuoren toimintaa, olivat vaimeammat kuin verrokeilla.
The intelligence quotient was lower (p<0.05) than the reference value.
Vaikka keskosten älykkyys- ja neuropsykologisten testien tulosten keskiarvot asettuivat normaalialueelle, ne olivat merkittävästi viitearvoja pienempiä.
The small positive amplitudes in AERPs suggest persisting altered auditory processing in the preterm in-fants.
Vuoden iässä äänisarjan poikkeama aiheutti keskosilla positiivisen erotusjännitevasteen, kun taas täysiaikaisina syntyneillä kontrollilapsilla vaste oli muuttunut odotetusti negatiiviseksi.
However, the pre-term infants had a difference positivity that correlated with their neurodevelopment scores.
Hyvin ennenaikainen syntymä ja sikiön kasvuhäiriö ovat riskitekijöitä lapsen kehitykselle.
The project consisted of two long-term follow-up studies of preterm children addressing the question whether intrauterine growth restriction affects the outcome.
Kuuloerottelun aktiivista tarkkaavaisuutta vaativassa kokeessa tarkkaavuuden perusmekanismit olivat keskosilla samanlaisia kuin kontrolleilla, mutta kontrolleja vaimeammat jännitepotentiaalit voivat viitata kuuloärsykkeen poikkeavaan prosessointiin.
Auditory event-related potentials (AERPs) were recorded using an oddball paradigm with frequency deviants (standard tone 500 Hz and deviant 750-Hz with 10% probability).
Vastasyntyneisyyskaudella näillä keskosilla todettiin kuuloaivokuoren erottelukokeessa positiivinen jännitevaste 350 ms ärsykkeen alusta.
In Finland, 191 children had received renal transplants by October 2007, and 42% of them have already reached adulthood.
Suomessa munuaisensiirtoja on tehty 1980-luvulta alkaen nyt 191 lapselle (lokakuu -07), ja 42% näistä potilaista on jo saavuttanut aikuisiän.
In children, the transplanted graft should last for decades, and normal growth and development should be guaranteed.
Kuitenkin, munuaissiirteen tulisi kestää toimintakykyisenä useita vuosikymmeniä ja lapsen kasvu ja kehitys tapahtua mahdollisimman normaalisti.
Individualized immunosuppression after renal transplantation in childhood
Yksilöllinen hyljinnänestolääkitys lapsilla munuaisensiirron jälkeen
The predicted dose was clearly higher in the youngest children than in the older ones (22.9±10.4 and 10.5±5.1 mg/kg/d in patients <2 and >8 years of age, respectively).
Tutkimuksessa selvisi, että yksilöllinen suositusannos oli selvästi suurempi nuorimmilla potilailla kuin vanhemmilla lapsilla (22.9 mg/kg/pvä <2 vuotiailla ja 10.5 mg/kg/pvä >8 vuotiailla).
The most common diagnosis leading to renal TX was congenital nephrosis of the Finnish type (NPHS1).
Yleisin yksittäinen munuiasensiirtoon johtanut sairaus oli suomalaistyypin kongenitaalinefroosi.
Pre-Tx profiles are helpful in determining suitable initial CsA doses.
Farmakokineettinen tutkimus ennen siirtoa on siten hyödylline sopivan CsA aloitusannostuksen määrittämiseksi.
Therapeutic monitoring of CsA is, therefore, mandatory.
CsA:n veripitoisuuksia tuleekin seurata tarkasti.
Accordingly, young children received significantly higher oral doses of CsA than the older ones.
Toteutuneet CsA annokset olivat siten suurimpia nuorimilla lapsilla.
Improvements in treatment of end-stage renal disease, surgical techniques, intensive care medicine, and in immunosuppressive therapy have paved the way to the current highly successful outcomes of pediatric transplantation.
Lääketieteen kehitys munuaistautien hoidossa, kirurgisessa osaamisessa, tehohoidossa ja etenkin hyljinnänestolääkityksessä on johtanut siihen, että munuaisensiirrot nykyään onnistuvat erinomaisesti.
The correlation to the actually administered doses after TX was best in those patients, who had a predicted dose clearly higher or lower (> ±25%) than the average in their age-group.
Erityisen hyvin toteutunut annostelu noudatteli suositusta niillä potilailla, joiden laskennallinen suositusannos oli erityisen suuri tai pieni (>25%) verratuna iäryhmänsä keskimääräiseen suositukseen.
Subgroups of a total of 178 patients, who received renal transplants in 1988 2006 were included in the study.
Tutkimus koostui neljästä osatyöstä, joihin osallistui yhteensä 178 potilasta.
After the TX, dosing of CsA was adjusted according to clinical parameters and blood CsA trough concentration.
Siirron jälkeen CsA lääkitys aloitettiin suositusannoksella mutta sen jälkeen lääkepitoisuus veressä sekä potilaan kliininen tila määrittivät annostuksen.
The influence of treatment of subclinical rejection, diagnosed in 3-month protocol biopsy, to graft function and histology 18 months after TX was analyzed in 22 patients and compared to 35 historical control patients.
Uuden protokollan mukeisesti hoidettujen 22-24 potilaan siirteen toimintaa seurattiin 18 kk ajan ja verrattiin 35 historialliseen kontrollipotilaaseen.
However, after the first two weeks also the trough level was higher in the rejection-free patients than in those with acute rejections.
Siirron jälkeen C2 pitoisuudet olivat kuitenkin hieman korkeampia niillä potilailla, joilla ei ollut hyljintää, kuin niillä, jotka saivat hoidon hyljintäreaktion takia.
Recently, it has become evident that immunoactivation fulfilling the histological criteria of acute rejection is possible in a well functioning graft with no clinical sings or laboratory perturbations.
Viime vuosikymmenen aikana on selvinnyt, että hyvin toimivassa munuaissiirteessäkin saattaa olla käynissä hiljainen hyljintäprosessi, joka jatkuessaan voi johtaa munuaisen vaurioitumiseen ja toiminnan huonontumiseen.
Traditionally, CsA monitoring has been based on pre-dose trough levels (C0), but recent pharmacokinetic and clinical studies have revealed that the immunosuppressive effect may be related to diurnal CsA exposure and blood CsA concentration 0-4 hours after dosing.
Pitkään on ollut käytössä ns. pohjapitoisuuden (C0) seuranta mutta viime aikoina on selvinnyt, että 2 tuntia lääkkeenoton jälkeen mitattu pitoisuus (C2) kuvastaa paremmin kokonaisaltistusta ja osuu usein melko lähelle lääkkeen huippupitoisuustta.
These objectives set considerable requirements in optimizing and fine-tuning the post-operative therapy.
Tämä tavoite asettaa suuria haasteita hoidon ja lääkityksen optimoinnille ja hienosäädölle, jotta haitallisilta hyljintäreaktioilta ja toisaalta lääkkeiden haittavaikutuksilta vältyttäisiin.
CsA monitoring based on trough and C2 concentrations was analyzed in 47 patients, who received renal transplants in 2001 2006.
Tässä tutkimuksessa seurattiin 47 vuosina 2000-2006 munuaisen siirron saanen potilaan C0 ja C2 pitoisuuksia siirron jälkeisenä sairaalassaoloaikana (3-4 viikkoa).
Pediatric patients in Finland receive standard triple immunosuppression consisting of cyclosporine A (CsA), methylprednisolone (MP) and azathioprine (AZA) after renal TX. Optimal dosing of these agents is important to prevent rejections and preserve graft function in one hand, and to avoid the potentially serious adverse effects on the other hand.
CsA:n käyttöä hankaloittavat lääkkeen yksillöllisesti vaihtelevat veripitoisuudet ja kapea terapeuttinen pitoisuusalue, eli liian matalat veripitoisuudet eivät ole tehokkaita hyljinnänestossa mutta liian korket pitoisuudet aiheuttavat haittavaikutuksia, mm. vaurioittavat munuaistubuluksia.
As an alternative to complete steroid withdrawal, individualized dosing based on drug exposure monitoring might help in avoiding the adverse effects.
Yksilöllinen MP annostelu veripitoisuuksien mukaan saattaisi vähentää kasvuun ja painoon liittyviä haittavaikutuksia.
In the present study, the results of a retrospective investigation into individualized dosing of immunosuppresive medication, based on pharmacokinetic profiles, therapeutic drug monitoring, graft function and histology studies, and glucocorticoid biological activity determinations, are reported.
Hyljinnänestossa käytettävän kortisoniryhmän lääkkeen, metyyliprednisolonin (MP) eroja veripitoisuuksissa ja biologisessa aktiivisuudessa eri potilailla ja niiden yhteyttyä lääkkeen haittavaikutuksiin myös tutkittiin.
The findings in this study support individualized monitoring and adjustment of immunosuppression based on pharmacokinetics, graft function and histology.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin keskeisen hyljinnänestolääkkeen, syklosporiinin (CsA), yksilöllistä annostelua farmakokineettisten parametrien perusteella sekä lääkepitoisuuksien tarkemman seurannan hyötyjä.
Although the maintenance dose of MP is very low in the majority of the patients, the well-known steroid-related adverse affects are not uncommon.
Siitä huolimatta lapsipotilaiden kasvu on jäljessä odotetusta ja myös lihavuus on melko tavallinen ongelma.
Controlling of rejection in the early months after transplantation is crucial as it may contribute to the development of long-term allograft nephropathy.
Kudosnäytteiden tutkimininen hyljinnän selvittämiseksi riittävän ajoissa siirron jälkeen on siten perusteltua siirteen hyvän toiminnan säilyttämiseksi.
Histological findings of chronic allograft nephropathy were also more common in the historical patients in the 18-month protocol biopsy.
Potilaat hoidettiin tehostetulla lääkityksellä ja 18 kk kuluttua siirrosta kroonisia munuaisvaurion merkkejä oli tehostetun protokollan mukaan hoidetuilla potilailla vähemmän kuin historiallisilla verrokeilla.
A novel bioassay measuring the activation of glucocorticoid receptor dependent transcription cascade was also employed to assess the biological effect of MP. Glucocorticoid bioactivity was found to be related to the adverse effects, although the relationship was not as apparent as that with serum MP concentration.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin MP veripitoisuuksia ja bioaktiivisuutta (MP:n aikaansaama solun glukokortikoidireseptorin aktivoituminen) antamalla samansuuruinen testiannos MP:a 16 vapaaehtoiselle munuaisensiirtopotilaalle.
Careful optimization of immunosuppressive therapy is crucial in protecting the graft against rejection, but also in protecting the patient against adverse effects of the medication.
Pitoisuuksia verrattiin akuuttien hyljintäreaktioiden ilmentymiseen sekä siirten toimintaan eri potilailla.
The mean age at TX was 6.5 years, and approximately 26% of the patients were <2 years of age.
Noin kolmannes potilaista oli alle kaksivuotiaita siirtohetkellä.
C0, C2 and experienced acute rejections were collected during the post-TX hospitalization, and also three months after TX when the first protocol core biopsy was obtained.
Hyljinnän estoon lisättiin ns. induktiolääkitys heti siirron jälkeen ja ensimmäien seuranta kudosnäyte ajoitettiin 3 kk kohdalle siirron jälkeen, kun se aiemmin oli ollut 18 kk kohdalla.
Due to the great individual variation in pharmacokinetics standardized dosing of CsA (based on body mass or surface area) may not be adequate.
Hyljinnän eston kannalta etenkin ensi viikkojen aikana siirron jälkeen riittävän korkea C2 pitoisuus saattaa olla merkityksellinen.
Pediatric renal transplantation (TX) has evolved greatly during the past few decades, and today TX is considered the standard care for children with end-stage renal disease.
Munuaisen siirto on nykyään käypä hoito lapsipotilailla, jotka sairastavat parantumatonta, loppuvaiheen munuaisten vajaatoimintaa.
Glomerular filtration rate (GFR) at 18 months was significantly better in the patients who were screened and treated for subclinical rejection in comparison to the historical patients (86.7±22.5 vs. 67.9±31.9 ml/min/1.73m2, respectively).
Munuaisfunktio oli huomattavasti parempi 18 kk siirron jälkeen, etenkin <2 vuotiailla potilailla tehostetusti hoidetuilla kuin verrokkipotilailla.
The incidence of subclinical rejection at three months was 43%, and the patients received a standard rejection treatment (a course of increased MP) and/or increased baseline immunosuppression, depending on the severity of rejection and graft function.
Munuaisen siirron saaneiden lasten hyljintälääkitystä ja seurantaa tehostettiin vuonna 1999, koska aiemmin oli todettu, että etenkin nuorimpien siirtopotilaiden munuaisfunktio ei kasvun mukana kehittynyt odotetusti.
CsA has a narrow therapeutic window and individually variable pharmacokinetics.
Kortisoni-ryhmän lääkkeet ovat tehokkaita ja laajasti käytettyjä hyljinnän estossa ja hoidossa.
Vasoconstrictor peptide endothelin-1 (ET-1), homocysteine (Hcy), indicators of thrombin formation and activation (prothrombin fragment 1+2/F1+2, thrombin-antithrombin complex/TAT), indicators of plasmin formation and fibrinolysis (tissue plasminogen activator/t-PA, plasminogen activator inhibitor-1/PAI-1, and D-dimer), and natural anticoagulants (antithrombin/AT, protein C/PC, and protein S/PS) were measured in 102 consecutive mild to moderate IS patients on four occasions: on admission and at 1 week, 1 month, and 3 months after stroke, and once in controls.
102 peräkkäiseltä aivoinfarktipotilaalta mitattiin verisuonten supistusta aiheuttava endoteliini-1 (ET-1), VK:n riskitekijä homokysteiini (Hcy), trombiinin muodostumisen ja aktivoinnin mittarit (protrombiini fragment 1+2/F1+2, trombiini-antitrombiini kompleksi), plasmiinin muodostumisen ja fibrinolyysin mittarit (plasminogeenin kudosaktivaattori, plasminogeenin activaattorin inhibiittori-1 ja D-dimeeri), ja luonnolliset antikoagulantit (antitrombiini/AT, proteiini C ja proteiini S).
F1+2 level at 3 months after IS had a positive correlation with recurrence of thromboembolic events, and thus, may be used as a predictive marker of subsequent cerebral events.
Kohonnut F1+2 taso AI:n kroonisessa vaiheessa ennusti uutta aivotapahtumaa 3 vuoden seurannassa ja näin ollen tätä tekijää voidaan käyttää AI:n uusimisen riskiä arvioitaessa.
Furthermore, 42 IS patients with heterozygous factor V Leiden mutation (FVLm) were selected from 740 IS patients without an obvious etiology, and evaluated in detail for specific clinical, laboratory, and radiological features.
Lisäksi 42 potilasta, joiden AI:n taustalta löytyi faktori V Leidenin mutaatio (FVLm), oli poimittu 740 aivoinfarktipotilaasta, joilla ei ollut perinteisiä VK riskitekijöitä.
A clear need exists for a randomized prospective study to determine whether a subgroup of IS patients with markers indicating activation of fibrinolytic and coagulation systems might benefit from more aggressive secondary prevention of IS.
Tarvitaan laaja satunnaistettu prospektiivinen tutkimus ennen kuin tiedämme, voisivatko aivoinfarktipotilaat, joilla on todettu selkeä hyytymisen ja fibrinolyysin aktivaatio, hyötyä tiukemmasta sekundaaripreventiosta.
The D-dimer and AT levels on admission and 1 week after IS were strongly associated with stroke severity, outcome, and disability.
D-dimeeri ja AT tasot AI:n akuutissa vaiheessa olivat yhteydessä taudin vaikeusasteeseen ja toipumiseen.
All patients underwent neurological examination and blood sampling in the same session.
Näytteiden oton yhteydessä potilaille suoritettiin neurologinen tutkimus.
We investigated whether repeated measurements of these markers reveal patterns that might help in evaluating IS patients, including the early diagnosis of stroke subtypes, in estimating prognosis and risk of recurrence, and in selecting a treatment for secondary prevention of stroke.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin, voidaanko toistuvien veren hyytymistä, fibrinolyysia ja vasoaktiviteeetia mittaavien merkkiaineiden määritysten perusteella selvittää mahdollisimman varhaisessa vaiheessa AI:n syntymekanismi, arvioida aivoinfarktipotilaiden toipumista ja ennustaa taudin uusiutumisriskiä sekä suunnata oikein ennaltaehkäisevää hoitoa.
Results of this study support the view that IS patients with sustained activation of both the fibrinolytic and the coagulation systems and increased thrombin generation may have an unfavorable prognosis.
Tämän tutkimuksen tulokset viittaavat siihen, että AI:n ennuste on synkempi niillä potilailla, joilla on epätarkoituksenmukainen ja pitkittynyt hyytymisjärjestelmän ja fibrinolyysin aktivaatio.
The specific analysis of IS patients with FVLm more often revealed a positive family history of thrombosis, a higher prevalence of peripheral vascular disease, and multiple infarctions in brain images, most of which were `silent infarcts´.
Potilaat, joilta löytyi FVLm, kärsivät muita aivoinfarktipotilaita useammin alaraajojen VK ja heillä oli suvussa paljon verisuonisairauksia.
The hemostatic system is activated in association with cerebral ischemia, and thus, markers measuring coagulation, fibrinolysis, and vasoactivity could be useful tools in clinical practice.
Näin ollen hyytymisjärjestelmän toimintaa mittaavien merkkiaineiden määritys voi olla hyödyksi aivoinfarktipotilaiden arvioinnissa.
Ischemic stroke (IS) is a heterogeneous disease in which outcome is influenced by many factors.
Valtimokovettumatauti (VK) on iskeemisten aivoverenkierohäiriöiden tavallisin syy.