natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The decision as to where to locate the new church was based on land surveys but also on consultations with the parishioners.
Kirkon rakennusmateriaalin ja paikan valinnat perustuivat maastossa tehtyihin katselmuksiin sekä paikallisten kuulemiseen pitäjänkokouksessa, mikä on osoitus uudenlaisesta tutkivasta ja valistuneesta päätöksenteosta.
These difficult choices reveal the association between local politics and decision making and show how power was exercised.
Nämä neljä kiistanalaista päätöstä käynnistivät politiikkaprosessin ja nostivat kysymykset vallankäytöstä, osallistumisesta ja päätöksenteosta, paikallishallinnon ja keskushallinnon välisestä suhteesta sekä hallinnon ja politiikan välisestä rajanvedosta.
Köönikkä was also motivated by a personal desire to participate in local politics, and other cavalry estates and their associated farms supported him.
Hän sai taustatukea muilta ratsuväen ylläpitoon liittyviltä tiloilta, mikä osaltaan selittää ratsutilallisten poliittista vaikutusta.
Since effective participation in the decision making process was difficult without the latest information, parishioners tried to control the flow of information relating to the church building process.
Pitäjäläiset tarkkailivat kirkkohankkeen virallista tiedottamista osallistuaksensa tehokkaasti päätöksentekoon.
Conflicts over the building of the church revealed that there were some need for corrections in the local political culture.
Tutkimukseni osoittaa, miten kirkon rakentamista koskevaa lainsäädäntöä sovellettiin pitäjänkokouksissa ja miten poliittinen kulttuuri tältä osin muuttui.
Selected genetic polymorphisms of epidermal growth factor, dopamine-2 receptor, neuregulin-1 and inflammatory cytokines in schizophrenia
Epidermaalisen kasvutekijän, dopamiini-2-reseptorin, neureguliini-1:n ja tulehduksellisten sytokiinien eräät geneettiset polymorfismit skitsofreniassa
Genetic factors are suggested to be in a major role in the etiology of schizophrenia with a heritability of 80%.
Tutkimusten mukaan perinnöllisten tekijöiden osuus skitsofreniassa on noin 80 %.
In the control group there were 400 (I), 393 (II, V), 94 (III), and 384 (IV) healthy blood donors.
Tutkimus koostui viidestä osatyöstä, joissa oli mukana osatyöstä riippuen 50–188 skitsofreniapotilasta ja 94–400 tervettä kontrollihenkilöä.
We also tested the interaction between the IL-1B and NRG-1 genes in schizophrenia.
Mielenkiintoisena löydöksenä todettiin lisäksi neureguliini-1- ja interleukiini-1-beta-geenien merkittävä yhteisvaikutus suhteessa sairastumisriskiin.
In addition, our results support the dopaminergic hypothesis of schizophrenia.
Lisäksi tulokset viittaavat siihen, että geneettinen vaihtelu on yhteydessä myös skitsofrenian sairastumisikään.
However, our findings suggest preliminarily that interactions between neurodevelopmental genes might have a substantially more prominent effect on the risk of schizophrenia than a single gene has.
Poikkeuksena oli edellä mainittu neureguliini-1- ja interleukiini-1-beta -geenien yhteisvaikutus, jossa tässä aineistossa geneettiseltä rakenteeltaan suurimman skitsofreniariskin ryhmässä oli peräti 10-kertainen riski sairastua skitsofreniaan verrattuna pienimmän riskin ryhmään.
According to the dopaminergic hypothesis of schizophrenia there is a dopaminergic imbalance in a schizophrenic brain with excessive dopaminergic transmission in mesolimbic projections and defective dopaminergic transmission in mesocortical connections.
Skitsofrenian syistä on kehitetty useita teorioita, joista merkittävimmissä sairauden taustalla esitetään olevan keskushermoston kehityshäiriö, keskushermoston rappeutuminen tai aivojen dopamiini- tai glutamaattivälitteisten hermoratojen häiriö.
The neurodevelopmental hypothesis of schizophrenia suggests that the disease is the behavioural outcome of aberration in neurodevelopmental processes that begins long before the onset of clinical symptoms and is caused by a combination of environmental and genetic factors.
Skitsofrenian tarkkoja syitä ei tiedetä, mutta nykykäsityksen mukaan sekä perinnöllisillä että ympäristötekijöillä on merkitystä sairauden synnyssä.
The effect of one gene was seen to be only modest, which is well in line with other studies.
Monet löydökset on kyetty toistamaan, mutta kaikista on myös ristiriitaisia tuloksia.
Future studies are needed to replicate these results and to determine the biological mechanisms that connect the genetic variation of these genes to the genesis of psychosis.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin kandidaattigeenimenetelmällä dopamiini- ja keskushermoston kehityshäiriö – teorioiden pohjalta tiettyjen keskushermoston kehitykseen ja dopamiinihermovälitykseen vaikuttavien geenien geneettisen vaihtelun yhteyttä skitsofreniaan ja sen alkamisikään.
In male patients, the TNF-α –G308A polymorphism (rs1800629) was associated with schizophrenia (pointwise P=0.025, OR 2.00, 95% CI 1.08–3.70), whereas in female patients or in the whole study group no association was seen.
Tutkittujen geenien vaihtelun yhteys skitsofreniaan oli suuruudeltaan kohtalainen nostaen skitsofreniariskin noin 1.5-2-kertaiseksi niillä henkilöillä, joilla oli skitsofrenialle altistava geenirakenne.
This gives support to the neurodevelopmental hypothesis of schizophrenia.
Tutkimustulokset tukevat skitsofrenian dopamiiniteoriaa sekä keskushermoston kehityshäiriöhypoteesia.
Concerning some genes, there are clear differences between males and females in the risk of schizophrenia and the age of onset of the disease, which refers to other factors (hormonal, for example) potentially interacting with these genes.
Tutkimus on luonteeltaan skitsofrenian perustutkimusta, jonka tarkoitus on mahdollistaa sairauden mekanismien tarkempi ymmärtäminen ja sillä tavoin auttaa kehittämään entistä tehokkaampia hoitomuotoja tähän vakavaan sairauteen.
Genotypes were determined by using polymerase chain reaction (PCR)-based methods and by employing the 5’ nuclease assay.
Skitsofrenialle altistavia geenejä on etsitty molekyyligeneettisin menetelmin yli 20 vuoden ajan ja useita lupaavia geenejä tai geenialueita on löydetty kytkentäanalyysien, kandidaattigeenimenetelmän ja uusimpana genominlaajuisten assosiaatiotutkimusten avulla.
The majority (92%) of recurrences occurred within 60 days.
Suurin osa (92%) verenpurkaumien uusiutumisista ilmaantui 60 vuorokauden kuluessa.
Among adults under 70 years old, the incidence remained quite stable, whereas the incidence nearly tripled among the over 80-year old population, from 47 to 130/100,000/year.
Alle 70-vuotiailla ilmaantuvuus on pysynyt melko vakaana, mutta yli 80-vuotiailla ilmaantuvuus on melkein kolminkertaistunut 47 – 130/100,000/vuosi.
A subgroup of patients (n=206) with no comorbidities displayed no excess mortality.
Potilailla (n=206), joilla ei ollut pitkäaikaissairauksia, ei todettu ylikuolleisuutta.
In conclusion, the incidence of CSDH has increased markedly among the elderly population.
Yhteenvetona voidaan todeta, että kroonisen kovakalvonalaisen verenpurkauman ilmaantuvuus on kasvanut merkittävästi iäkkään väestön keskuudessa.
The mean cost per patient treated surgically was 4,140 € (min-max=2,170-30,100 €) during the latest study period 2011-2015.
Leikatun potilaan sairaalahoidon kokonaiskustannukset olivat keskimäärin 4,140 € (min-max=2,170-30,100 €) viimeisten vuosien 2011-2015 aikana.
The causes of death of the CSDH patients were compared to a separate matched reference group.
Potilaiden kuolemansyitä vertasimme erilliseen viiteryhmään.
The incidence was higher for men than for women after the age of 60 years.
Yli 60-vuotiailla miehillä ilmaantuvuus oli naisia korkeampi.
No consensus for how long these patients should continue to be followed exists.
Yleistä ohjeistusta näiden potilaiden seurantaan ei ole.
Patient-related characteristics, especially chronic alcohol abuse, anticoagulant medication use, and neurological disability both at admission and at discharge were strongly associated with excess mortality, whereas specific CSDH-related findings were not.
Potilaaseen liittyvät tekijät, etenkin pitkäaikainen alkoholin väärinkäyttö, antikoagulanttilääkitys ja neurologinen tilanne hoitoon tullessa sekä sen jälkeen, liittyivät ylikuolleisuuteen vahvasti, toisin kuin itse verenpurkaumaan liittyvät löydökset.
Even so, dementia represented the most common cause of death among the CSDH patients (21%), but the third most common cause in the reference group (15%, p<0.001).
Verrokkiryhmällä dementia oli kuitenkin vasta kolmanneksi tavallisin kuolemansyy (15%, p<0.001).
The use of antithrombotics has increased (27%-49%), but no change has occurred regarding the ratio between a traumatic (60%) and a spontaneous (40%) CSDH etiology.
Verenhyytymistä estävien lääkkeiden käyttö lisääntyi 27%:sta 49%:iin, mutta tapaturmaisen (60%) ja ei-tapaturmaisen (40%) verenpurkauman suhde ei muuttunut.
Direct hospital costs have not increased in the most recent years, because the mean hospital costs per patient have decreased.
Sairaalakustannukset eivät ole nousseet, koska yksittäisen potilaan hoitokustannukset ovat pienentyneet.
Patients with CSDH had long-term excess mortality, which cumulated over time from 9% at one year to 48% at 20 years after CSDH diagnosis.
Kroonisen kovakalvonalaisen verenpurkauman sairastaneilla potilailla oli ylikuolleisuutta 9% ensimmäisen vuoden aikana ja 48% 20 vuotta diagnoosista.
A two-month follow-up period after CSDH seems sufficient for most, and head CT scan controls are advocated only for symptomatic patients.
Kahden kuukauden seuranta kroonisen kovakalvonalaisen verenpurkauman jälkeen vaikuttaa riittävältä ja TT-kontrollikuvaus lienee aiheellinen ainoastaan oireiden yhteydessä.
Thirdly, the study intended to estimate the total direct hospital costs of CSDH treatment from hospital admission until the last neurosurgical follow-up visit in a neurosurgical clinic during a 26-year study period.
Kolmanneksi arvioitiin krooniseen kovakalvonalaiseen verenpurkaumaan liittyviä sairaalahoidon kokonaiskustannuksia diagnoosihetkestä viimeiseen kontrollikäyntiin 26 vuoden tutkimusaikana.
The overall prevalence of dementia in CSDH patients aged 70 years or older was 12%, which is comparable to the prevalence in the population.
Dementiaa sairasti 12% yli 70 vuotiaista potilaista, mikä on samaa luokkaa kuin normaaliväestössä.
The second objective was to assess possible long-term excess mortality and the causes of death of patients with CSDH.
Toiseksi arvioitiin krooniseen kovakalvonalaiseen verenpurkaumaan liittyvää mahdollista ylikuolleisuutta ja potilaiden kuolemansyitä.
We compared our CSDH patient cohort to the general population from the same region, matched by sex, age, and calendar time.
Vertasimme potilaita ikä-, sukupuoli- ja kalenteriaikavakioituun Pirkanmaan väestöön.
As a cause of death, dementia occurred later in CSDH patients than in the reference group.
Kuolemansyynä dementia esiintyi myöhemmin kuin verrokkiväestöllä.
Despite the increased number of cases, direct hospital costs declined in more recent years.
Sairaalahoidon kokonaiskustannukset ovat alun kasvun jälkeen vähentyneet viime vuosina lisääntyneestä tapausten lukumäärästä huolimatta.
CSDH seemed to increase the risk of dementia.
Näin ollen, krooninen kovakalvonalainen verenpurkauma voi lisätä dementian riskiä.
The overall incidence of CSDH doubled from 8 to 18/100,000/year.
Vuosina 1990-2015 kroonisen kovakalvonalaisen verenpurkauman ilmaantuvuus on kaksinkertaistunut 8 – 18/100,000/vuosi Pirkanmaalla.
Head CT scans accounted for 12% (28,100 €) of the total cost.
Konservatiivisesti hoidettujen potilaiden osuus kustannuksista oli 4% (8,300 €) ja pään TT-kuvausten osuus 12% (28,100 €).
Follow-up head computed tomography (CT) scans have been used to assess the possible recurrence of CSDH and the best time to restart antithrombotic therapy, if necessary, or allow the patient to begin exercising or driving again.
Seurannassa käytetään pään tietokonetomografia (TT) -kuvausta arvioimaan verenpurkauman uusimista ja sitä, koska on turvallista jatkaa mahdollista verenhyytymistä estävää lääkitystä, kovempaa fyysistä rasitusta tai autolla ajoa.
Related to the costs, we also aimed to evaluate the necessity of a pre-scheduled routine follow-up CT after CSDH.
Kustannuksiin liittyen arvioimme myös pään TT- kontrollikuvauksen aiheellisuutta.
Routine four to six weeks’ postoperative follow-up head CT scans increased the number of reoperations and thus costs, because asymptomatic patients were operated on due to radiological CSDH recurrence.
Rutiininomaiset TT-kontrollikuvaukset lisäsivät uusintaleikkauksia ja kuluja, koska oireettomia potilaita leikattiin kuvauslöydöksen takia.
Recurrence is common, ranging from 5% to 30%.
Krooninen kovakalvonalainen verenpurkauma uusii 5-30%:lla potilaista.
Other well-known risk factors for CSDH include trauma, alcohol overuse, and antithrombotic therapy.
Muita riskitekijöitä ovat tapaturmat, alkoholin liikakäyttö ja verenhyytymistä estävä (verihiutaleiden estäjät ja antikoagulantit) lääkitys.
Also, death certificates for clinically undiagnosed CSDH (n=20) from this period were reviewed.
Lisäksi saman aikajakson kuolintodistuksista löysin 20 tapausta, joilla krooninen kovakalvonalainen verenpurkauma oli jäänyt diagnosoimatta elinaikana.
Chronic subdural hematoma (CSDH) represents a common disease in neurosurgical practice, especially among elderly patients.
Krooninen kovakalvonalainen verenpurkauma on tavallinen neurokirurgien hoitama sairaus.
We concluded that the burden of CSDH has increased markedly in the Pirkanmaa region from 1990 to 2015.
Tässä väitöskirjassa selvitettiin ensin kroonisen kovakalvonalaisen verenpurkauman ilmaantuvuutta ja riskitekijöitä vuosina 1990-2015 Pirkanmaalla.
This conclusion arises from the study of selected surgically treated patients.
Tämä perustuu kuitenkin leikattujen potilaiden aineistoihin, joista huonokuntoiset on karsittu pois.
CSDH has long been considered as a benign condition with an excellent outcome.
Kroonista kovakalvonalaista verenpurkaumaa on pidetty varsin hyvänlaatuisena ja asianmukaisesti hoidettuna hyväennusteisena sairautena.
This have occurred in large part due to shortened hospital stays and fewer recurrences of CSDH related to use of subdural drains.
Tämä selittyy lyhentyneillä sairaalahoitojaksoilla ja vähentyneillä uusintaleikkauksilla.
The recurrence rate can be decreased with the use of external drains.
Jälkimmäinen liittyy lisääntyneeseen laskuputkien käyttöön.
Some excess mortality related to CSDH has occurred, but the comorbidities of CSDH, rather than the disease itself, appear the cause of this excess mortality.
Todettu ylikuolleisuus vaikuttaa liittyvän potilaan muihin sairauksiin, ei itse verenpurkaumaan.
Preventive measures that consider prior health conditions as well as fall- related injury risk factors that predispose patients to CSDH should be implemented.
Näin ollen ylikuolleisuutta voidaan vähentää ennaltaehkäisevillä toimenpiteillä, jotka kohdentuvat pitkäaikaissairauksiin ja kaatumisriskiin.
However, the benefits and costs of routine follow-up head CT scans need to be evaluated.
Kontrollikuvauksen hyötyä uusineen verenpurkauman toteamiseksi ei kuitenkaan tiedetä.
The use of follow-up head CT scans for asymptomatic CSDH patients should be minimized.
Oireettomien potilaiden kuvantamisseurantaan tulisi olla jokin erityisperuste.
In general, CSDH patients come from an age group with a high baseline mortality.
Potilaat ovat iäkkäitä ja yleisesti ottaen sairastavuus ja kuolleisuus lisääntyvät iän myötä.
Surgery is recommended for CSDH patients with neurological symptoms.
Leikkausta suositellaan potilaille, joilla krooninen kovakalvonalainen verenpurkauma aiheuttaa neurologisia oireita, kuten päänsärkyä, puhevaikeutta ja halvausoireita.
A large unselected patient cohort (n=1,148) was collected by reviewing consecutive CSDH cases who had lived in the Pirkanmaa region and were treated in the Tampere University Hospital between 1990 and 2015.
Keräsin takautuvasti kaikki pirkanmaalaiset yli 18-vuotiaat tapaukset (n=1,148) sairaskertomuksista.
The excess mortality potentially resulting from CSDH needs to be compared to a matched sample from the general population.
Mahdollista ylikuolleisuutta ei näin ollen ole mahdollista arvioida ilman ikävakioitua vertailuryhmää.
The total direct hospital costs averaged 231,000 € per year in 2011-2015, of which 4% (8,300 €) occurred thanks to non-operatively treated patients.
Kaikkien pirkanmaalaisten potilaiden vuosikustannukset olivat tällä aikajaksolla 231,000 €.
The dissertation discusses the role and meaning of representations of hunger and the consumption of food and drink in Elizabeth Gaskell´s (1810-1865) five novels: Mary Barton (1848), North and South (1855), Sylvia´s Lovers (1863), Cranford (1853), and Wives and Daughters (1866).
Näissä romaaneissa, Mary Barton (1848), Cranford (1853), North and South (1855), Sylvia s Lovers (1863) ja Wives and Daughters (1866), nälän, syömisen ja juomisen representaatiot heijastelevat ja ilmaisevat viktoriaanisen ajan Englannin luokkarakenteita, sukupuoli-, luokka- ja kulttuuri-identiteettejä sekä sosiaalisia ja kulttuurisia tapoja ja arvoja.
Food and foodways express different emotions, expectations and assumptions, and define and redefine communities and their inner hierarchies.
Ne määrittelevät ja niiden avulla määritellään kulttuurien ja sosiaalisten luokkien ja ryhmien rajoja ja niitä käytetään yhteisöllisyyden rakentamiseen ja ryhmien sisäisten hierarkioiden ilmaisemiseen.
The central thesis is that in these novels, individual, social and cultural identities are constructed and reconstructed through the media of hunger, food, and drink.
Työn keskeinen väite on että Gaskellin teksteissä nälkä sekä ruoka ja juoma ja niiden kuluttaminen sekä rakentavat identiteettejä että ovat identiteettien rakentamisen välineitä.
Follow-up time was highly variant, from 13 days to more than 11 years.
Seuranta-aika vaihteli laajasti, kolmestatoista päivästä yli yhteentoista vuoteen.
Materials and Methods: Altogether 42 patients with refractory epilepsy were included in four studies.
Materiaalit ja menetelmät: Yhteensä 42 vaikeahoitoista epilepsiaa sairastavaa potilasta sisällytettiin neljään tutkimukseen.
We used nonparametric statistical tests and elucidated the results with illustrations.
Käytimme ei-parametrisia tilastollisia testejä ja havainnollistimme tuloksia kuvaajilla.
The clinical and stimulation-related data were analyzed with SPSS, Excel, and Matlab softwares.
Kliiniset ja stimulaatioihin liittyvät tiedot analysoitiin SPSS-, Excel- ja Matlab -ohjelmistoilla.
Shortening the OFF- time and lowering the threshold rate leads to a larger number of stimulations delivered.
OFF-ajan lyhentäminen ja autostimulaation kynnyksen laskeminen johtaa suurempaan stimulaatioiden määrään.
Background: More than 50 million people worldwide suffer from epilepsy, and approximately 30% of them are considered as drug-resistant (refractory), as the seizures are not in control with two adequately used antiepileptic drug schedules.
Tausta: Epilepsiaa sairastaa maailmanlaajuisesti yli 50 miljoonaa ihmistä, ja heistä 20-30%:lla kyseessä on vaikeahoitoinen epilepsia, eivätkä kohtaukset ole hallinnassa kahdella oikein käytetyllä epilepsialääkkeellä.
The responses to VNS and ANT-DBS therapies show similarities.
VNS- ja ANT-DBS -hoitojen vasteissa on samankaltaisuuksia.
Conclusions: Vagus nerve stimulation is a promising treatment option for patients with refractory epilepsy.
Johtopäätökset: Vagushermostimulaatio on lupaava hoitovaihtoehto vaikeahoitoista epilepsiaa sairastaville potilaille.
Results: In the first study we found that in 90% of the patients the response to ANT-DBS (deep brain stimulation of the anterior nucleus of the thalamus) therapy was similar to VNS therapy (progressively better, partial response, no response) in patients with refractory epilepsy.
Tulokset: Ensimmäisessä tutkimuksessa havaitsimme samankaltaisuuksia vasteissa VNS- ja ANT-DBS (talamuksen anteriorisen tumakkeen syväaivostimulaatio) -hoitoihin 90%:lla vaikeahoitoista epilepsiaa sairastavilla potilaista (progressiivinen paranema, osittainen vaste, ei vastetta).
The automatic stimulation mode of VNS offers better seizure control with possibly lesser power usage than the older models.
Automaattisen stimulaation käyttöönotto johtaa parempaan kohtausten hallintaan mahdollisesti vähäisemmällä virrankulutuksella.
Neuromodulation therapies in the treatment of epilepsy are under substantial research, and the mechanisms of actions and details of function are still not fully understood.
Neuromodulaatiohoitoja tutkitaan laajasti, eivätkä toimintamekanismit tai tarkempi ymmärrys laitteiden toiminnasta ole selviä.
Aims: The purpose of this study is to elucidate the functions of VNS therapy including the efficacy and the details concerning the automatic stimulation (responsive VNS, rVNS) properties.
Tavoitteet: Väitöskirjassa selvitetään VNS-hoidon toimintaa ja tehokkuutta erityisesti automaattiseen stimulaatioon (rVNS, responsiivinen VNS) liittyen.
In the third study, we confirmed the altered stimulator settings affecting the number of stimulations and total charge delivered in the patient, especially when altering the OFF-time and the autostimulation threshold, and a possible difference between the function of rVNS in the temporal lobe and other epilepsy patients.
Kolmannessa tutkimuksessa varmensimme, että asetuksia, erityisesti OFF-aikaa ja autostimulaation kynnystä, muuttamalla voidaan vaikuttaa stimulaatioiden määrään ja laitteen virrankulutukseen, sekä havaitsimme eroavaisuuksia automaattisen stimulaation toiminnassa ohimolohkoepilepsiaa ja muita epilepsioita sairastavien potilaiden välillä.
Other goals are to assess the power usage aspects of the treatment with different settings and after initiating automatic stimulation mode, and to gain a better understanding of the behavior of responsive stimulations in epilepsy patients.
Lisäksi tavoitteena on selvittää laitteen virrankulutusta suhteessa käytettyihin asetuksiin ja automaattisen stimulaation käyttöönottoon, sekä saada tietoa automaattisten stimulaatioiden käyttäytymisestä epilepsiapotilailla.
Vagus nerve stimulation (VNS) is a promising treatment option for these patients.
Vagushermostimulaatio (VNS) on verrattain uusi hoitovaihtoehto näille potilaille, ja tulokset hoidon tehosta ovat lupaavia.
In the second study, we found the initiation of automatic stimulation mode leading to better seizure control in 36.4 % of the patients.
Toisessa tutkimuksessamme havaitsimme automaattisen stimulaation tuovan lisävastetta VNS-hoitoon 36.4 %:lla potilaista, jolloin normaalistimulaation asetuksia pystyttiin muuttamaan, mikä johti virrankulutuksen merkittävään vähenemiseen.
In the fourth study, we found circadian patterns in automatic stimulations in most of the patients resembling the pattern of cortisol secretion.
Neljännessä tutkimuksessa havaitsimme, että suurimmalla osalla potilaista automaattisten stimulaatioiden vuorokausittainen vaihtelu muistuttaa kortisolintuotannon vuorokausittaista rytmiä.
Our results support the finding that response to VNS therapy improves over time.
Lisäksi tuloksemme tukevat hypoteesia VNS-vasteen kehittyvästä luonteesta ajan kuluessa.
There is circadian rhythmicity in the autostimulation activations in rVNS therapy.
Automaattisen stimulaation toiminnassa on vuorokautinen vaihtelu.
Additionally, another goal was to compute the effect of obesity on the results.
Lisäksi on pyritty tutkimaan lisääntyvän lihavuuden vaikutuksia tuloksiin.
Cardiovascular Risk Factors and Arterial Function After Gestational Diabetes Mellitus : Role of obesity and metabolic syndrome
Sydän- ja verisuonitautien riskitekijät sekä valtimoiden toiminta raskausdiabeteksen jälkeen : lihavuuden ja metabolisen oireyhtymän merkitys
Gestational diabetes mellitus (GDM) is a common metabolic complication that affected 17.5% of pregnancies in Finland in 2016.
Vuonna 2016 GDM komplisoi 17,5% raskauksista Suomessa.