natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The siblings first affected by type 1 diabetes had a lower risk of proliferative retinopathy as compared to the siblings later affected by type 1 diabetes.
Samassa sisaruspariaineistossa myöhemmin diabetekseen sairastuneella sisaruksella oli hieman korkeampi riski saada proliferatiivinen retinopatia verrattuna ensimmäisenä sairastuneeseen HR 1.76 ( 95%CI 1.13-2.75, P=0.01).
Results Proliferative diabetic retinopathy showed significant familial clustering in siblings with type 1 diabetes and the heritability h2 adjusted for conventional risk factors suggested a significant genetic contribution to the risk.
Proliferatiivinen retinopatia vanhimmalla sisaruksella lisäsi selvästi proliferatiivisen retinopatian riskiä myöhemmin sairastuneella sisaruksella OR 2.76 (95% CI 1.25 - 6.11, P=0.01) muiden riskitekijöiden suhteen korjattuna.
The patients with higher age at onset of type 1 diabetes had a lower risk of proliferative retinopathy but conversely, a higher risk of clinically significant macular edema.
Sairastumisikä vaikutti proliferatiivisen retinopatian riskiin siten, että 5-14 ikäisenä sairastuneilla oli korkeampi riski HR 1.90 (95% CI 1.45 2.48, p<0.001) kuin yli 15-vuotiaina sairastuneilla.
Among these beetles several functional groups decompose cattle dung and contribute to recycling its nutrients back to the soil.
Lantakuoriaisten keskuu-dessa useat erilaiset toiminnalliset ryhmät hajottavat laiduntavien eläinten lantaa ja kierrättävät lannan ravinteita takaisin maahan.
Buzzing in the pat : a new large-scale method for studying dung beetle functions
Lantaläjässä kuhisee : uusi menetelmä lantakuoriaisten toiminnan tarkasteluun
With this new method I wanted to examine how different dung beetle communities affected dung decomposition and nutrient cycling.
Uuden menetelmän avulla halusin tutkia, miten eri lajeista kootut lantakuoriaisyhteisöt vaikuttavat lannan hajoamiseen ja laidunnurmen kasvuun.
To-day many Finnish dung beetle species are threatened because of habitat change and fragmentation.
Monet Suomen lantakuoriaiset ovat kuitenkin taantuneet elinympäristöjen vähenemisen ja muuttumisen myötä.
Dung beetles affect ecosystem functioning in agricultural landscapes.
Lantakuoriaiset ovat tärkeitä maatalousekosysteemien toiminnan kannalta.
I also wanted to examine wheth-er grazing pressure affected dung decomposition.
Lisäksi halusin selvittää laidunpaineen vaikutuksen lantakuoriaisten toimintaan.
The aim of this study was to assess whether large-scale enclosures can be used to manipulate dung beetle communities in Finland.
Tämän tutkielman tavoitteena on selvittää, voidaanko suurikokoisia aitauksia käyttää lantakuori-aisten toiminnan tutkimiseen Suomen olosuhteissa.
The end weight of pats was lighter in short grass compared to pats in long grass.
Lantaläjät kevenivät huomattavasti nopeammin lyhyessä nurmessa kuin pitkässä.
However, many earlier studies of dung beetle functions have focussed only on small-scale manipulations with possible implications for interpretation of the results on larger scale.
Monissa aihetta käsittelevissä tutkimuksissa tutkimusmenetelmät ovat kuitenkin perustuneet pienen mittakaavan kokeisiin, mikä saattaa vaikuttaa niissä havaittuihin tuloksiin.
During the experiment I repeatedly measured the amount of dung beetles inside and outside of the mesh to assess the performance of the enclosures.
Testatakseni aitausten toimivuutta mittasin lantakuoriaisten määrää verkon ulko- ja sisäpuolella useaan otteeseen kokeen aikana.
Overall, I found that the large enclosures are usable and work well in Finland.
Suuret lantakuoriaishäkit näyttivät toimivan hyvin Suomen olosuhteissa.
In conclusion, the results of my study suggest that large-scale enclosures can be effectively used to study dung beetle functions in grassland habitats.
Kaiken kaikkiaan tutkimuksestani selviää, että verkosta rakennettuja aitauksia voi käyttää tehok-kaasti lantakuoriaisten toiminnan tutkimiseen.
In every plot I placed a dung pat which I then weighed six times during the summer.
Niillä seurasin lantaläjien hajoamista punnitsemalla läjiä kuudesti kokeen aikana.
In small mesh enclosures I added dung beetles manually, while in the large mesh enclosures the smaller Aphodius species could get through the mesh, and Geotrupes were then added manually to some of these enclosures.
Pienempiverkkoisiin aitauksiin lisä-sin kaikki lantakuoriaiset ja suurempiverkkoisiin aitauksiin sittiäisiä pienikokoisemmat lantiaiset pääsi-vät itse verkon läpi.
At the end of the experiment I studied the effect of dung beetles on nutri-ent cycling by weighing the biomass of grass.
Lopuksi tutkin lantakuoriaisten vaikutusta laidunnurmen kasvuun punnitsemalla kasvibiomassaa läjien ympäriltä ja kasvattamalla rairuohoa läjien alta kaivetussa maassa.
Therefore, the impacts of changes in dung beetle community structure on ecosystem functioning needs to be addressed.
Siksi on tärkeää selvittää, millaisia seurauksia eri lajien ja ryhmi-en taantumisella on ekosysteemien toiminnan kannalta.
This study also confirms earlier observations re-garding the significance of different functional groups of dung beetles, and shows that the grazing envi-ronment may have an important impact on the ecosystem functions provided by dung beetles.
Lisäksi laidunpaineen vaikutus lannan hajoamisno-peuteen osoitti, että laidunympäristöllä saattaa olla tärkeä merkitys lantakuoriaisten toimintaan.
Within enclosures I created plots that reflected different grazing pressure.
Aitauksien sisällä oli eri laidunpainetta nurmen pituudella kuvastavia ruutuja.
Dung decomposition rates changed remarkably between the different grazing pressures.
Eri lantakuoriaisyhtei-söjen vaikutuksesta lannan hajoamiseen sain vaihtelevia tuloksia eri aitaustyypeistä.
Dung beetle community structure did not affect rates of nutrient recycling, as measured by grass growth.
Sen sijaan eri lanta-kuoriaisyhteisöillä ei ollut havaittavaa vaikutusta laidunnurmen kasvuun.
I used two types of mesh enclosures to create different communities of Aphodius and Geotrupes species.
Kokeessa muodostin lantiais- ja sittiäislajeista erilaisia lantakuoriaisyhteisöjä, jotka sijoitin suu-riin, kahdesta vaihtoehtoisesta verkosta rakennettuihin aitauksiin.
Thus, different enclosures may have affected the functioning of the dung beetles because I put the beetles to some enclosures and to some they could get through the mesh.
Erot saattoi-vat johtua siitä, että toiseen aitaustyyppiin lisäsin lantakuoriaiset ja toiseen lantiaiset pääsivät itse ver-kon läpi.
It is possible that this reflects microhabitat selection by beetles choosing the warmer pats in the short grass.
Lämpötilaerot erikorkuisten nurmien välillä saattoivat vaikuttaa lantakuoriaisten hakeutumiseen lyhyessä nurmessa olleisiin läjiin.
My results from the enclosures with the bigger mesh size showed that Geotrupes are more efficient decomposers of dung than are Aphodius.
Suurempiverkkoi-sissa aitauksissa sittiäiset osoittautuivat lantiaisia merkittävämmiksi lannan hajottajiksi, mutta pienem-piverkkoisissa aitauksissa eroja eri yhteisöjen toiminnallisesta tehokkuudesta ei löytynyt.
The brine channels offer habitats for small-sized organisms.
Nämä suolavesikanavat tarjoavat otollisen elinympäristön pienille eliöille.
If the salinity of parent water is higher than 0.6, the forming ice has a semi-solid structure with solid ice crystals and saline water (brine) channels.
Jos veden suolapitoisuus on yli 0,6, muodostuva jää on huokoista: kiinteä jää vuorottelee suolapitoisen veden kanssa, ja jäähän muodostuu pienten suolavesikanavien verkosto.
Due to the low salinity of the Baltic Sea, the brine channels are small, and therefore, the Baltic Sea ice eukaryotic community is dominated by protists.
Koska Itämeren suolapitoisuus on alhainen, nämä suolavesikanavat ovat pienikokoisia ja alkueliöt hallitsevat yhteisöä.
Studies on Baltic sea-ice biology have been accumulating since the 1980 s, but there are still gaps on knowledge; for example, what protistan species and how many there are associated with sea ice.
Itämeren jään alkueliöitä on tutkittu 1980-luvulta lähtien yhä tarkemmin, mutta yhä tiedossamme on puutteita siinä, mitä ja miten paljon alkueliöitä Itämeren jäässä elää.
The Baltic Sea is a subarctic brackish-water basin that partially freezes over every winter.
Itämeri on vuosittain jäätyvä murtovesiallas.
Protistan richness was higher in ice than water even though water included more divergent lineages.
Jäässä lajirunsaus on suurempi kuin vedessä, mutta toisaalta vedessä on enemmän evolutiiviselta historialtaan poikkeavia alkueliöitä.
This was shown when the environmental-sequencing approach was applied on the 18S-rRNA-gene data of the cryptomonad family Pyrenomonadaceae and the haptophyte genus Prymnesium.
Tämä osoitettiin, kun lajintunnistuksissa käytettyjä Pyrenomonadaceae-nieluleväheimon ja Prymnesium-tarttumaleväsuvun 18S-geeniaineistoja tarkasteltiin kuin ne olisivat luonnonnäytteistä kerättyjä.
Also, a novel cold-water and sea-ice associated dinoflagellate subspecies, Heterocapsa arctica subsp.
Tämän väitöskirjan osajulkaisuissa kuvattiin Itämeressä elävä nielulevä Rhinomonas nottbecki ja panssarilevä Heterocapsa arctica subsp.
Although the environmental sequencing produced data that met the requirements of calculation of comparable diversity indices (all taxa defined at the same level), revealed cryptic taxa, and gave higher protistan richness than basic light microscopy of fixed samples, the lack of taxonomic detail was not restricted to the light-microscopic surveys but was also a result of the environmental-sequencing approach.
Jäänäytteistä saatujen geenisekvenssien perusteella pystyttiin tekemään vertailukelpoisia monimuotoisuuden arvioita (kaikki eliöt on määritetty samalle systemaattiselle tasolle geenin emäsjärjestyksen avulla) ja löydettiin aiemmin listaamattomia eliöitä.
One of the main applications of taxonomic work is the assessment of diversity of organisms in an ecosystem.
Eliöiden lajirunsauden arviointi tietyssä elinympäristössä on yksi lajinkuvausten tärkeimpiä sovelluksia.
In this thesis, morphological, molecular and ecological information was combined to delineate species of a Baltic Sea cryptomonad, haptophyte and dinoflagellate.
frigida sekä tarkasteltiin erään tarttumalevän (Prymnesium polylepis) muotoa yhdistäen ulko- ja sisärakenteiden valo- ja elektronimikroskooppinen tutkimus DNA:sta ja eliöiden ekologiasta saatuun tietoon.
The most commonly used gene in the environmental gene sequencing for eukaryotes and also in the protistan taxonomic studies has been the small subunit (18S) ribosomal RNA gene of the ribosomal operon.
Siksi nykyaikainen lajinkuvaus vaatii myös tiettyjen geenien, esimerkiksi ribosomaalista RNA:ta koodaavan 18S-geenin, emäsjärjestyksen (geenisekvenssin) selvittämistä.
Only one Pyrenomonadaceae and two Prymnesium OTUs were found although both data sets included 15 distinct taxa.
Kummassakin aineistossa oli 15 eri lajia, mutta kun aineistot käsiteltiin samalla tavalla kuin jäänäytteet, löytyi vain yksi nielulevä ja kaksi tarttumalevää.
Environmental 18S-rRNA-gene sequencing revealed that the richest eukaryotic lineages inhabiting the Baltic Sea ice were ciliates, cercozoa, dinoflagellates and diatoms.
Näissä julkaisuissa todettiin, että lajirunsaimpia alkueliöryhmiä Itämeren jäässä ovat ripsieläimet, Cercozoa-siimaeliöt, panssarilevät ja piilevät, ja että alkueliöyhteisö on erilainen eri-ikäisessä ja -tyyppisessä jäässä.
A labor intensive taxonomic approach that includes the study of live cells by light microscopy, detailed morphological description based on electron microscopy and phylogenetic analysis of suitable genetic markers gives us the best chance of finding out how many different species of protists live within the Baltic Sea ice or any other environment, and what they do.
Väitöskirjan johtopäätös on, että parhaiten alkueliöiden lajirunsautta voidaan tutkia missä ympäristössä tahansa, kun yhdistetään työläs lajintunnistusmenetelmä, jossa tarkastellaan eläviä soluja valomikroskoopilla ja solujen ulko- ja sisärakenteita elektronimikroskoopilla, ja tiettyjen geenien emäsjärjestyksen selvitys.
Protistan community composition in Baltic Sea ice was assessed with environmental sequencing, and diversity estimates were compared in different types of ice.
Minkälaisia alkueliöitä Itämeren vedessä ja jäässä elää ja kuinka alkueliöiden lajirunsautta voidaan arvioida?
A new cryptomonad species, Rhinomonas nottbecki, was described based on morphological characters distinguished by light- and electron-microscopy together with molecular evidence from 18S rRNA gene and ITS region.
Kahdessa osajulkaisussa Itämeren alkueliöiden lajirunsautta arvioitiin ribosomaalisen 18S-geenin avulla.
The taxonomic and environmental-sequencing studies were linked using the gathered taxonomic information to evaluate the accuracy of the molecular diversity-measurement method.
18S-geenimenetelmän tehokkuutta arvioitiin lajinkuvauksista saadun tiedon avulla väitöskirjan yhteenvedossa.
The studies in this thesis were conducted with Baltic Sea protists.
Täten väitöskirjan kahden osajulkaisun arviot Itämeren jään alkueliöiden lajirunsaudesta ovat todellista lajirunsautta alhaisempia.
Errors in environmental sequencing and alignment make the use of high similarity levels in the OTU definition questionable, and the variability in the 18S rDNA is not equal within different eukaryotic lineages.
Lisäksi lajirunsaus oli 18S-geeniin perustuvalla menetelmällä määritetyissä näytteissä korkeampi kuin valomikroskoopilla määritetyissä näytteissä.
DNA sequence data provide assistance since they are easily transformed to numbers that can be compared systematically and in a similar way throughout the eukaryotic domain, using sequence similarity to define operational taxonomic units (OTUs).
Geenisekvenssien avulla eri ympäristöjen lajirunsautta voidaan vertailla järjestelmällisesti ja riippumatta tutkijan lajintunnistuskyvyistä.
The Baltic fast ice had higher richness than pack and drift ice.
Rantaan kiinnittyneessä kiintojäässä on monilajisempi alkueliöyhteisö kuin avomerellä virtausten mukana ajelehtivassa ajojäässä.
The main claims of the work are that the liberal multiculturalists have been successful in clarifying the grounds upon which the liberal responses to cultural diversity should reside and in showing that the culturally differentiated rights (variously construed) are not necessarily incompatible with liberalism.
Väitöksen mukaan liberaali monikulttuurisuusteoria on onnistunut selkeyttämään liberaalin monikulttuurisuuspolitiikan reunaehtoja sekä osoittamaan, että kulttuuriset erityisoikeudet eivät ole välttämättä liberalismin perusperiaatteiden vastaisia.
In particular, it is a work on liberal approaches to cultural diversity.
Väitös puolustaa yksilökeskeistä lähestymistapaa kulttuuriseen monimuotoisuuteen.
Chapter 5 develops the individual-centred approach further by concentrating on the issues of the right of exit, and the liberal state s responses to those who have decided to leave the contours of their group without rejecting their identity as a member.
Yksilökeskeistä lähestymistapaa sovelletaan myös rikosoikeudelliseen kontekstiin sekä keskusteluun yksilöiden perustavaa laatua olevasta oikeudesta poistua ryhmästään.
The liberal multicultural theories do not, however, give any definitive guidance on how the liberal state should respond to cultural diversity, nor do they always take sufficiently into account the variations within (and without) cultural groups.
Liberaali monikulttuurisuusteoria ei kuitenkaan kerro, millä tavoin kulttuuriseen monimuotoisuuteen tulisi kussakin tapauksessa reagoida.
The first three chapters (Part I) analyse the so-called autonomy-, toleration- and equality-based approaches to cultural diversity as presented by Will Kymlicka, Chandran Kukathas and Brian Barry.
Tässä osassa tarkastellaan niin sanottuja autonomia-, suvaitsevaisuus- ja tasavertaisuuspohjaisia lähestymistapoja kulttuuriseen monimuotoisuuteen.
This part argues that the autonomy-, toleration- and equality-based approaches provide frameworks within which the liberal responses to cultural diversity should reside, but fail to give any definitive guidance into how the liberal state should react to cultural diversity in particular circumstances.
Niin autonomia-, suvaitsevaisuus- kuin tasavertaisuuspohjaiset lähestymistavat jättävät paljon liikkumavaraa liberaalille monikulttuurisuuspolitiikalle, mikä mahdollistaa kulttuuristen vähemmistöoikeuksien käytön, joskaan ei edellytä sitä.
The work rejects the common assumption of differentiated rights as specifically group-differentiated rights, and argues for a more individuated approach that, nevertheless, takes people s cultural commitments and their group identities seriously.
Tämä lähestymistapa korostaa tarvetta kohdella kulttuuristen ryhmien jäseniä ennen kaikkea yksilöinä, kuitenkin heidän kulttuuriset taustansa huomioon ottaen.
The two main parts of the work discuss the normative justifications and rationales for differentiated rights within liberalism (Part I) and the more practical problems of applying these rights in practice (Part II).
Väitöksessä on kaksi osaa, joista ensimmäisessä tarkastellaan liberalismin sisäistä keskustelua kulttuuristen vähemmistöoikeuksien perusteista ja normatiivisesta oikeutuksesta.
These approaches leave a substantive scope of variation to the cultural policies of the liberal state, including the possibility, albeit not a requirement, to grant differentiated rights.
Nämä lähestymistavat antavat reunaehdot liberaalille monikulttuurisuuspolitiikalle, mutta eivät sanele sitä.
The final chapter (Ch. 6) focuses on the legal-theoretical debate on allowing cultural defence in criminal courts and gives an application of the individuated approach in the criminal justice system.
Väitöksen jälkimmäinen osa keskittyy vähemmistöoikeuksien jakamisen periaatteisiin ja argumentoi kulttuurisesti sensitiivisen, yksilökeskeisen lähestymistavan puolesta.
The work assesses some of the benefits and limitations of liberal multiculturalism (broadly conceived) and develops a more individuated, yet culturally sensitive, approach to cultural diversity.
Ryhmäpohjaisen ajattelumallin sijaan väitös argumentoi yksilökeskeisen, joskin kulttuurisesti sensitiivisen, lähestymistavan puolesta.
The first chapter (Ch. 4) highlights the difficulties of defining one s membership in a cultural group and argues that, in order to track their targets, the individually exercised differentiated rights should be allocated in accordance with need or self-identification.
Osassa tarkastellaan muiden muassa kulttuurisen ryhmän jäsenyyden määrittämisen problematiikkaa sekä kysymyksiä ryhmäjäsenyyden ja kulttuurisen identiteetin välisistä suhteista.
By using C. elegans as a model organism, this thesis shows that IIS regulates proteasome activity through the FOXO/DAF-16 and Nrf/SKN-1 transcription factors.
Käyttäen C. elegans malliorganismia, IIS:n havaittiin säätelevän proteasomin aktiivisuutta FOXO/DAF-16 ja Nrf/SKN-1 transkriptiotekiöjöiden kautta.
The aim of this thesis was to elucidate mechanisms of how proteasome activity is regulated in a multicellular organism.
Tämän väitöstutkimuksen tavoitteena oli selvittää kuinka proteasomin aktiivisuutta säädellään monisoluisessa eläimessä.
Due to its essential role in maintenance of the cellular protein homeostasis, dysfunctions in proteasome activity have been linked to many severe disorders, such as Alzheimer s, Parkinson s and Huntington s disease and some cancers.
Tämän vuoksi sen toimintahäiriöiden on epäilty olevan osittain syynä useisiin vakaviin sairauksien, kuten Alzheimerin-, Parkinsonin- ja Huntingtonin tautiin, sekä joihinkin syöpiin.
Insulin/IGF-1 signaling (IIS) is an evolutionarily conserved signaling pathway regulating lifespan in worms, flies, rodents and possibly humans.
Insuliini/IGF-1 signalointi (IIS) on konservoitunut signaalinvälitysreitti, joka vaikuttaa ikääntymiseen monissa eri organismeissa, mahdollisesti myös ihmisessä.
Moreover, it was demonstrated that DAF-16, which is activated by reduced IIS, inhibits the expression of the proteasome-associated deubiquitinating enzyme UBH-4, which was shown to function as a tissue-specific proteasome inhibitor.
Tämän lisäksi, DAF-16:sta osoitettiin estävän proteasomin yhteydessä toimivan UBH-4 deubikitinoivan entsyymin ilmentymistä, jonka puolestaan todettiin toimivan kudoskohtaisesti proteasomin toiminnan estäjänä.
These results can be utilized when designing new therapies for proteasome-associated diseases, especially for disorders that may be alleviated with tissue-specific modulation of proteasome activity.
Näitä tuloksia voidaan hyödyntää kehitettäessä uusia hoitomuotoja sairauksiin, joissa proteasomin toiminnan on todettu olevan heikentynyt.
By using this system, it was uncovered that proteasome activity varies between different tissues, as GABAergic and dopaminergic neurons showed faster reporter degradation than muscle cells, and that aging affects proteasome activity in a tissue-dependent manner.
Tämän menetelmän avulla havaittiin proteasomin aktiivisuuden vaihtelevan kudoksesta riippuen: GABAergisissä- ja dopaminergisissä hermosoluissa proteasomin toiminta oli lihassoluja tehokkaampaa.
The ubiquitin-proteasome system (UPS) is the major pathway for controlled protein degradation in the cell.
Ubikitiini-proteasomi järjestelmä (UPJ) vastaa solun hallitusta proteiininhajotuksesta.
Although the proteasome takes part in almost all cellular processes, it is still unclear which factors contribute to regulation of proteasome function.
Vaikka proteasomin tiedetään olevan solulle välttämätön, sen toiminnan säätelystä tiedetään suhteellisen vähän.
The role of UBH-4 appears to be well-conserved, as downregulation of its mammalian ortholog, UCHL-5, increases proteasome activity and degradation of proteotoxic proteins in mammalian cells.
Ihmisen UCHL5:llä, joka on ortologinen UBH-4:lle, havaittiin myös olevan kyky estää proteasomin toimintaa, sillä sen ilmentymisen estämisen havaittiin lisäävän proteasomin aktiivisuutta ja edesauttavan soluille haitallisten proteiinien hajotusta.
Substrates destined for degradation are polyubiquitinated by ubiquitin ligating enzymes and degraded by the proteasome, which is a complex multisubunit enzyme of over 2.5 MDa.
Proteasomi on suuri, molekyylipainoltaan yli 2,5 MDa oleva proteiinikompleksi, jolla on erittäin tärkeä rooli solun proteomin ylläpitäjänä.
To enable monitoring and quantification of proteasome activity in vivo, a photoconvertible reporter system was developed to live image proteasome activity in C. elegans.
Projektin ensimmäinen vaihe oli kehittää fluoresenssimikroskopiaan perustuva menetelmä, jolla proteasomin aktiivisuutta voidaan mitata elävässä C. elegans sukkulamadossa.
Subsequently, it was investigated whether signaling pathways regulating aging also affect proteasome activity.
Lisäksi tämä tutkimus osoittaa kuinka IIS säätelee proteasomin aktiivisuutta.
Taken together, this thesis provides tools to study proteasome activity in vivo, and establishes a molecular mechanism linking IIS to efficiency of proteasomal degradation.
Ikääntymisen ja proteasomin välisen vuorovaikutuksen selvittämistä jatkettiin tutkimalla ikääntymiseen liittyvien signaalivälitysreittien ja proteasomin välistä yhteyttä.
The study results support the findings of studies conducted in the past.
Tutkimuksen tulokset tukevat aikaisemmin tehtyjen tutkimusten tuloksia.
The supply-chain section is divided into three parts.
Tarjontaketju jakaantuu kolmeen osaan.
The research approach is qualitative.
Tutkimusote on kvalitatiivinen eli laadullinen.
Classification of the data is based on the theoretical framework.
Aineiston luokittelu perustuu teoreettiseen viitekehykseen.
The collected data was analysed using content analysis.
Saatua tietoa analysoidaan sisällönanalyysin avulla.
Unit price is set to match the cost, in which case it is not determined by the market.
Hankkeista saatavien yksiköiden hinta asetetaan kustannuksia vastaavaksi, jolloin se ei määräydy vapaasti markkinoilla.
Price-setting is possible because it is possible to differentiate projects.
Hinnan asetanta on mahdollista, sillä esimerkiksi hankkeiden ominaisuuksilla ja standardoimismenetelmän valinnalla on mahdollista differoida hankkeita.