natgillin/translations-raw huggingface dataset:
At the end of the 1960s, several efforts to reform the law on the freedom of religion and the relationship between the Church and the state gained favour in the Synod.
Kirkon piirissä suhtauduttiin 1960 luvun lopulla myönteisesti useisiin uskonnonvapautta sekä kirkon ja valtion suhteita koskeviin uudistuspyrkimyksiin.
Even though some theological concerns regarding the national identity of the Church were raised, the Synod emphasized issues of church policy.
Vaikka taustalla oli teologista kansankirkkoajattelua, kirkolliskokouksessa muutoksia argumentoitiin lähinnä kirkkopoliittisista pyrkimyksistä käsin.
Throughout the dispute, the Church focused on its right to act freely and, according to its identity, to express spirituality in the society.
Tässä uskonnonvapaustulkinnassa painottui myös kirkon hengellinen ja toiminnallinen vapaus toteuttaa identiteettinsä mukaisesti tehtäväänsä yhteiskunnassa.
Instead, freedom of religion in Finland was judged to be fairly good.
Tämä selvitys ei johtanut suuriin periaatteellisiin muutoksiin, vaan uskonnonvapauden arvioitiin toteutuvan Suomessa varsin hyvin.
Though the Synod, particularly from the 1970s onwards, began clearly to favour the improvement of the position of other religious communities in Finland, it felt it had reason to be cautious as each church and religious community had the freedom to decide individually its relationship with the state.
Kirkolliskokous suhtautui erityisesti 1970 luvulta alkaen selkeän myönteisesti muiden uskonnollisten yhdyskuntien aseman edistämiseen.
Another cause for concern for the Synod, a strong defender of the national church, was the weakening position of the Church in a society undergoing many changes.
Kirkolliskokous suhtautui pääosin kielteisesti kirkon yhteiskunnallista asemaa heikentäviin muutoksiin.
These formulations of the Church were the basis for the work of a parliamentary committee in the 1970s, but no significant changes resulted.
Kirkon taholla tehtyjen linjausten pohjalle rakentuivat 1970 luvulla työskennelleen kirkon ja valtion suhteita sekä uskonnonvapautta tarkastelleen parlamentaarisen komitean lopputulokset.
The Synod at the time chose to react to the changes presented to it, but it was not before the 1990s that the Synod became an active force of reform in these matters.
Kirkolliskokous ei itse ollut aktiivinen uskonnonvapauden tai kirkon ja valtion suhteiden uudistaja, vaan se reagoi sille esitettyihin muutosehdotuksiin.
Religion Explained?
Uskonnon selitys?
The study focuses on several different CSR writers, namely, Scott Atran, Justin Barrett, Pascal Boyer and Dan Sperber.
KU:n edustajista tarkastellaan erityisesti Scott Atrania, Justin Barrettia, Pascal Boyeria ja Dan Sperberiä.
: A Philosophical Appraisal of the Cognitive Science of Religion
Kognitiivisen uskontotieteen filosofista arviointia
Generally speaking, CSR writers argue for the naturalness of religion: religious ideas and practices are widespread and pervasive because human cognition operates in such a way that religious ideas are easy to acquire and transmit.
Yleisesti ottaen voidaan sanoa, että KU:n edustajien mukaan uskonto on luonnollista: uskonnolliset ideat ja käytännöt ovat laajalle levinneitä ja suhteellisen pysyviä, koska ihmisen tiedonkäsittely toimii niin, että uskonnolliset ideat on helppo omaksua ja välittää eteenpäin.
The study raises two philosophical problems, namely, the "problem of scope" and the "problem of religious relevance".
Tutkimus nostaa esiin kaksi filosofista ongelmaa: KU:n selityksien alaa koskevan ongelman ja uskonnollisen relevanssin ongelman.
Most CSR writers themselves hold that cognitive explanations can answer most of our questions about religion.
KU:n edustajat sen sijaan ajattelevat, että kognitiiviset selitykset vastaavat itse asiassa suurimpaan osaan uskontoa koskevista kysymyksistämme.
The study makes a philosophically informed reconstruction of the methodological principles of the CSR, indicates problems with them, and examines possible solutions to these problems.
Tutkimuksen tarkoituksena on rekonstruoida KU:n metodologiset periaatteet, osoittaa niissä eräitä ongelmia ja tarjota näihin ongelmiin mahdollisia ratkaisuja.
I also examine the core theoretical contributions of the field focusing mainly on the (1) "minimally counter-intuitiveness hypothesis" and (2) the different ways in which supernatural agent representations activate our cognitive systems.
Tutkimus tarkastelee myös KU:n keskeisiä teorioita, joista huomion kohteena ovat (1) uskonnollisten ideoiden intuitionvastaisuus ja (2) yliluonnollisten toimijoiden merkittävä rooli uskonnollisessa ajattelussa.
The problem is interesting because it reveals the more general philosophical assumptions of those who make such interpretations.
Ongelma on kiinnostava, koska se paljastaa kummankin osapuolen taustaoletukset varsin hyvin.
CSR theories can (and have been) interpreted in terms of three different philosophical frameworks: strict naturalism, broad naturalism and theism.
Tutkimus rekonstruoi kolme laajempaa kehystä, jonka sisällä KU:n teorioita voidaan tulkita: kova naturalismi (metodologinen ateismi), pehmeä naturalismi (metodologinen naturalismi) ja teismi.
The distinctive feature of CSR is its emphasis on information processing: CSR writers claim that contemporary cognitive sciences can inform anthropological theorising about the human mind and offer tools for producing causal explanations.
Se, mikä erottaa KU:n muista, on keskittyminen ihmisen mielen tiedonkäsittelyn ominaisuuksiin: KU:n edustajien mukaan kognitiotieteet auttavat antropologista ja uskontotieteellistä teorianmuodostusta kohti uskonnollisten ilmiöiden kausaalista selittämistä.
Further, they claim to explain the prevalence and persistence of religion by cognitive systems that undergird religious thinking.
KU siis pyrkii selittämään uskonnon yleisiä piirteitä kiinnittämällä huomiota uskonnollisen ajattelun taustalla vaikuttaviin kognitiivisiin mekanismeihin.
This study examines philosophically the main theories and methodological assumptions of the field known as the cognitive science of religion (CSR).
Tutkimus on filosofinen analyysi kognitiivisen uskontotieteen (KU) keskeisistä metodologisista periaatteista ja teorioista.
I argue that CSR theories can be interpreted inside all three frameworks without doing violence to the theories and that these frameworks give different kinds of results regarding the religious relevance of CSR theories.
Perusväite on, että KU:n teorioita voidaan tulkita näiden kaikilla kolmella tavalla tekemättä väkivaltaa itse teorioille.
I propose that we should not stick too rigidly to one set of methodological assumptions, but rather acknowledge that different assumptions might help us to answer different questions about religion.
Lisäksi tutkimus pyrkii osoittamaan, että uskontoa tutkittaessa ei tulisi pitäytyä dogmaattisesti vain yhteen joukkoon metodologisia oletuksia, vaan tunnustaa erilaisten metodologisten oletukset tarve.
Instead of adhering to some robust metaphysics as some strongly naturalistic writers argue, we should adopt a pragmatic and explanatory pluralist approach which would allow different kinds of methodological presuppositions in the study of religion provided that they attempt to answer different kinds of why-questions, since religion appears to be a multi-faceted phenomenon that spans over a variety of fields of special sciences.
Sen sijaan, että uskontotieteen olisi välttämättä sitouduttava johonkin selkeään metafyysiseen näkemykseen, jotkut KU:n naturalistiset edustajat ovat vaatineet, meidän tulisi omaksua käytännöllisempi ja pluralistisempi tapa selittää uskontoa.
The problem of religious relevance is created by the insistence of some writers that CSR theories show religious beliefs to be false or irrational, whereas others invoke CSR theories to defend certain religious ideas.
Jotkut kirjoittajat ovat väittäneet, että KU:n teoriat itse asiassa osoittavat, että uskonnolliset näkemykset ovat virheellisiä tai irrationaalisia.
CSR theorising is done in the intersection between cognitive sciences, anthropology and evolutionary psychology.
Kognitiivinen uskontotiede on uskontotieteen suuntaus, jossa uskonnon yleistä luonnetta pyritään selittämään kognitiivisen psykologian ja evoluutiopsykologian välinein.
The problem of scope is created by the insistence of several critics of the CSR that CSR explanations are mostly irrelevant for explaining religion.
Monet KU:n kriitikot ovat kiinnittäneet huomiota siihen, että KU:n teoriat eivät näytä selittävän uskontoa siinä mielessä, kun se on tavallisesti ymmärretty.
The study begins by spelling out the methodological assumptions and auxiliary theories of CSR writers by situating these theories and assumptions in the nexus of existing approaches to religion.
Tutkimus lähtee liikkeelle kuvaamalla KU:n keskeiset metodologiset periaatteet ja taustateoriat tarkastelemalla KU:n suhdetta muihin tapoihin lähestyä uskontoa tieteellisesti.
I argue that the problem of scope is created by differences in explanation-begging questions: the former group is interested in explaining different things than the latter group.
Tutkimus väittää, että tämä KU:n selityksien alaa koskeva epäselvyys johtuu siitä, että osapuolet etsivät vastauksia erilaisiin uskontoa koskeviin kysymyksiin.
What is a miracle and what can we know about miracles?
Mikä on ihme ja mitä ihmeistä voidaan tietää?
I called this kind of approach a contextualising form of evidentialism.
Tällaista pyrkimystä kutsutaan tutkimuksessa evidentialismiksi.
A discussion of miracles in anglophone philosophy of religion literature since the late 1960s.
Tutkimuksessa analysoidaan ihmeistä käytyä englanninkielistä filosofista keskustelua vuosina 1965-2005.
Most of the evidentialists tried to defend miracles and the others attempted to offer evidence against miracles.
Evidentialisteista suurin osa halusi puolustaa ihmeitä ja pienempi osa etsi perusteita olla uskomatta ihmeisiin.
Most evidentialists put their confidence in science in one way or another.
Monet halusivat turvautua tieteeseen.
My main purpose in this study is to examine the various viewpoints that have been submitted in relation to these questions, how they have been argued and on what presuppositions these arguments have been based.
Tutkimuksessa selvitetään, minkälaisia vastauksia näihin kysymyksiin on annettu, millaisia perusteita vastauksille on esitetty ja minkälaisia filosofisia taustaoletuksia keskusteluun on piiloutunut.
Only a couple of philosophers represented the most moderate version of evidentialism; they tried to remove themselves from the apparent controversy and contextualised the different opinions in order to make some critical comments on them.
Muutama keskustelija halusi löytää ratkaisut ongelmiin eri näkemyksiä vertailemalla ja suhteellistamalla ne näkemysten esittäjien taustoihin.
Adherents of the first (and noticeably smaller) group did not see any epistemological need to reach a universal and common opinion about miracles.
Ihmeitä koskeneet tieto-opilliset näkemykset selvenivät, kun kävi ilmi, että pieni osa keskustelijoista ei pitänyt tarpeellisena etsiä kaikkille samanlaisia perusteluita joko uskoa tai olla uskomatta ihmeisiin.
The study focuses on two salient questions: firstly, what I will term the conceptual-ontological question of the extent to which we can understand miracles and, secondly, the epistemological question of what we can know about miracles.
Jokaisessa käsityksessä korostui jokin seuraavista neljästä päämerkityksestä: 1) ihme on erittäin myönteinen tapahtuma, 2) ihme on luonnonlain rikkova tapahtuma; 3) ihme on selittämätön tapahtuma ja 4) ihme on yliluonnollisen Jumalan teko.
In this regard, there was a notable confrontation between those scholars who accept miracles and those who are sceptical of them.
Keskustelua käytiin enimmäkseen siitä, mitä ihmeistä voidaan tietää, ja siinä näkyi selvästi kiista ihmeiden kannattajien ja vastustajien välillä.
In conducting the study, the most salient dimension of the various discussions was found to relate to epistemological questions.
Kiista tuli ymmärrettävämmäksi, kun paljastui, että sen taustalla on keskustelijoiden vastakkaiset oletukset joistakin keskeisistä ihmeiden määrittämiseen ja tietämiseen vaikuttavista seikoista.
On the conceptual-ontological side I recognised several different ways of expressing the concept of miracle .
Ihme ymmärrettiin tai määritelmiin hyvin monella eri tavalla.
The proponents of this view assumed that miraculousness is a real property of a miraculous event regardless of how we can perceive it. On the other side I put the views which tried to define miraculousness in terms of subjectivity, contextuality and epistemicity.
Monet sen sijaan eivät katsoneet voivan olla varmaa tietoa ihmeistä, mutta korostivat, että niihin uskominen on mahdollista, koska kukaan ei ole todistanut ihmeiden tapahtumista järjenvastaiseksi tai epätieteelliseksi.
The common characteristic in all forms of evidentialism was a commitment to an objectivist notion of rationality and a universalistic notion of justification.
Ihmeen määrittämiseen vaikuttivat ratkaisevasti keskustelijoiden erilaiset käsitykset muiden muassa siitä, mikä merkitys tulkinnalla saa olla totena pidetyn tiedon sisältöön, ja siitä, onko yliluonnollisia asioita lainkaan olemassa vai pitäisikö kaikki asiat ajatella luontoon kuuluviksi.
Amongst both sides, there were many different variations according to emphasis and assumption over how they saw the possibilities to prove their own view.
Käsitykset ihmeitä koskevasta tiedosta vaihtelivat ensisijaisesti sen mukaan, minkä ajateltiin olevan paras keino saada luotettavaa tietoa.
Another essential boundary which shed light on the conceptual-ontological discussion was drawn in relation to two main views of nature.
Mikä on ihme ja mitä ihmeistä voidaan tietää, ovat olleet tuon keskustelun kaksi pääkysymystä.
Nevertheless the border is open or marked by the cross.
Raja on kuitenkin avoin tai ristin merkitsemä.
Many memorials have metaphysical and mystic features.
Useissa muistomerkeissä on metafyysisiä ja mystisiä piirteitä.
Death is a border, beyond which one is unable to see.
Kuolema merkitsee rajaa, jonka taakse ei voi nähdä.
On this open border, death is absence of pain, glory and new unity.
Tälle avoimella rajalla kuolema on kärsimyksen poissaoloa, kirkkautta ja uutta yhteyttä.
In spite of democratization the order and valuation of social classes appear in some memorials.
Demokratisoitumiskehityksestä huolimatta sosiaalisten luokkien järjestys ja arvostus näkyvät muutamien hautamuistomerkkien kohdalla.
Memorials interpret life retrospectively; life is a precious memory which wakens grief and longing.
Muistomerkit tulkitsevat elämää retrospektiivisesti, elämä on arvokas muisto, joka herättää surua ja kaipausta.
Different burial places, nevertheless, do not indicate social inequality but are rather signs of diversity.
Erilaiset hautasijat eivät kuitenkaan merkitse yhteiskunnallista eriarvoisuutta, vaan ovat osoitus elämän monimuotoisuudesta.
The memorial is a sign of the end of life; it gives death significance and publicity and creates a relation to the past of the society.
Hautamuistomerkki on elämän päättymisen merkki, joka antaa kuolemalle merkityksen ja julkisuuden sekä luo yhteyden yhteiskunnan menneisyyteen.
The old order also materializes in the war memorials relating the same destiny of the deceased.
Vanha järjestys toteutuu myös sotamonumenteissa, jotka kertovat vainajien yhteisestä kohtalosta.
As such, grave sculptures are part of the Finnish discussion of death.
Tällaisina kuvanveistäjien tekemät hautamuistomerkit ovat osa suomalaista kuolemakeskustelua.
In this way, grave sculptures are a part of the chain of memory of the western funeral art, which extends throughout Antiquity until ancient Egypt.
Hautamuistomerkit ovat osa länsimaisen hautataiteen muistin ketjua, joka ulottuu antiikkiin ja muinaiseen Egyptiin asti.
There are no signs of decay in the grave sculptures, on the contrary the tradition of funeral art continues in them as a search for the meaning of life and death and as an intuitive interpretation of death.
Muistomerkeissä ei ole rappion merkkejä, vaan hautataiteen traditio jatkuu niissä elämän ja kuoleman merkityksen etsimisenä ja kuoleman aavistelevana tulkintana.
In memorials with different worldviews, the life beyond is a possibility which is not excluded.
Erilaisia maailmankatsomuksellisia näkemyksiä sisältävissä muistomerkeissä kuolemanjälkeinen elämä on mahdollisuus, jota ei ole suljettu pois.
In this study, I approach the view of Ariès and Panofsky from the angle of Finnish funeral art.
Tässä tutkimuksessa lähestyn Ariès'n ja Panofskyn näkemystä länsimaisesta hautataiteesta suomalaisesta hautataiteesta käsin.
Results of the study In the grave sculptures of the sculptors, different worldviews appear alongside Christian thoughts indicating a new stage in the tradition of funeral art.
Tutkimustuloksia Kuvanveistäjien hautamuistomerkeissä kristillisten ajatusten rinnalle nousee erilaisia maailmankatsomuksellisia näkemyksiä, mikä merkitsee uutta vaihetta hautataiteen traditiossa.
Grave sculptures offer an alternative to anonymous burying.
Kuvanveistäjien hautamuistomerkit ovat vaihtoehto nimettömälle, anonyymille hautaamiselle.
Grave sculpture as interpreter of life and death : Grave sculptures done by Heikki Häiväoja, Kain Tapper and Matti Peltokangas 1952-2002
Hautamuistomerkki elämän ja kuoleman tulkitsijana : Heikki Häiväojan, Kain Tapperin ja Matti Peltokankaan tekemät hautamuistomerkit 1952-2002
The sculptors' abstract means of modern funeral art deepen the handling of the subject matter of death and reveal the mystery of it.
Kuvanveistäjien hautamuistomerkeissä modernin hautataiteen viitteelliset ilmaisukeinot syventävät kuolema-aiheen käsittelyä ja tuovat esille kuoleman mysteerin.
In these memorials the direction of life is prospective, pointing to the life beyond.
Muistomerkeissä elämän suunta on prospektiivinen, tuonpuoleiseen viittaava.
In the grave sculptures characterised as Christian, the view of life after death is included.
Kristillisiksi luonnehdittuihin hautamuistomerkkeihin sisältyy ajatus kuolemanjälkeisestä elämästä.
The thoughts of Philippe Ariès and Erwin Panofsky on western funeral art constitute the starting point of this study.
Tutkimuksen lähtökohtana on Philippe Ariès'n ja Erwin Panofskyn näkemys länsimaisen hautataiteen tilasta.
Grave sculptures are a part of Finnish and sacral modern art, and there is an interaction between funeral art and modern art. Modern art acquires a new dimension, when grave sculptures become a part of its field.
Hautamuistomerkit ovat osa suomalaista ja kirkollista nykytaidetta ja hautataiteen ja nykytaiteen välillä on vuorovaikutus.
These scholars speak about the 20th century as a period of decline regarding western funeral art.
Tutkijat puhuvat 1900-luvusta hautataiteen rappiokautena, jonka syynä he pitävät kuoleman torjumista, kuoleman muuttumista ihmisen yksityisasiaksi sekä kuoleman irrottamista uskonnosta.
Can war be justified?
Voiko sota olla oikeutettu?
The doctrine was formulated using the words "responsible society".
Käyttöön otettu ajattelu muotoutui käsitteeksi "vastuullinen yhteiskunta".
: Expressions of opinions by the general assemblies of the World Council of Churches on the question of war as a method of settling conflicts
: Kirkkojen maailmanneuvoston yleiskokousten kannanotot sotaan kriisien ratkaisuna
The purpose of this study is to describe and analyse the expressions of opinions recorded in the documents of the general assemblies of the WCC during the Cold War period from 1948 to 1983 on the use of war as a method of settling international and national conflicts.
Tutkimuksen tarkoituksena on ollut analysoida Kirkkojen maailmanneuvoston (KMN) yleiskokousten kannanottoja sotaan kylmän sodan aikana eli vuodesta 1948 vuoteen 1983.
The Third World, political activity in the socialist world and ideas of revolution were discussed.
Sama henki korostui 1960-luvun vallankumousajattelun ja kolmannen maailman maitten aktivoitumisen myötä.
This study divides the discussions into three periods.
Tämä linja jatkui pääosin koko tutkimusjakson.
The question of war was also linked to the state and its function, which led to the need to create a politically neutral doctrine for the socio-ethical thinking of churches and of the WCC itself.
Amsterdamissa 1948 KMN totesi, että ihmiskunta elää poliittisen ja ideologisen, sotaan provosoivan vastakkainasettelun keskellä ja sen takia on löydettävä poliittisesti neutraali yhteiskuntaeettinen ajattelu, johon kylmän sodan rintamalinjan molemmin puolin voitaisiin sitoutua ja joka myös ohjaisi KMN:n sotaa koskevaa ajattelua.
The third period (1975-1983) introduced a new, alternative doctrine the "JPIC Process", justice, peace and the integrity of creation for social thinking in the WCC.
KMN:n yhteiskuntaeettisen ajattelun kehitys jatkui ja Vancouverin yleiskokouksessa 1983 puhuttiin ORLE -prosessista eli oikeudenmukaisuudesta, rauhasta ja luomakunnan eheydestä, joiden käsitteiden katsottiin parhaiten ohjaavan KMN:n ajattelua myös sodan ja väkivallan kysymyksissä.
The situation of a world governed by armaments, causing social and economic disruption, was felt by churches to be problematic.
Kysymys sodasta on läpi historian ollut kirkoille yksi keskeinen yhteiskuntaeettinen kipupiste.
In the background to the theological positions were two main concepts namely the idea of God´s activity in man´s history through the so-called regiments and, the concept of the Kingdom of God on Earth.
Yhtäältä ne ovat joutuneet tarkastelemaan asiaa Jeesuksen rakkausajattelun kautta (jos joku lyös sinua, niin käännä hänelle toinenkin poski) ja toisaalta osana yhteiskunnallista elämää (ajatus hallitsijan tehtävästä rauhan ylläpitäjänä).
The second period (1968-1975) presented greater challenges to the WCC, especially in traditional western countries.
1960- ja 1970-luvut toivat kolmannen maailman maat entistä keskeisemmin globaaliin kanssakäymiseen ja samalla asekaupan myötä nuo maat tulivat entistä kiinnostavimmiksi kohteiksi kylmän sodan blokkiajattelussa.
The idea of a just war was challenged by that of just revolution.
Sodan muotojen muuttuessa perinteiset oikeutetun sodan kriteerit olivat jääneet takaalalle.
The WCC no longer wanted to discuss war or poverty as separate questions, but wanted to combine all aspects of life to see the impact of an arms-governed world on humankind.
Kokonaisuutena koko tutkimusjaksolta voidaan todeta, että KMN yhtäältä tuomitsi modernin sodan ja militaristisen maailman hallinnan ja toisaalta se totesi, että yhteiskunta tarvitsee selkeän hallinnon ja aseellisen voiman, jolla turvataan sekä yksityisen ihmisen oikeudenmukaisuuden toteutuminen ja kunkin valtion suvereniteetti ja rauha.
In the Nairobi Assembly the theme of just, participatory and sustainable society provided yet another viewpoint, dealing with the life of the world and its problems as a whole.
Uusiksi näkökulmiksi tulivat oikeudenmukaisuus ja kansalaisten mahdollisuus vaikuttaa omaan elämäänsä.
In the discussions there was a strong political east-west divide, and, during the last two decades, a north-south divide as well.
Poliittinen ja yhteiskunnallinen tilanne näkyi kärjistyneimpänä kylmän sodan blokkiajatteluna Amsterdamissa 1948, jolloin käytetyissä puheissa sodan syyllisiä löydettiin rautaesiripun molemmin puolin.
Despite differing opinions in socio-ethical thinking, the churches in the WCC agreed that modern warfare cannot be regarded as acceptable or just.
Tutkimusjakson alkuosaa sävytti toinen maailmansota ja KMN:n ensimmäinen yleiskokous Amsterdamissa vuonna 1948 julisti nykymuotoisen sodan rikokseksi Jumalaa ja ihmiskuntaa kohtaan.
These ideas of revolution did not receive support from the Uppsala Assembly, but they pressured the WCC to reconsider its socio-ethical thinking.
Se ei kuitenkaan saavuttanut KMN:ssä kaikkien hyväksyntää ja eri-tyisesti 1960-luku asetti sille haasteen vallankumousteologian muodossa.
Of water or the Spirit?
Vedestä vai Hengestä?