natgillin/translations-raw huggingface dataset:
An effective DTI lepirudin calmed thrombosis as all patients gradually recovered.
Lepirudiinin virallinen käyttöaihe on nykyisin hepariinin aiheuttaman verihiutaleiden määrän laskuun liittyvän tukoksen hoito.
Lepirudin, a potent direct thrombin inhibitor (DTI), indicated for heparin-induced thrombocytopenia-related thrombosis, could offer a treatment alternative in TF.
Selvitimme myös suoran trombiinin estäjän lepirudiinin tehoa vaikeiden perinteiselle hepariinihoidolle vastaamattomien tukosten hoidossa.
Lepirudin seems to offer a potent and safe option for treatment of severe thrombosis.
Lepirudiinihoito osoittautui turvalliseksi ja tehokkaaksi.
Thrombophilia (TF) predisposes both to venous and arterial thrombosis at a young age.
Veren poikkeava tukostaipumus altistaa nuorena ilmaantuville laskimotukoksille ja harvemmin valtimotukoksille.
All patients had poorer cognitive performance than healthy controls.
Potilaiden kognitiivinen suoriutuminen oli kauttaaltaan alempi kuin täysin terveillä ikätovereilla.
The factors that turn the asymptomatic plaque into a symptomatic one are not fully understood, neither are the subtle effects that a high-grade carotid stenosis may have on the brain.
Syyt, jotka tekevät kaulavaltimoplakista vaarallisen, tunnetaan puutteellisesti, samoin kuin ne mahdolliset muut vaikutukset, joita tiukalla ahtaumalla voi aivojen kannalta olla.
Mediators of fibrinolysis and unfavourable hemorheology may contribute to the development of a symptomatic disease in patients with a high-grade stenosis.
Veren epäedulliset virtausominaisuudet ja fibrinolyysiin liittyvät tekijät saattavat vaikuttaa oireiden ilmaantumiseen näillä potilailla.
In light of the findings, carotid stenosis is associated with differences in brain diffusion, perfusion, and cognition.
Tulosten valossa tiukka kaulavaltimoahtauma vaikuttaa aivojen diffuusioon, perfuusioon ja kognitiivisiin toimintoihin kliinisistä oireista riippumattakin.
Although CEA may be associated with a transient cognitive decline, a true improvement of cognitive performance by CEA is possible in patients with the most pronounced perfusion deficits.
Vaikka potilailla on yleisesti alempi kognitiivinen suoritustaso täysin terveisiin verrattuna ja kirurgiseen hoitoon liittyy pieni ohimenevän kognitiivisen haitan riski, jopa kognitiivinen koheneminen on mahdollista potilailla, joiden perfuusiovajaus on suurin.
We wanted to find out whether the stenoses are associated with diffusion or perfusion abnormalities of the brain or variation in the cognitive functioning of the patients, and to what extent the potential findings are affected by CEA, and compare the clinically symptomatic and asymptomatic subjects as well as strictly healthy controls.
Tavoitteina oli selvittää, liittyykö kaulavaltimoita ahtauttavaan tautiin aivojen diffuusion, perfuusion tai kognitiivisten toimintojen muutoksia, ja miten leikkaushoito vaikuttaa näihin ja verisuonten reaktiviteettiin, sekä verrata oireisten ja oireettomien löydöksiä keskenään mukaan lukien veren hyytymiseen ja hyytymän liukenemiseen liittyviä tekijöitä.
The purpose of this study was to evaluate brain microcirculation, diffusion, and cognitive performance in patients with a high-grade stenosis in carotid artery, clinically either symptomatic or asymptomatic, undergoing carotid endarterectomy (CEA).
Työn tarkoituksena oli tutkia aivojen perfuusiota eli mikroverenkiertoa, solutason diffuusiota ja kognitiivista suoriutumista potilailla, joiden tiukka kaulavaltimoahtauma poistettiin leikkauksella.
Carotid atherosclerotic disease is a major cause of stroke, but it may remain clinically asymptomatic.
Kaulavaltimoiden ateroskleroottinen ahtautuminen on tärkeä aivohalvauksen syy, mutta enemmistö ahtaumista ei aiheuta halvausta.
Symptomatic stenoses were associated with higher hematocrit and tissue plasminogen activator antigen levels, as well as higher rate of MES and ulcerated plaques, and better postoperative improvement of vasoreactivity and pulsatility.
Oireilleilla oli myös korkeampi punasolujen tilavuusosuus ja kudosplasminogeenin aktivaattorin antigeeni veressä sekä useammin mikroveritulppia kuvaavia ultraäänisignaaleja aivoverenkierrossa kuin oireettomilla.
Asymptomatic and symptomatic subpopulations differ from each other in terms of hemodynamic adaptation and in their vascular physiological response to removal of stenosis.
Oireiset potilaat eroavat oireettomista hemodynamiikaltaan, ja leikkaus hyödyttää heitä enemmän parantuneen hemodynamiikan ja verisuoniston reaktiivisuuden muodossa.
Improvement was greater in patients with deepest hypoperfusion, primarily in executive functions.
Kognitiiviset toiminnot kohenivat pit-källä tähtäimellä enemmän niillä, joilla oli näkyvä aivoperfuusion vajaus ennen leikkausta, ja ensisijaisesti muutos tapahtui toiminnanohjauksessa.
Cognitive functions improved as expected by learning effect despite transient postoperative worsening in a few subjects.
Neuropsykologinen suoriutuminen parani potilailla toistomittauksissa kuten terveillä, mutta osalla todettiin väliaikainen kognitiivinen heikkenemä heti leikkauksen jälkeen.
In MRI, the average apparent diffusion coefficients were higher in the ipsilateral white matter (WM), and altough the interhemispheric difference was abolished by CEA, the levels remained higher than in controls.
Ahtauman puoleisessa aivopuoliskossa todettiin magneettikuvauksella toista puolta korkeammat ns. näennäiset diffuusiovakiot aivojen valkeassa aineessa sekä hitaampi aivoperfuusio, ja nämä poikkeamat korjautuivat leikkauksen jälkeen.
The effect on diffusion in the ipsilateral WM, partially reversible by CEA, may be associated with WM degeneration.
Aivojen valkeaan aineeseen aiheutuva diffuusio muutos on samansuuntainen kuin valkean aineen degeneraatiossa, ja muutos korjaantuu osittain ahtauman kirurgisella hoidolla.
Symptomatic stenoses were associated with more sluggish perfusion especially in WM, and lower pulsatility of flow in TCD.
Näkyvä perfuusiovajaus oli yleisempää oireita aiheuttaneissa ahtaumissa.
Shwachman-Diamond syndrome : Clinical, genetic and radiological study
Shwachman-Diamondin oireyhtymän kliiniset, geneettiset ja radiologiset piirteet
The genetic defect responsible for the disease was recently identified; the SBDS gene is located at chromosome 7q11 and encodes a protein that is involved in ribosome biosynthesis.
Oireyhtymään liittyvä geeni (SBDS geeni) kromosomissa 7q11 on hiljattain tunnistettu ja siinä on kuvattu useita mutaatioita.
This study aimed to assess phenotypic and genotypic features of Finnish patients with SDS.
Tutkimuksen tavoitteena oli kartoittaa Shwachman-Diamondin oireyhtymän ilmentymistä ja geneettistä taustaa suomalaisilla potilailla.
Shwachman-Diamond syndrome (SDS) is a rare autosomal recessive disorder in which the cardinal symptoms arise from exocrine pancreatic insufficiency and bone marrow dysfunction.
Shwachman-Diamondin oireyhtymä on harvinainen autosomissa peittyvästi periytyvä sairaus, jonka pääpiir-teet ovat imeytymishäiriöön johtava haiman ulkoeritystoiminnan vajaatoiminta sekä verenkuvamuutoksiin, tulehdusherkkyyteen ja kohonneeseen leukemiariskiin johtava luuytimen häiriö.
In MRI, a characteristic pattern of fat-replaced pancreas with occasional enhancement of scattered parenchymal foci and of pancreatic duct was noted in the SBDS mutation-positive patients while the mutation-negative patients did not have pancreatic fat accumulation.
Tutkimus osoitti, että haiman magneettikuvauksessa kaikilla SBDS-geenimutaatioita omaavilla potilailla oli tyypillisenä löydöksenä rasvoittunut haimakudos, kun taas potilailla, jolla mutaatioita ei todettu, haiman alueella ei rasvoittumista todettu.
Seventeen Finnish patients with a clinical diagnosis of SDS were included in the study cohort.
Väitöskirjatyöhön on kerätty suomalaiset oireyhtymää sairastavat potilaat, yhteensä 17 potilasta, ja he ovat osallistuneet laajoihin kliinisiin, biokemiallisiin ja kuvantamistutkimuksiin.
The patients with SBDS mutations had significantly reduced bone mineral density associated with low-energy peripheral fractures and vertebral compression fractures.
Kaikilla SBDS-mutaatioita kantavilla potilailla luuntiheys oli alentunut ja osalla oli lisääntynyt murtuma-alttius, mutta luukudosnäytteen perusteella osteoporoosi ei johtunut imeytymishäiriöstä.
No evidence for clinical cardiac manifestations was found, but imaging studies revealed slightly altered myocardial function that may have clinical implications.
Potilailla todettiin kuvantamistutkimuksissa normaali sydämen anatomia ja sydänlihaksen rakenne, mutta sydämen toimintaa mittaavilla menetelmillä havaitiin kuitenkin lieviä oikean kammion diastolisen toiminnan muutoksia ja alentunut vasemman kammion supistuvuus rasituksessa.
Imaging studies included abdominal magnetic reso-nance imaging (MRI), brain MRI, cardiac echocardiography including tissue Doppler examination, and cardiac MRI.
Kuvantamismenetelminä käytettiin vatsan, aivojen ja sydämen magneettitutkimuksia.
Corpus callosum, cerebellar vermis, and pos-terior fossa structures were significantly smaller in SDS patients than in controls.
Aivojen magneettitutkimuksessa aivokurkiaisen ja aivojen takakuopan rakenteet olivat SBDS-mutaatioita kantavilla potilailla pienempiä kuin ikä- ja sukupuoli-vakioiduilla verrokkihenkilöillä.
Patients with SDS did not have evidence of clinical heart disease or myocardial fibrosis.
Kaikki potilaat olivat sydämen toiminnan osalta oireettomia.
Twelve patients had mutations in the SBDS gene.
Nämä lievät muutokset saattavat altistaa potilaita sydänperäisiin oireisiin elimistön stressitilanteissa.
Levosimendan in patients with ischaemic heart disease
Levosimendaani sepelvaltimotautia sairastavilla potilailla
Increase in incidence of hypotension and ischaemia was seen only with the highest dose (0.4 µg/kg/min).
Iskemian ja verenpainelaskun lisääntyvyyttä lumelääkkeen verrattuna nähtiin vain korkeamalla, 0.4 µg/kg/min annoksella.
The risk-benefit ratio of intravenous levosimendan is favourable up to the dose of 0.2 µg/kg/min.
Suonesisäisen levosimendaanin annos iskeemisillä potilailla ei saisi ylittää annosta 0.2 µg/kg/min.
Intravenous levosimendan, administered as a 6-hour infusion did not cause clinically significant hypotension or ischaemia in comparison with placebo and reduced worsening heart failure and short- and long-term mortality.
Levosimendaani-infuusio paransi supistuvuutta, mutta ei aiheuttanut sydänlihasiskemiaa eikä haitallista verenpainelaskua ja vähensi sydämen vajaatoiminnan pahentumisen riskiä sekä kuolleisuutta.
The formation of levosimendan metabolites after oral dosing increased linearly with the daily dose of the parent drug, leading to increased inotropic and chronotropic response.
Levosimendaanin metaboliitin pitoisuudet suunkautisen annostuksen jälkeen nousivat annoksen kasvaessa ja sen ansiosta nähtiin myös sykkeen nousu.
Levosimendan was administered intravenously or orally in four studies to 557 patients with ischaemic heart disease with or without concomitant heart failure.
Menetelmät Levosimendaania annosteltiin jatkuvana suonensisäisenä infuusiona 6 tunnin ajan tai suun kautta enintään kuukauden ajan neljässä eri tutkimusasetelmassa yhteensä 557 akuuttia tai kroonista sepelvaltimotautia sairastavalle potilaalle.
The aims of the present study were to investigate: 1) the clinical effects and safety of intravenous and oral levosimendan and 2) the pharmacodynamics and pharmacokinetics of intravenous and oral levosimendan and its metabolites in patients with ischaemic heart disease.
Väitöskirjatyössä selvitettiin suonensisäisen ja suun kautta annosteltavan levosimendaanin tehoa, turvallisuutta ja farmakokinetiikkaa sepelvaltimotautia sairastavilla potilailla.
The active levosimendan metabolite OR-1896 significantly prolongs the duration of the haemodynamic effects of levosimendan.
Sillä on kuitenkin aktiivinen metaboliitti, jonka poistuminen on huomattavasti hitaampaa ja sen ansiosta levosimendaanin vaikutus jatkuu myös hoidon lopettamisen jälkeen.
Vasodilatory effect was more pronounced with intravenous levosimendan.
Levosimendaani paransi sydämen supistuvuutta että sai aikaan vasodilataatiota, joka oli voimakaampi suonensisäisen annostuksen jälkeen.
The daily dose of oral levosimendan in patients with ischaemic heart failure should not exceed 4 mg due to an increase in chronotropic response.
Suun kautta annosteltavaa levosimendaania käyttäessä on syytä seurata potilaan syketasoa ja päiväannos ei saisi ylittää 4 mg. Johdanto Levosimendaani kuuluu kalsiumherkistäjien luokkaan.
The combination of positive inotropy with possible anti-ischaemic effects via potassium channel opening may offer benefits in comparison with currently available intravenous inotropes, which are contraindicated in patients with ongoing myocardial ischaemia.
Nämä vaikutukset voisivat olla hyödyllisiä iskemiantilanteessa verrattuna tavanomaisiin sydämen supistuvuutta parantaviin lääkkeisiin, jotka lisäävät merkittävästi iskemian pahentumisriskiä.
Levosimendan was well tolerated in all studies.
Kaikissa tutkimuksissa potilaat sietivät levosimendaania varsin hyvin.
Non-invasive haemodynamic measurements were used in all studies, and blood samples for pharmacokinetics were drawn in three studies.
Lisäksi potilailta otettiin toistetusti verinäytteitä farmakokineettisten suureiden määrittämiseksi.
One study included patients with acute myocardial infarction, while the other three studies included stable ischaemic patients.
Levosimendaani sepelvaltimotautia sairastavilla potilailla Väitöstyössä todettiin, että Suomessa kehitetyn uudentyyppinen sydämen vajaatoimintalääke, levosimendaani, on turvallinen ja tehokas sepelvaltimotautia sairastavilla potilailla.
Its mechanism of action includes calcium sensitization of contractile proteins and the opening of ATP-sensitive potassium channels.
Se parantaa sydämen supistumisvoimaa ja laajentaa valtimoita - mukaan lukien sepelvaltimot - ja laskimoita.
Conclusions: Familial factors and the metabolic syndrome play an important role in patients with type 1 diabetes.
Familiaalisilla tekijöillä sekä metabolisella oireyhtymällä on merkitys tyypin 1 diabeteksessa.
Background: One-third of patients with type 1 diabetes develop diabetic complications, such as diabetic nephropathy.
Kolmasosalle tyypin 1 diabetesta sairastavista kehittyy diabeettisia liitännäissairauksia kuten munuaissairautta sekä sydän- ja verisuonisairauksia.
Results: Clustering of parental hypertension, cardiovascular disease, and diabetes (type 1 and type 2) was associated with diabetic nephropathy in patients with type 1 diabetes, as was paternal mortality.
Vanhempien verenpainetauti oli tärkein näistä riskitekijöistä ja riskitekijöiden kasauma (tyypin 1 ja tyypin 2 diabetes, sydän- ja verisuonitaudit sekä verenpainetauti) liittyi vieläkin voimakkaammin diabeettiseen munuaistautiin.
A maternal history of type 2 diabetes, seemed to contribute to a worse metabolic profile in the patients with type 1 diabetes than a paternal history.
Tyypin 2 diabetes toisella vanhemmalla liittyi suurentuneeseen metabolisen oireyhtymän esiintyvyyteen sekä myöhempään tyypin 1 diabeteksen sairastumisikään.
A parental history of type 2 diabetes was associated with a later onset of type 1 diabetes, a higher prevalence of the metabolic syndrome, and a metabolic profile related to insulin resistance, despite no difference in the distribution of human leukocyte antigen genotypes or the presence of diabetic complications.
Metaboliseen oireyhtymään liittyy kohonnut riski sairastua tyypin 2 diabetekseen, mutta oireyhtymän merkitystä tyypin 1 diabeteksessa ei tunneta.
A third aim was to assess the role of the metabolic syndrome in patients with type 1 diabetes, both its presence and its predictive value with respect to complications.
Lisäksi tutkittiin vanhempien tyypin 2 diabeteksen merkitystä tyypin 1 diabetesta sairastaville sekä metabolisen oireyhtymän esiintyvyyttä ja merkitystä tyypin 1 diabeteksessa.
The diabetic complications are related to a high mortality from cardiovascular disease, impose a great burden on the health care system, and reduce the health-related quality of life of patients.
Huonolla sokeritasapainolla, kohonneella verenpaineella ja ilmeisesti myös perintötekijöillä on ainakin vaikutusta liitännäissairauksien kehittymiselle.
Cyclins in Breast Cancer
Sykliinien merkitys rintasyövässä
The known susceptibility genes explain only around 25% of all familial breast cancers.
Tunnetut alttiusgeenit selittävät yhteensä vain noin 25 % periytyvästä rintasyöpäalttiudesta.
Family history is one of the strongest predisposing factors for breast cancer.
Periytyvä alttius on yksi vahvimmista rintasyövälle altistavista tekijöistä.
The concordance of the results was good, indicating that TMA is a reliable method for studying cyclin expression in breast cancer.
Tulokset vastasivat toisiaan osoittaen että TMA-tekniikka soveltuu hyvin sykliinien ilmentymisen tutkimiseen rintasyövässä.
Breast cancer is the most common malignancy in women in Western countries.
Rintasyöpä on suomalaisten naisten yleisin syöpä, johon sairastuu vuosittain yli 4000 naista.
Cyclin A immunohistochemistry was evaluated both on traditional large sections and on tissue microarrays (TMA).
Sykliini A proteiinin ilmentymistä tutkittiin mikrokudoslevystöllä (tissue micro array, TMA) ja perinteisistä histologisista leikkeistä.
High cyclin D1 was associated with high grade and high proliferation among estrogen receptor (ER)-positive but with low grade and low proliferation among ER-negative breast cancers.
Korkea sykliini D1-proteiinin ilmentyminen liittyi matalaan proliferaation ja erilaistumisasteeseen estrogeenireseptorinegatiivisessa, mutta korkeaan proliferaatioon ja erilaistumisasteeseen estrogeenireseptoripositiivisessa rintasyövässä.
Familial BRCA1/2-mutation negative tumors had significantly more often low cyclin E and high cyclin D1 expression than BRCA1/2 related or sporadic tumors.
Matala sykliini E ja korkea sykliini D1 ilmentyminen oli yleisempää perinnöllisten BRCA1/2 negatiivisten kuin sporadisten tai BRCA1- tai BRCA2 mutaatiopositiivisten potilaiden kasvaimissa.
High cyclin B1 expression was associated with aggressive breast cancer features and had an independent impact on survival.
Korkea sykliini B1-proteiinin ilmentyminen oli yleisempää aggressiivisessa rintasyövässä ja oli itsenäinen huonoa ennustetta määrittävä tekijä.
Cyclins are cell cycle-regulating proteins.
Sykliinit ovat solun jakautumissyklin, solusyklin, säätelijäproteiineja.
A commonly occurring cyclin D1 gene polymorphism A870G was associated with increased breast cancer risk in a large material of Finnish and Canadian breast cancer patients.
Sykliini D1 geenin G870A polymorfismi oli yleisempi rintasyöpään sairastuneilla naisilla kuin terveillä verrokeilla.
Unique cyclin E and D1 expression patterns among familial non-BRCA1/2 breast cancers may reflect different predisposition and pathogenesis in these groups and help to differentiate mutation-positive from mutation-negative familial cancers.
Poikkeava sykliini E- ja D1-proteiinien ilmentyminen saattaa viitata siihen, että ainakin osalla näistä taustaltaan tuntemattomista perinnöllisistä rintasyövistä on yhteinen patogeneesi ja voi auttaa erottamaan mutaatiopositiiviset kasvaimet kaikkien perinnöllisten rintasyöpäkasvaimien joukosta.
High cyclin E expression was associated with an aggressive breast cancer phenotype and was an independent marker of poor metastasis-free survival.
Korkea sykliini E-proteiinin ilmentyminen liittyi aggressiivisen rintasyövän ominaisuuksiin ja oli itsenäinen lyhyemmän metastaasivapaan ajan ennustaja.
The results suggest that cyclin B1 immunohistochemistry is a method that could easily be adapted for routine use and is an independent prognostic factor, adding specificity to prognostic evaluation conducted with traditional markers.
Kasvaimen sykliini B1 määritys on yksinkertainen ja helposti rutiinikäyttöön soveltuva menetelmä, joka saattaa lisätä perinteisten ennustekijöiden avulla tehtävän rintasyövän aggressiivisuuden ja ennusteen määrityksen tarkkuutta, ja auttaa valitsemaan ne potilaat, jotka eniten hyötyvät liitännäissolunsalpaajahoidosta.
In this study, we investigated the role of cyclins in breast cancer predisposition, pathogenesis, and tumor behavior.
Tulokset tuovat lisätietoa rintasyöpäalttiudesta, rintasyövän patogeneesistä ja ennusteen arvioinnista.
These results suggest that different mechanisms may drive proliferation in ER-negative and -positive breast cancers and that cyclin D1 has a particularly important role in tumorigenesis of hormone receptor-positive breast cancer.
Tulokset viittaavat siihen, että proliferaation säätely ja solusyklin kontrolloimaton eteneminen on erilaista hormonireseptoripositiivisessa ja negatiivisessa rintasyövässä.
The interaction of the high-activity alleles of cyclin D1 gene and estrogen metabolism gene COMT conferred an even higher risk.
Tämä väestössä yleisesti esiintyvä geenivariantti voi yksin ja etenkin estrogeenimetaboliaan liittyvän COMT-geenin Met108/158Val-polymorfismin kanssa esiintyessään lisätä riskiä sairastua rintasyöpään.
In cancer cells, cyclin expression often becomes deregulated, leading to uncontrolled cell division and proliferation, one of the hallmarks of cancer.
Kuitenkin osa rintasyövistä metastasoi ja johtaa kuolemaan jopa nopeasti toteamisen jälkeen.
The mortality was as high as 38%.
Kuolleisuus tässä ryhmässä oli 38%.
A normal or good continence score was found in 91 our of 100 patients.
Normaali tai hyvä pidätyskyky oli 91 potilaalla.
Only one patient suffered from constipation.
Ainoastaan yhdellä potilaalla oli ummetusta.
Fecal continence and quality of life were evaluated by a questionnaire in 100 adult patients who had undergone surgery for HD, during 1950-75.
Suolen pidätyskykyä ja elämänlaatua tutkittiin kyselylomakkeella 100 potilaalta, jotka oli hoidettu Helsingin Lastenklinikalla vuosina 1950-75.
One of the patients with fair continence had Down's syndrome and two were mentally retarded for other reasons.
Näistä potilaista yhdellä oli Downin syndrooma ja kahdella mentaalinen retardaatio muusta syystä.
Of the 100 patients operated on for HD 38 patients had completely normal bowel habits.
100 potilaasta 38:lla oli täysin normaali suolentoiminta.
In VSF there was not statistically significant difference between the patients and the normal controls.
Tahdonalaisessa puristusvoimassa ei ollut tilastollisesti merkittävää eroa potilaiden ja normaalien kontrollien välillä.
The results of operative treatment for adult HD were compared with the results of the patients operated in childhood.
Aikuisena leikattujen potilaiden tuloksia verrattiin lapsena leikattujen tuloksiin.
In anorectal manometry the difference in BRP between patients with normal and good continence was statistically significant, whereas the difference between good and fair continence groups was not statistically significant.
Anorektaalisessa painemittauksessa lepopaineen ero normaalin ja hyvän pidätyskyvyn omaavilla potilailla oli tilastollisesti merkittävä, kun taas hyvän ja kohtalaisen pidätyskyvyn omaavien potilaiden lepopaineissa ei ollut tilastollisesti merkittävää eroa.
In anorectal manometry basal resting pressure(BRP)and maximal squeeze pressure(MSP) were measured and voluntary sphincter force(VSF) was calculated by subtracting the BRP from MSP.
Painemittauksessa mitattiin lepopaine ja maksimaalinen puristuspaine ja tahdonalainen peräsuolen puristusvoima laskettiin vähentämällä lepopaine maksimaalisesta puristuspaineesta.
Fecal continence was evaluated using a numerical scoring described by Holschneider.
Pidätyskykyä arvioitiin Holschneiderin kuvaamalla numeerisella pisteytyksellä.
Fifty-four of the 100 patients underwent clinical examination, rigid sigmoidoscopy and manometric evaluation.
Näistä potilaista 54:lle tehtiin kliininen tutkimus, peräsuolen tähystys ja anorektaalinen painemittaus.
The patients with HD and cartilage-hair-hypoplasia had much more morbidity and mortality than non-cartilage-hair-hypoplasia HD patients.
Rustohiushypoplasiapotilailla,joilla oli myös Hirschsprungin tauti, oli paljon suurempi sairastavuus ja kuolleisuus kuin muilla Hirschsprung-potilailla.