natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The method of cancer registration is different from the urban cancer registries of the country.
Kohdunkaulan syöpä on siellä yleisin syöpätauti.
The screening attendance and process indicators of this study are discussed in the thesis.
Väitöskirja kuvaa ohjelman eri osia ja arvioi niitten toteutettavuutta ja vaikuttavuutta.
Symptomatic women were motivated for the diagnosis at the detection clinic or at NDMCH.
Yli 120 000 naista seulottiin joko kliinisesti tutkimalla tai ottamalla näyte, joka tutkittiin perinteisellä papa-testillä tai virustestillä.
The method suggested for cervical cancer prevention by community cancer centre consist of intensive health education and providing easy access to diagnosis and treatment.
Syöpäongelman laajuutta ja varsinkin valistusohjelman vaikuttavuutta voitiin arvioida.
The analysis of the Tengström group confirms that both men and women were important factors within the Finnish nationalistic networks.
Tengströmin ryhmää koskeva analyysini vahvistaa, että niin naiset kuin miehet olivat tärkeitä osatekijöitä suomalaisen nationalismin verkostoissa.
The sons-in-law were linguists M. A. Castrén and Herman Kellgren and journalist Paavo Tikkanen.
Vävyjä olivat kielitieteilijät M. A. Castrén ja Herman Kellgren sekä lehtimies Paavo Tikkanen.
The group biographical research setting focuses attention on the internal relations of the group and on their shared ideology.
Ryhmäbiografinen tutkimusasetelma kohdistaa huomion ryhmän sisäisiin suhteisiin ja jaettuun aatteeseen.
The analysis of both women and men within the context of the family reveals the women’s diverse forms of participation as well as the men’s dependence on their loved ones’ emotional and practical support.
Naisten ja miesten analysointi perheen kontekstissa paljastaa naisten moninaisen osallisuuden muodot sekä miesten riippuvaisuuden läheistensä emotionaalisesta ja käytännöllisestä tuesta.
Both men and women were emotional and used intensive emotional register in their letters, which, in turn, was a way of constructing the emotions themselves.
Sekä miehet että naiset olivat tunteellisia ja käyttivät intensiivistä tunnerekisteriä kirjeissään, mikä itsessään rakensi tunteita.
My research focuses especially on the family’s young generation, who matured during the upturn period of Finnish nationalism in the 1840’s and 1850’s.
Työni tarkentaa erityisesti perheen nuoriin, jotka aikuistuivat suomalaisuusaatteen nousukaudella 1840–1850-luvuilla.
A close friendship offered an emotional refuge.
Läheinen, emotionaalinen ystävyys antoi tunneturvaa.
The family was an inspiring social surrounding for ideological activities and "common causes", like language studies, publishing, education and charity.
Perhepiiri muodosti inspiroivan sosiaalisen ympäristön aatteelliselle toiminnalle ja "yhteisiin asioihin" osallistumiselle, kuten kieliopinnoille, julkaisuille, kirjasivistykselle ja hyväntekeväisyydelle.
After her husband’s death, Natalia Castrén dedicated herself to the national widowhood, which included cherishing his lifework and constructing the right kind of womanhood.
Miehensä kuoleman jälkeen Natalia Castrén omistautui kansalliselle leskeydelle, johon kuului tämän elämäntyön vaaliminen ja oikeanlaisen naiseuden rakentaminen.
The nationalistic experience was constructed and strengthened with gendered and emotive means.
Kansallisen kokemista rakennettiin ja vahvistettiin sukupuolittavasti ja emotiivisesti.
The personal emotions and social relations were a central motivation and driving force in promoting the nationalistic cause, both in concrete activities and in living the gendered ideals.
Henkilökohtaiset tunteet ja sosiaaliset suhteet olivat keskeinen motivaatio ja käyttövoima kansallisuusaatteen edistämiselle sekä konkreettisessa toiminnassa että sukupuolittuneiden ihanteiden todeksi elämisessä.
The ‘national us’ was sketched against the inland Finnishness and foreign countries with a combination of admiration and alienation.
"Kansallista meitä" hahmoteltiin sisämaan suomalaisuutta ja ulkomaita vasten sekä ihaillen että etäännyttäen.
Older mentors, among them the father J. J. Tengström, were role models but there was also a need for separation from them.
Vanhemmat mentorit, heidän joukossaan isä J. J. Tengström, olivat esikuvia mutta myös erottautumisen kohteita.
The shared love for the fatherland strengthened the mutual feelings and vice versa.
Jaettu isänmaanrakkaus vahvisti keskinäisiä tunteita ja päinvastoin.
The daughters Sofi, Helene and Natalia Tengström got married to their brother’s ideological comrades, and through them the family attached itself to the rising estates and the new generation.
Tyttäret Sofi, Helene ja Natalia Tengström avioituivat veljensä aatetovereiden kanssa ja heidän kauttaan perhe kiinnittyi nouseviin säätyihin ja sukupolveen.
The careers of the young men were important for the continuity of the whole family, and they were associated with the family relations and the women’s support.
Nuorukaisten urat olivat koko perheen jatkuvuuden kannalta olennaisia, ja niihin limittyivät perhesuhteet sekä naisten antama tuki.
The dynamics of the marriages leaned on the general ideals about gender and love, but they got national meanings in the mutual emotional relations and in child-rearing.
Avioliittojen dynamiikoissa nojattiin ajan yleisiin sukupuoli- ja rakkausihanteisiin, mutta liitot saivat kansallisia merkityksiä keskinäisessä tunnesuhteessa ja lastenkasvatuksessa.
It seems that the Tengströms, in a way, tried to give a specific, national interpretation of the general gendered and emotional ideals.
Tengströmit pyrkivät antamaan tietyn, kansallisen tulkinnan yleisille sukupuolittuneille ja emotionaalisille ihanteille.
In my dissertation, I analyse how close relationships and nationalism intertwined in the intercommunication within the academic Tengström family in mid-nineteenth century Finland.
Tutkin väitöskirjassani, miten lähisuhteet ja kansallisuusaate limittyivät Tengströmin yliopistoperheen keskinäisessä kanssakäymisessä 1800-luvun puolivälin Suomessa.
I contextualise the Tengströms’ conceptions of gender and emotions to the ideals of the European educated middle class.
Kontekstoin Tengströmien sukupuolta ja tunteita koskevia käsityksiä eurooppalaisen keskisäädyn ihanteisiin.
The Tengström family was formed around the Hegelian mentor of the Finnish nationalistic movement, professor J. J. Tengström and his second wife Carolina Tengström.
Tengströmin perheeseen kuuluivat kansallisen liikkeen hegeliläinen mentori professori J. J. Tengström ja hänen toinen vaimonsa Carolina Tengström.
His first wife and the mother of his children was Sofia Magdalena af Tengström, daughter of Archbishop Jacob Tengström.
Ensimmäinen vaimo ja lasten äiti oli arkkipiispa Jacob Tengströmin tytär Sofia Magdalena af Tengström.
In the Tengström family, the intertwinedness of family relations and friendship relations with concrete, ideological activities was obvious.
Tengströmin piirissä perhe- ja ystävyyssuhteet limittyivät selvästi konkreettisten, aatteellisten aktiviteettien kanssa.
Gender and emotions are defined as the contact surface of nationalism and close relationships.
Sukupuoli ja tunteet määrittyvät nationalismin ja lähisuhteiden kosketuspinnoiksi.
The intimate emotional relationships were resources in nationalistic activities and shaping of the self.
Läheiset tunnesuhteet olivat resursseja kansallisissa aktiviteeteissa ja minän muotoilussa.
My dissertation focuses on the personal aspects of nationalism for both women and men – on experiencing the abstract phenomenon in lived reality.
Väitöskirjani nostaa tutkimuksen keskiöön niin naiset kuin miehet sekä nationalismin omakohtaistumisen – abstraktin ilmiön kokemisen eletyssä todellisuudessa.
Nevertheless, the gender differences and varying social backgrounds of the family members also played a role.
Niissä näkyi kuitenkin sosiaaliseen taustaan ja sukupuoleen liittyviä eroja.
Within the Tengström family, the close relationships and the nationalistic cause fused together.
Tengströmin piirissä lähisuhteet ja kansallisuusaate sulautuivat toisiinsa.
The firstborn of the family was nationalistically promising Robert Tengström (1823–1847), who, however, died young.
Perheen esikoinen oli kansallinen lupaus Robert Tengström, joka menehtyi kuitenkin varhain.
The Swedish-speaking Tengström’s were a key family in the rise of Finnish nationalism, and their relationships and vast correspondence were crucial spaces for the emergence and shaping of Finnish national thought.
Perheen asema oli keskeinen suomalaisuusaatteen nousussa, ja heidän lähisuhteensa ja runsas kirjeenvaihtonsa olivat avainpaikkoja, joissa suomalainen kansallisuusajattelu syntyi ja muotoutui.
Reciprocally, the shared cause shaped and strengthened the self and the emotional bonds.
Jaettu aate vastavuoroisesti muovasi ja vahvisti minuuksia ja tunnesuhteita.
For the young men of the family, the homosocial relationships and their inner emotional dynamics were important in the construction of the self and the career.
Perhepiirin nuorille miehille kansallisen minän ja uran rakentamisessa miesten keskinäiset suhteet ja niiden sisäiset tunnedynamiikat olivat tärkeitä.
The family connections were tightened through mutual emotions and shared ideology.
Perheyhteyden tiivistivät paitsi keskinäiset tunteet myös jaettu aate.
In the forming of the Tengström family circle, a distinguished academic family connected itself with the century’s rising groups, that promoted the nationalistic cause.
Tengströmin perhepiirissä arvostettu, akateeminen suku liittyi kansallista aatetta edistäneisiin 1800-luvun nouseviin ryhmiin vävyjensä kautta.
They were not egoistically opposite to the common good but rather in line with it. For the Tengströms the love felt for the family members and for the fatherland intertwined.
Suhteet samaistettiin yhteiseen hyvään sen sijaan, että ne olisi nähty sen itsekkäinä vastakohtina.
The main source of this study is the mutual correspondence of the Tengström family members.
Pääaineisto on Tengströmin perhepiirin keskinäinen kirjeenvaihto, jota analysoin minää ja kokemusta rakentavana, relationaalisena kerrontana.
How can we analytically examine the ways speculative fiction – fantasy and science fiction – can speak to us?
Kuinka tarkastella analyyttisesti sitä, miten spekulatiiviset teokset – fantasia- ja tieteisfiktio – puhuttelevat meitä?
The second section (Chapters 4–6) addresses worldbuilding as a dynamic process between the work and the user.
Toisessa osassa (luvut 4–6) tarkastellaan maailmanrakentamista dynaamisena prosessina teoksen ja sen käyttäjän välillä.
The Rhetoric of Worldbuilding in Contemporary Speculative Fiction
Maailmanrakentaminen retoriikkana nykyaikaisessa spekulatiivisessa fiktiossa
They have been chosen not only to illustrate the poetics of speculative fiction but also to guide theoretical debates into new territories in the spirit of descriptive poetics.
Valitun aineiston tarkoituksena on paitsi havainnollistaa spekulatiivisen fiktion keskeisiä piirteitä, myös ohjata teoreettisia keskusteluja uusille urille deskriptiivisen poetiikan hengessä.
Furthermore, the dissertation suggests that worldbuilding is one of the contemporary cultural dominants, which has been gained a strong boost from the rise of digital media.
Lisäksi tutkimus esittää, että maailmanrakentaminen on yksi nykykulttuurin dominanteista piirteistä, jonka merkittävyyttä digitaalisen mediumin nousu on vahvistanut.
Why is it possible to find relevance in works of fiction dealing with distant, strange and impossible worlds, events and characters?
Miksi jopa hyvin kaukaisiin, outoihin ja mahdottomiin maailmoihin sijoittuvat teokset on mahdollista kokea merkityksellisiksi?
Imaginative, Immersive and Interactive Engagements.
Mielikuvitus, immersio ja vuorovaikutus.
The main argument on worldbuilding has been divided into three sections that address different ways of engaging with works of fiction: imagination, immersion, and interaction.
Maailmanrakentamiseen keskittyvä pääargumentti on jaettu työssä kolmeen käsittelyosaan, jotka tarkastelevat erilaisia osallistumisen tai osallisuuden muotoja: kuvittelua, immersiota ja vuorovaikutteisuutta.
The case studies of the dissertation present a wide variety of contemporary speculative fiction from novels to digital games, films, television shows and fanfiction stories.
Tutkimuksen kohteena on kattava valikoima erilaisia nykyaikaista spekulatiivista fiktiota edustavia teoksia: niin romaaneja, digitaalisia pelejä, elokuvia, televisiosarjoja kuin fanifiktiotarinoitakin.
The analysis of interactivity focusses on the way the apprehension of worlds both as constructs and processes can be used in introducing new instalments to transmedial contexts.
Vuorovaikutteisuuden analyysi keskittyykin siihen, kuinka ymmärrystä maailmoista konstruktioina ja prosesseina hyödynnetään luotaessa uusia teoksia transmediaalisissa konteksteissa.
The main finding of the dissertation is that worldbuilding is among the most fundamental rhetorical and communicative practices of speculative fiction.
Väitöskirjan päähavainto on, että maailmanrakentaminen (worldbuilding) kuuluu spekulatiivisen fiktion keskeisimpiin retorisiin ja kommunikatiivisiin keinoihin.
Speculative fiction combines the creative imagining of fictional characters, events and locations with the rational and systematic process of prospecting into what is to come.
Spekulatiivinen maailmanrakentaminen yhdistää fiktiivisten hahmojen, tapahtumien ja paikkojen luovan kuvittelun rationaaliseen ja systemaattiseen, tulevaisuuteen suuntautuvaan prosessiin.
The dissertation addresses the relevance and purpose of speculative fiction.
Väitöskirja käsittelee spekulatiivisen fiktion merkityksellisyyttä.
Speculative fiction is fundamentally about ideas, and the dissertation argues that engaging ourselves in creating and working through such ideas can be an enjoyable and revolutionary practice.
Spekulatiivisen fiktion pohja tunnetusti on ideoissa, ja tämä työ todistaa, että niiden työstäminen ja työstämiseen osallistuminen voivat olla sekä nautinnollisia että vallankumouksellisia prosesseja.
Worldbuilding is, thus, seen as a practice that guides both the creation of works of fiction and the ways the users approach the works.
Näin ollen maailmanrakentaminen nähdään keinona tai kehyksenä, joka sekä jäsentää fiktiivisten teosten luomista että ohjaa käyttäjiä lähestymään työtä tietynlaisilla tavoilla.
In addition to this, the double-layered quality of fiction – the simultaneous awareness of the artifice and the possibly existing dimensions of the work at hand – is seen as a fundamental quality of worldbuilding as a rhetorical and communicative practice.
Tämän ohella kaikelle fiktiolle ominainen kaksitasoisuus – teoksen keinotekoisuuden ja mahdollisesti olemassa olevien kuvitelmien rinnakkaisuus – määrittyy olennaiseksi osaksi maailmanrakentamisen retoris-kommunikatiivista ulottuvuutta.
The principal theoretical frameworks are rhetorical and transmedial narratology.
Tärkeimmät teoreettiset keskustelukumppanit työssä ovat retorinen ja transmediaalinen kertomuksentutkimus.
All in all, the dissertation attests to the benefits of creating a dialogue between speculative fiction and narratology: speculative fiction widens our understanding of what fiction is about and what its appeal is, whereas narratology helps to map the distinct rhetorical and communicative practices of speculative fiction genre.
Väitöskirja osoittaa spekulatiivisen fiktion ja kertomuksentutkimuksen vuoropuhelun hyödyt: spekulatiivinen fiktio laajentaa käsitystämme siitä, mitä fiktiiviset teokset voivat käsitellä ja missä niiden viehätys piilee, kun taas kertomuksentutkimus auttaa spekulatiivisen fiktion retoris-kommunikatiivisten erityispiirteiden jäsentämisessä.
Furthermore, the dissertation proves that as a practice that transcends medial boundaries, worldbuilding is one of the features that define speculative fiction genre.
Tutkimus osoittaa lisäksi, että eri mediumien rajat ylittävänä keinona maailmanrakentamista voidaan pitää yhtenä spekulatiivista fiktiota genrenä määrittävistä piirteistä.
The first section (Chapters 1–3) outlines worldbuilding as a distinct practice of emphasising ideas and enabling different uses of imagination to come together.
Ensimmäinen osa (luvut 1–3) esittää, että tällaisena keinona maailmanrakentaminen tarjoaa mahdollisuuden niin ideoihin keskittymiseen kuin mielikuvituksen eri puolien yhdistämiseen erityislaatuisella tavalla.
Until now, they have largely drawn both their case studies and analytical concepts from literary fiction – and a very particular kind of literary fiction – while speculative fiction and other media have been overlooked.
Ne ovat tähän saakka pitkälti rajoittuneet kaunokirjallisuuden – ja vieläpä hyvin tietynlaisen kaunokirjallisuuden – tutkimukseen spekulatiivisen fiktion ja muiden mediumien jäädessä käsittelyn ulkopuolelle.
The rhetorical potential of worldbuilding is located into the simultaneous processes of engaging the users to imagine alternatives as well as possibilities by means of world models and handing them tools to reflect on the ways this is done.
Spekulatiivisen maailmanrakentamisen retorinen potentiaali tiivistyykin siihen, kuinka käyttäjät yhtäaikaisesti sekä kuvittelevat vaihtoehtoja ja mahdollisuuksia maailmakonstruktioiden avulla että kriittisesti tarkastelevat tapoja, joilla tämä kuvittelu mahdollistuu.
Thus, the ways "canonical" worlds differ from fan-created "fanonical" worlds in their rhetorical and communicative goals are brought to light for discussion.
Tätä kautta tarkasteluun nostetaan tapoja, joilla "kanoniset" maailmat eroavat fanien tekemistä "fanonisista" maailmoista retoris-kommunikatiivisilta tavoitteiltaan.
Finally, the third section (Chapters 7–8) suggests that such a twofold approach to worldbuilding can be used to explore the ways digital media has influenced our understanding and engagement with works of fiction.
Lopulta kolmannessa osassa (luvut 7–8) esitetään, että kaksitasoinen tarkastelu voi auttaa meitä ymmärtämään paitsi spekulatiivisen fiktion genreä, myös sitä, kuinka digitaalinen media on muuttanut tapaamme lähestyä ja käyttää fiktiivisiä teoksia.
In this regard, the starting point of the dissertation is that the theoretical apparatus of narratology can effectively highlight features and questions relevant to speculative fiction, while material that is new to the apparatus can, in turn, refine and complement the theory.
Tutkimuksen lähtöajatuksena onkin se, että kertomuksentutkimuksen välineistö voi nostaa spekulatiivisen fiktion retoriikasta ja poetiikasta esiin jotakin olennaista, kun taas tämän välineistön kohteena harvemmin ollut aineisto voi puolestaan hioa ja täydentää teoriaa.
The dissertation challenges and complements the established ways of using the concept both in narratology and in speculative fiction research.
Väitöskirja haastaa ja täydentää niin narratologisen kuin spekulatiivisen fiktion tutkimuksenkin vakiintuneita tapoja käyttää käsitettä.
The dialogue between the case studies and the theory, described above, is brought to the fore through the concept of worldbuilding.
Aineiston ja teorian vuoropuhelu tiivistyy työlle keskeisessä maailmanrakentamisen käsitteessä.
Immersion is, therefore, defined as a similarly dynamic activity, where the user both apprehends the framework and uses it.
Immersio näyttäytyy tältä pohjalta yhtä lailla aktiivisena toimintana, jossa käyttäjä sekä arvioi maailman kehyksiä kuin käyttää niitä hyväkseen teokseen uppoutuessaan.
Instead, the practice of worldbuilding is suited for introducing ideas or thought experiments central to speculative fiction and for engaging the users – readers, players and viewers – to work out these ideas and experiments.
Ontologisiin ulottuvuuksiin painottuvan maailman "luomisen" tutkimisen tai maailmojen "ymmärtämiseen" keskittyneen kognitiivisen tarkastelun sijasta maailmanrakentaminen nähdään retorisena ja kommunikatiivisena keinona, jolla spekulatiiviselle fiktiolle tyypillisiä ideoita tai ajatuskokeita käsitellään ja jonka avulla käyttäjät – lukijat, pelaajat sekä katsojat – osallistetaan niiden työstämiseen.
Yet, they describe the actual discussion about evaluation, which emphasizes demands for efficiency and accountability.
Ne kuvasivat kuitenkin tämänhetkistä arviointia koskevaa keskustelua, joka korostaa tehokkuuden ja tilivelvollisuuden vaatimuksia.
Justifications coming from outside social work do not support the need for critical evaluation.
Ulkoa tulevat perustelut eivät tukeneet kriittisen arvioinnin tarvetta.
As theories on the critical evaluation of social work, it is considered modern and postmodern critical theories.
Sosiaalityön kriittisen arvioinnin teorioina tarkasteltiin moderneja ja postmoderneja kriittisiä teorioita.
Modern critical theories lead to evaluate how social work promotes clients justice, equality and empowerment, which is a prerequisite for changing social structures and conditions.
Modernit teoriat ohjaavat arvioimaan, miten sosiaalityö edistää heikommassa asemassa olevien asiakkaiden oikeudenmukaisuutta, tasa-arvoa ja valtaistumista sekä heitä koskevien rakenteiden ja olosuhteiden muuttamista.
Postmodern critical theories lead to evaluate how social work promotes fair and equal speech and interaction situations and discourses.
Postmodernit kriittiset teoriat ohjaavat arvioimaan, miten tasa-arvoisia ja oikeudenmukaisia sosiaalityön puhe- ja vuorovaikutustilanteet ovat.
It is possible to integrate the critical evaluation of social work into daily work or to implement it as separate activity.
Sosiaalityön kriittinen arviointi on mahdollista kytkeä osaksi päivittäistä sosiaalityötä tai toteuttaa arviointi ulkopuolisen arvioitsijan toimesta.
In the critical evaluation of social work, a crucial element is the deep-going and analytic planning phase of the evaluation, where the justifications, theories and methods of the evaluation are analysed and specified.
Prosessiin on syytä liittää paneutuva ja analyyttinen arvioinnin suunnitteluvaihe, jossa arvioinnin perustelut, teoriat ja menetelmät tarkennetaan.
Justifications are related to a need to broaden the evaluation of the effectiveness of social work, the ethical justifications for social work and values connected to them, the needs to produce knowledge in social work, as well as the need to develop social work towards a critical direction.
Sosiaalityön sisältä tulevia perusteluja olivat tarve laajentaa sosiaalityön vaikuttavuuden arviointia, sitoutuminen sosiaalityön eettisiin periaatteisiin, sosiaalityön tiedontuotannon tarpeet sekä tarve kehittää sosiaalityötä kriittiseen suuntaan.
The entrenchment of the critical evaluation of social work as part of the evaluation of social work requires professional, scientific and political willingness to raise the justifications as key issues in the expanding field of evaluation research.
Sosiaalityön kriittisen arvioinnin vakiintuminen osaksi alan arviointitoimintaa edellyttää ammatillista, tieteellistä ja poliittista tahtoa nostaa sosiaalityön sisältä tulevat perustelut keskeiseen arvoon.
It is important to identify the factors hampering and increasing their participation.
Arvioinnin suunnittelussa on tärkeää saada eri osapuolten osallistumista ehkäisevät ja osallistumista parantavat tekijät kartoitetuksi.
On the basis of the study results, the critical evaluation of social work should be carried out as a research-oriented process.
Johtopäätöksinä todettiin, että sosiaalityön kriittinen arviointi tulee toteuttaa tutkimuksellisena prosessina.
The study deals with the critical evaluation of social work.
Sosiaalityön kriittinen arviointi.
The aim is to study the justifications, theories and methods for the critical evaluation of social work.
Sosiaalityön kriittisen arvioinnin perustelut, teoriat ja menetelmät
Modern critical theories help develop social work towards a critical direction.
Modernit teoriat auttavat myös kehittämään sosiaalityötä kriittiseen suuntaan ja antavat välineitä tuottaa kriittistä sosiaalityötä edistävää arviointitietoa.
The clients of social work, who are stakeholders in the evaluation, should be represented in the planning phase of the evaluation.
Jo arvioinnin suunnittelussa on oltava niiden sosiaalityön asiakkaiden edustus, joita koskevia asioita arvioidaan.