natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, gap felling and large retention-tree groups maintained some forest spider and carabid species in the short-term, but negatively affected some species over time.
Sen sijaan pienaukkohakkuu (kolme 0,16 ha:n kokoista avohakattua aukkoa 1 ha:n koealalla) ja avohakkuille jätetyt suuret säästöpuuryhmät säilyttivät osan alkuperäisestä hämähäkki- ja maakiitäjäislajistosta, mutta osa lajeista hävisi kolmen vuoden kuluessa hakkuusta.
Second, spiders and carabids were caught with pitfall traps in eastern Finland in 1998-2001 (pre-treatment and three post-treatment years) in eleven 0.09-0.55-ha sized retention-tree groups and clear-cuts adjacent to them.
Aineisto kerättiin Kuoreveden, Längelmäen, Mäntän ja Oriveden kunnista vuosina 1995 (ennen hakkuuta) ja 1998 (kolme vuotta hakkuun jälkeen).
Nowadays forest management recommendations include practices aimed at maintaining biodiversity in harvesting, such as green-tree retention.
Tutkin monimuotoisuutta huomioivien metsänkäsittelymenetelmien vaikutusta maanpinnalla eläviin hämähäkkeihin ja kovakuoriaisiin kuuluviin maakiitäjäisiin.
Does it suffice that some species are maintained, or do we want to preserve the most sensitive ones, and how are these best defined?
Miten määritellään lajit, joita halutaan säästöpuita jättämällä auttaa?
Original spider and carabid assemblages were better maintained after harvests that retained more trees.
Hakkuulta säästettyjen metsälaikkujen pitäisi olla suuria, kirjallisuuden perusteella yli 3 ha:n kokoisia, jotta ne säilyttäisivät alkuperäiset hämähäkki- ja maakiitäjäisyhteisöt.
However, the effects of these practices have been little studied.
Siinä ajassa näiden niveljalkaisten on todettu toipuvan häiriöistä.
However, use of small retention-tree groups was associated with negative effects on forest spider populations.
Sopivaa metsälaikun kokoa pitäisi kuitenkin tutkia lisää, koska tutkimuksessani ei ollut yli 0,5 ha:n kokoisia metsälaikkuja.
No significant activity of Sp-AMP, PsACRE, PsGER1, SOD, or dhy-like transcripts were detected compared to control roots.
Geenien Sp-AMP, PsACRE, PsGER1, SOD, ja dhy-like transkriptioaktiivisuuksissa ei havaittu merkittäviä muutoksia verrokkeihin nähden.
Liquid hybridization was more sensitive and the size of the hybridized PCR products could be detected simultaneously, but the advantage in Southern hybridization was that sample DNA could be used without additional PCR amplification.
Nestemäinen hybridisaatio oli herkempi ja siinä voitiin määrittää myös hybridisoituvan PCR-tuotteen koko, mutta "Southern" hybridisaation etuna oli, että koettimen hybridisoinnissa voitiin käyttää suoraan sienistä eristettyä kokonais-DNA:ta, jolloin PCR-reaktiota ei tarvittu.
The fungal infection levels and host defence-gene activity of nine transcripts [phenylalanine ammonia lyase (pal1), silbene synthase (STS), chalcone synthase (CHS), short-root specific peroxidase (Psyp1), antimicrobial peptide gene (Sp-AMP), rapidly elicited defence-related gene (PsACRE), germin-like protein (PsGER1), CuZn- superoxide dismutase (SOD), and dehydrin-like protein (dhy-like)] were measured from differentially treated and un-treated control roots by quantitative real time PCR (qRT-PCR).
Sieni-infektion määrä ja männyn transkriptioaktiivisuus määritettiin kaikista käsitellyistä juurista ja verrokkijuurista kvantitatiivisella "real time PCR" –menetelmällä (qRT-PCR) seuraavien entsyymien osalta: fenyylialaniiniammoniumlyaasi (pal1), stilpeenisyntetaasi (STS), kalkonisyntetaasi (CHS), lyhytjuurispesifinen peroksidaasi (Psyp1), mikrobeja hylkivä peptidi (Sp-AMP), nopean puolustusreaktion aktivaation liittyvä geeni (PsACRE), germiinin kaltainen proteiini (PsGER1), CuZn- superoksididismutaasi (SOD) ja dehydriinin kaltainen proteiini (dhy-like).
This work focuses on uni- and binucleate Rhizoctonia (respectively UNR and BNR) strains belonging to the teleomorphic genus Ceratobasidium, but multinucleate Rhizoctonia (MNR) belonging to teleomorphic genus Thanatephorus and ectomycorrhizal fungal species, such as Suillus bovinus, were also included in DNA probe development work.
Tässä työssä keskityttiin yksi- ja kaksitumaisiin Rhizoctonia- sieniin, jotka kuuluvat teleomorfi Ceratobasidium-sukuun, mutta DNA koettimet kehitettiin myös monitumaiselle Rhizoctonia-sienelle (teleomorfi Thanatephorus) ja nummitatti-ektomykorritsasienelle (Suillus bovinus).
Strain specific probes were developed to target rDNA ITS (internal transcribed spacer) sequences (ITS1, 5.8S and ITS2) and applied in Southern dot blot and liquid hybridization assays.
Kantaspesifiset koettimet suunniteltiin ribosomaalisen DNA:n "internal transcribed spacer" (ITS) -alueelle (ITS1, 5.8S ja ITS2) ja valmistettuja koettimia käytettiin "Southern dot blot"- ja nestemäisen hybridisaatiomenetelmän vertailuun.
Many Rhizoctonia strains enter into symbiotic mycorrhizal associations with orchids and some hypovirulent strains are promising biocontrol candidates in preventing host plant infection by pathogenic Rhizoctonia strains.
Useat Rhizoctonia–suvun sienet muodostavat orchidea-kasveille elintärkeitä symbionttisia sienijuuria (mykorritsa) ja jotkut tauteja aiheuttamattomista Rhizoctonia-kannoista voivat estää patogeenisten kantojen infektion tutkituilla kasveilla.
The interactions of pathogenic UNR Ceratobasidium bicorne strain 1983-111/1N, and endophytic BNR Ceratorhiza sp. strain 268 were studied in single or dual inoculated Scots pine roots.
Patogeenisen yksitumaisen Rhizoctonia-sienen (Ceratobasidium bicorne) 1983-111/1N ja endofyyttisen kaksitumaisen Rhizoctonia-sienen (Ceratorhiza sp.) 268 infektiobiologiaa ja vuorovaikutusta tutkittiin kummallakin kannalla yksinään sekä molemmilla kannoilla samanaikaisesti infektoiduissa männyn juurissa.
The fungal infection was restricted to the outer cortical regions of long roots and typical monilioid cells detected with strain 268.
Infektio keskittyi juuren uloimpaan kuorikerrokseen ja näille sienille tyypillisiä "monilioid"-soluja oli nähtävissä 268 kannalla infektoiduissa juurten soluissa.
are ubiquitous soil inhabiting fungi that enter into pathogenic or symbiotic associations with plants.
Rhizoctonia-suvun sienet ovat maaperässä yleisesti esiintyviä sieniä, jotka voivat olla tautia aihettavia patogeeneja tai muodostaa hyödyllisiä symbionttisia vuorovaikutussuhteita kasvien kanssa.
The impacts of four Finnish BNR Ceratorhiza sp. strains 251, 266, 268 and 269 were investigated on Scot pine (Pinus sylvestris) seedling growth, and the infection biology and infection levels were microscopically examined following tryphan blue staining of infected roots.
Työssä tutkittiin suomalaisten kaksitumaisten Rhizoctonia-kantojen (Ceratorhiza sp.) 251, 266, 268 and 269 vaikutusta männyn (Pinus sylvestris) taimien kasvuun ja infektiobiologiaan.
All BNR strains enhanced early seedling growth and affected the root architecture, while the infection levels remained low.
Kaikki kaksitumaiset Rhizoctonia-kannat tehostivat nuorten taimien kasvua ja vaikuttivat juurten ulkomuotoon (lyhytjuurien määrä, juurten paksuus jne.), vaikka infektion määrä pysyikin alhaisena.
The STS transcript was highly up-regulated in all treated roots, while CHS, pal1, and Psyp1 transcripts were more moderately activated.
Stilpeenisyntetaasin geenituotetta syntetisoitiin erittäin tehokkaasti kaikissa käsittelyissä, mutta kalkonisyntaasi, fenyylialaniiniammoniumlyaasi ja peroksidaasi aktivoituivat vain kohtalaisesti.
This study further confirms the complexity of the Rhizoctonia group both phylogenetically and in their infection biology and plant host specificity.
Tämä työ todisti aiemman käsityksen näiden sienten monimutkaisesta fylogeniasta, monimuotoisesta infektiobiologiasta ja isäntäspesifisyydestä.
are regarded as plant pathogenic fungi and many cause root rot and other plant diseases which results in considerable economic losses both in agriculture and forestry.
sienet ovat kasvipatogeeneja aiheuttaen mm. juurilahotautia niin metsäpuille kuin viljelykasveillekin.
The infection level of pathogenic UNR was restricted in BNR- pre-inoculated Scots pine roots, while UNR was more competitive in simultaneous dual infection.
Taimien siirrostus kaksitumaisella Rhizoctonia-sienellä ennen yksitumaisen Rhizoctonia-sienen infektiota rajoitti yksitumaisen kannan määrää, mutta yksitumainen Rhizoctonia oli tehokkaampi infektoimaan juuria, kun sienet siirrostettiin samanaikaisesti.
The integrated experiments presented, provide tools to assist in the future detection of these fungi in the environment and to understand the host infection biology and defence, and relationships between these interacting fungi in roots and soils.
Työssä kehitetyt koettimet mahdollistavat kyseisten sienten osoittamisen juuristosta ja maaperästä.
Rhizoctonia -Scots pine interactions : detection, impact on seedling performance and host defence gene response
Tehty tutkimus auttaa ymmärtämään Rhizoctonia-sienten infektiobiologiaa, eri Rhizoctonia-kantojen vuorovaikutus-suhteita männyssä, sekä männyn puolustusreaktiota Rhizoctonia-infektion aikana.
In mammals there are five I-BAR domain containing proteins.
Nisäkkäissä on yhteensä viisi eri I-BAR proteiinia koodaavaa geeniä.
Plasma membrane adopts myriad of different shapes to carry out essential cellular processes such as nutrient uptake, immunological defence mechanisms and cell migration.
Solukalvo voi saada tarvittaessa eri muotoja, jotka palvelevat solulle tärkeitä prosesseja, kuten ravinteiden sisäänottoa, immunologisia puolustusmekanismeja sekä solun liikkumista.
Cell biological studies on ABBA revealed that it is highly expressed in radial glial cells during the development of the central nervous system and plays an important role in the extension process of radial glia-like C6R cells by regulating lamellipodial dynamics through its I-BAR domain.
Solubiologiset kokeemme osoittivat, että I-BAR proteiini ABBA ilmentyy voimakkaasti yksilönkehityksen aikana gliasoluissa, joissa se säätelee aktiinitukirangan ja solukalvon vuorovaikutustaja ja täten edistää solujen pituuskasvua.
Using synthetic model membranes, we have shown that I-BAR domains bind and deform membranes into tubular structures through a binding-surface composed of positively charged amino acids.
Puhdistetuilla I-BAR domeeni-proteiineilla ja keinotekoisilla solukalvoilla tekemämme kokeet osoittivat, että I-BAR domeenin positiivisesti varautuneet aminohapot sitovat voimakkaasti solukalvon fosfolipidejä sähköstaattisen vuorovaikutuksen avulla ja pystyvät täten taivuttamaan solukalvoa vastaamaan proteiinin rakennetta.
Importantly, the membrane-binding surface of I-BAR domains displays an inverse geometry to that of the BAR and F-BAR domains, and these structural differences explain why I-BAR domains induce cell protrusions whereas BAR and most F-BAR domains induce cell invaginations.
Rakenteellisten eroavaisuuksien takia I-BAR domeenit taivuttavat solukalvoa päinvastaiseen suuntaan kuin BAR ja F-BAR domeenit.
This thesis work describes the discovery and functional characterization of the Inverse-BAR domains (I-BARs).
Tässä väitöskirjatutkimuksessa karakterisoitiin uusi solukalvon muotoa säätelevä mekanismi, joka on käänteinen sille, mitä muut tunnetut BAR domeenit käyttävät.
In addition to their membrane-bending abilities, BAR proteins also harbor protein domains that intimately link them to the actin cytoskeleton.
Tämän lisäksi eukaryoottisoluista on hiljattain löydetty proteiineja, joilla on niin kutsuttu BAR domeeni, jonka avulla nämä proteiinit sitoutuvat solukalvoon ja taivuttavat sitä sisäänpäin.
MIM deficient mice displayed a severe urine concentration defect due to defective intercellular junctions of the kidney epithelia.
Tutkimuksemme osoittivat, että MIM-poistogeenisille hiirille kehittyy progressiivinen munuaistauti, jossa munuaisten epiteelisolusidokset heikkenevät, mistä seuraa munuaisten vajaatoimintaa.
In summary, this thesis describes the mechanism how I-BAR proteins deform membranes and provides information about the biological role of these proteins, which to our knowledge are the first proteins that have been shown to directly deform plasma membrane to make cell protrusions.
Yhdessä nämä tulokset osoittavat ensimmäistä kertaa, kuinka solukalvoa sitovat proteiinit pystyvät yhteistyössä aktiinitukirangan kanssa muodostamaan solu-ulokkeita taivuttamalla solukalvoa ulospäin.
Consistently, MIM localized to adherens junctions in cultured kidney epithelial cells, where it promoted actin assembly through its I-BAR andWH2 domains.
Solubiologiset kokeet osoittivat, että MIM lokalisoituu munuaisten epiteelisoluissa soluliitoksiin, joissa se edesauttaa aktiinifilamenttien muodostumista käyttäen hyväkseen solukalvoa ja aktiinia sitovia domeenejaan.
To reveal the role of these proteins in the context of animals, we analyzed MIM knockout mice and found that MIM is required for proper renal functions in adult mice.
Väitöskirjan neljännessä osatyössä analysoimme hiiriä, joissa I-BAR proteiinia koodaava geeni MIM on inaktivoitu.
In addition, our results indicate that the binding of I-BAR domains to membranes can alter the spatial organization of phosphoinositides within membranes.
Havaitsimme, että BAR domeenille sukua oleva I-BAR domeeni kykenee muodostamaan solu-ulokkeita taivuttamalla solukalvoa ulospäin.
Intriguingly, we also found that some I-BAR domains can insert helical motifs into the membrane bilayer, which has important consequences for their membrane binding/bending functions.
Havaitsimme, että evolutiivisesti eri perheisiin kuuluvat I-BAR domeenit käyttävät osin eri mekanismeja vuorovaikutuksessaan solukalvon kanssa.
Effector proteins are injected into host cells using the type III secretion machineries.
Bakteerit siirtävät taudinaiheuttamistekijöitä eli efektoriproteiineja suoraan isäntäorganismin soluihin käyttäen nk. tyyppi III eritysjärjestelmää.
Findings on coupling of translation to secretion by the type III secretion systems are also still contradictory.
Tiedot tyyppi III eritysjärjestelmän kautta eritettävien proteiinien siirtymisestä bakteerisolun ulkopuolelle ovat vielä hataria.
Many Gram-negative bacteria pathogenic to plants and animals possess type III secretion systems that are used to cause disease.
Eläin- ja kasvitauteja aiheuttavat bakteerit kuten Salmonella, Yersinia ja Pseudomonas käyttävät samankaltaisia mekanismeja taudin aiheuttamiseen.
HrpA is the major component of the type III secretion system-associated Hrp pilus and a substrate for the type III secretion systems.
Väitöskirjassa osoitetaan kasvitauteja aiheuttavan Pseudomonas syringae bakteerin tyyppi III eritysjärjestelmän osana olevan ja sen kautta erittyvän HrpA-proteiinin erityssignaalin sijaitsevan tyyppi III erityssignaaleille tyypillisessä kohdassa.
hrpA transcript stabilizing elements can be used for improving the yields of recombinant proteins even in Escherichia coli, one of the most commonly used industrial protein production hosts.
Väitöskirjassa tutkittiin sekä kasvitauteja aiheuttavien bakteerien taudinaiheuttamisjärjestelmiä että teollisuudessa tuotettavien proteiinien tuotantomenetelmien parantamista.
Despite vigorous studies, the nature of the secretion signal for type III secreted proteins still remains elusive.
Tyyppi III eritysjärjestelmien proteiininerityssignaaleja on tutkittu pitkään, mutta niiden olemuksesta ei ole päästy selvyyteen.
The biological relevance of this observation is unknown, but possible explanations include the high prevalence of HrpA protein, an mRNA secretion signal or timing of secretion.
Toinen runsasta huomiota saanut, mutta vielä epäselvä yksityiskohta on proteiinien tuotannon ja erityksen välinen ajallinen yhteys.
Fragments of the hrpA transcript can be used to confer stability on heterologous transcripts from several sources of bacterial and eukaryotic origin, and to elevate the levels of production of the corresponding recombinant proteins several folds.
Ko. lähetti-RNA:n avulla voidaan pidentää muiden, epävakaiden lähetti-RNA:iden puoliaikoja, joka johtaa proteiinin tuottomäärien lisääntymiseen.
The stable nature of the hrpA transcript redirected the studies to the stabilization of heterologous transcripts and to the use of stable messenger RNAs in recombinant protein production.
HrpA-proteiinia koodaavan lähetti-RNA:n vakaudelle osoitetaan väitöskirjassa myös teollinen käyttötarkoitus.
The untranslated regions (UTRs) of hrpA transcripts from at least 20 pathovars of Pseudomonas syringae are highly homologous, whilst their coding regions exhibit low similarity.
Lisäksi väitöskirjassa on voitu osoittaa, että HrpA-proteiinia koodaavan lähetti-RNA:n puoliintumisaika on äärimmäisen pitkä ja tämän vakauden aiheuttaa lähetti-RNA:n päiden laskostuminen hiuspinnimäiseen muotoon.
The predicted evolutionary responses to environmental variation are complex, however, since they involve numerous conflicting factors.
Lajien evolutiivista vastetta ympäristön rakenteen muutokseen on vaikea ennustaa, koska siihen vaikuttaa monia eri suuntaan valitsevia tekijöitä.
This conclusion is justified by purely ecological arguments, yet the positive effects of landscape heterogeneity may be enhanced further by local adaptation, and by the evolution of short-ranged dispersal.
Tämä tulos seuraa puhtaasti populaatiodynaamisista lähtökohdista, mutta sitä vahvistavat myös evolutiiviset argumentit, sillä ympäristön heterogeenisuus tukee paikallista sopeutumista ja suosii lyhyen matkan dispersaalia.
Previous research indicates that, as habitat is lost, the spatial configuration of remaining habitat will increasingly affect the dynamics by which populations are governed.
Aiempi tutkimus on osoittainut että elinympäristöjen vähentyessä jäljellä jääneen habitaatin tilarakenteella voi olla hyvin merkittävä vaikutus lajin selviytymiseen ja populaatiodynamiikkaan.
We show how habitat loss can lead to either increased or decreased selection for dispersal depending on the type of habitat and the manner in which it is lost.
Toisena esimerkkinä osoitan että elinympäristön väheneminen voi johtaa - elinympäristön tyypistä ja sen häviämismekanismista riippuen - evolutiivisesti joko suurempaan tai pienempään liikkumisaktiivisuuteen.
Through the use of mathematical models, this thesis asks how environmental variation interacts with species properties to influence population dynamics, local adaptation, and dispersal evolution.
Väitöskirjassani tutkin matemaattisten mallien avulla miten ympäristön rakenteen vaihtelu yhdessä lajien ominaisuuksien kanssa vaikuttaa lajien ekologiaan ja evoluutiobiologiaan.
We discuss why the species that have high levels of local adaptation within their ranges may not be the same species that benefit from local adaptation during range expansion.
Esimerkkinä tästä osoitan että ne lajien ominaisuudet jotka auttavat sopeutumaan paikalliseen ympäristöön populaatiodynaamisessa tasapainotilanteessa saattavat hidastaa paikallista sopeutumista lajin elinalueen laajentumisvaiheen aikana.
Environmental variation is a fact of life for all the species on earth: for any population of any particular species, the local environmental conditions are liable to vary in both time and space.
Lajien elinympäristöjen eli habitaattien tyyppi ja laatu vaihtelevat tilassa ja ajassa.
In today's world, anthropogenic activity is causing habitat loss and fragmentation for many species, which may profoundly alter the characteristics of environmental variation in remaining habitat.
Ihmisen aiheuttamat muutokset, kuten elinympäristöjen häviäminen ja pirstoutuminen, ovat merkittävästi muuttaneet alkuperäisten elinympäristöjen rakennetta.
Among other findings, we show that a mixture of high and low quality habitat is commonly better for a population than uniformly mediocre habitat.
Väitöskirjani tulokset osoittavat että - pitäen tarjolla olevien resurssien kokonaismäärän vakiona - lajit menestyvät usein paremmin tilan suhteen heterogeenisessä kuin homogeenisessä ympäristössä, mutta ajallisesti stabiilissa ympäristössä.
Disorders that are caused by primary cilia dysfunction are collectively known as ciliopathies.
Tauteja, jotka aiheutuvat primaaricilioiden toimintahäiriöstä kutsutaan yleisesti ciliopatioiksi.
CC2D2A protein is also found in the predicted ciliary proteome and it has a Ca2+ binding domain.
CC2D2A-geenin koodaamassa proteiinissa on kalsiumia (Ca2+) sitova domeeni ja myös tämän proteiinintoiminta liittyy cilioihin.
Meckel syndrome (MKS, MIM 249000) is a severe developmental disorder that leads to death already in utero or shortly after birth.
Meckelin oireyhtymä (MKS) on peittyvästi periytyvä monioireinen sairaus, joka johtaa kuolemaan jo sikiökaudella tai pian syntymän jälkeen.
The main features of MKS are occipital meningoencephalocele, cystic kidney dysplasia and fibrotic changes of the liver.
Taudin keskeisimmät löydökset ovat suuret rakkulaiset munuaiset, fibroottiset muutokset maksassa ja keskushermoston sulkeutumishäiriö.
The basic molecular events behind MKS will not only give us information of this syndrome, but also significant novel information on early fetal development in general.
Geenivirheiden ja molekyylitaustan selvittäminen ei ole tuonut pelkästään tietoa tutkittavasta oireyhtymästä, vaan se on tuonut mukanaan myös uutta ja arvokasta tietoa sikiön kehityksestä sekä cilioiden toiminnasta ja merkityksestä yleensä.
Sequence analysis of all the known MKS genes in Finnish and non-Finnish families available to us, where the mutation was still unknown, revealed mutations in 14 out of the 30 families included in the study.
Tunnettujen MKS-geenien tutkiminen sellaisissa suomalaisissa ja ulkomaalaisissa MKS-tapauksissa, joissa ei ollut MKS1- tai MKS6-geenien valtamutaatioita paljasti useita uusia mutaatioita neljästä tunnetusta MKS-geenistä.
Identification of the disease genes mutations has also revealed that MKS is an allelic disorder with other syndromes with overlapping phenotypes.
Tautigeenien tunnistaminen on paljastunut, että MKS-geenien virheet aiheuttavat myös muita oireyhtymiä, joissa on samankaltaisia löydöksiä kuin Meckelin oireyhtymässä.
MKS diagnosis can be established by a careful ultrasound examination already at 11-14 weeks of gestation.
MKS voidaan todeta luotettavasti ultraäänikuvauksessa jo 11.
In this study we were able to identify two major MKS mutations in Finnish population, which cover over 90% of the cases.
Nämä kaksi tunnistettua valtamutaatiota aiheuttavat Meckelin oireyhtymän yli 90 %:ssa suomalaisista MKS-tapauksista, mikä mahdollistaa taudille luotettavan DNA-pohjaisen diagnostiikan, jota voidaan käyttää yhdessä ultraäänikuvauksen kanssa.
In addition, polydactyly is frequently reported in the cases.
Lisäksi ylimääräiset sormet ja varpaat ovat tyypillinen löydös MKS-tapauksissa.
This study does not fully support this observation.
Tämä tutkimus ei suoraan vahvista tätä yleistä käsitystä.
The aim of this study was to improve understanding of the role of temperature in these three interlinked areas: 1) onset of growing season, 2) photosynthetic efficiency and 3) BVOC air concentrations in a boreal forest.
Tämän tutkimuksen tavoitteena on lisätä ymmärrystä lämpötilan merkityksestä näillä kolmella toisiinsa liittyvillä alueilla: 1) kasvukauden alkaminen, 2) fotosynteesin tehokkuus sekä 3) ilmakehän orgaanisten hiilivetyjen pitoisuudet.
According to this study, more joint phenological and BVOC field observations and laboratory experiments are still needed to improve these scenarios.
Tämän tutkimuksen perusteella tarvitsemme lisää samanaikaisia fenologisia ja BVOC yhdisteisiin liittyviä havaintoja ja mittauksia näiden arvioiden tueksi.
The results present a cross-section of the role of temperature on different spatial (southern northern boreal), structural (tree forest stand - forest) and temporal (day-season- year) scales.
Tutkimustulokset esittelevät lämpötilan vaikutusta eri aika (päivä vuodenaika- vuosi) ja alueskaaloilla (etelä-pohjoisboreaalinen metsä).
A similar type of relationship between photosynthetic efficiency and temperature history was found in both southern and northern boreal forest stands.
Laaja SMEAR mittausaineisto vahvistaa käsitystä, että fotosynteesitehokkuuden yhteys lämpötilaan on hyvin samantyyppinen niin etelä- kuin pohjoisboreaalisessa metsässä.