natgillin/translations-raw huggingface dataset:
GC, LC, MS, and nuclear magnetic resonance NMR spectroscopy were used for purification, detection, quantitation, and analysis of the properties and structures of the compounds.
Yhdisteiden puhdistuksessa, detektoinnissa ja rakenteen analysoimisessa käytettiin kaasu- ja nestekromatografiaa, massaspektrometriaa ja ydinmagneettista resonanssispektroskopiaa.
We developed a quantification method for cereulide, using RP-HPLC-UV and valinomycin (MW 1110, which structurally resembles cereulide) as the reference compound.
Kereulidille kehitettiin nestekromatografinen kvantitointimenetelmä käyttäen sitä muistuttavaa valinomysiinia (moolimassa 1110 g/mol) referenssiaineena.
Furthermore, acid hydrolysis of amylosin followed by analysis of the amino acids with the GS-MS showed that it was a peptide.
Lisäksi sen todettiin olevan peptidi happohydrolyysin ja aminohappojen kaasukromatografisen massaspektrometri analyysin avulla.
The amino acids of lichenysin A were analyzed with ESI-TQ-MS/MS and, after acid hydrolysis, the stereoisomeric forms of the amino acids with RP-HPLC.
Likenysiini A:n aminohapot analysoitiin sähkösumutus-ionisaatio kolmoiskvadrupolin massaspektrometrin tuottaman tandem-massaspektrin sekä lipopeptidin happohydrolyysin ja aminohappojen nestekromatografisen analyysin avulla.
The B. licheniformis strains isolated from a food poisoning case produced a lipopeptide, lichenysin A, that ruptured mammalian cell membranes and was purified with a LC. Lichenysin A was identified by its protonated molecules and sodium- and potassium- cationized molecules with MALDI-TOF-MS. Its protonated forms were observed at m/z 1007, 1021 and 1035.
Ruoka-aine myrkytyksestä eristetty B. licheniformis kanta tuotti solukalvoa rikkovaa lipopeptidiä, likenysiini A:ta, joka puhdistettiin nestekromatografilla.
However, these insertions were not identified in freshwater strains or in field samples from freshwater lakes.
Vastaavia insertioita ei kuitenkaan löydetty makean veden Anabaena-kannoista tai järvinäytteistä.
Altogether, 49 planktonic Anabaena strains were isolated from the Gulf of Finland, five of which were microcystin-producing.
Tässä työssä eristettiin 49 planktista Anabaena-kantaa, joista viisi tuottivat mikrokystiinejä.
However, the intensity as well as the expanse of cyanobacterial blooms has increased during recent decades.
Syanobakteerien massaesiintymät eli kukinnat ovat kuitenkin sekä levinneet laajemmille alueille että tulleet voimakkaimmiksi viimeisten vuosikymmenien aikana.
Cyanobacterial blooms are formed mainly by species of three genera in the Baltic Sea, Nodularia, Anabaena and Aphanizomenon.
Yleisimmät kukintoja muodostavat syanobakteerisuvut ovat Nodularia, Anabaena ja Aphanizomenon.
However, genetic diversity in benthic Anabaena strains was higher than in planktonic strains.
Geneettisissä vertailuissa kävi kuitenkin ilmi, että pohjassa elävien Anabaena-kantojen geneettinen monimuotoisuus oli suurempaa kuin pintavesistä eristettyjen kantojen.
This study provided unequivocal evidence that Baltic Sea Anabaena is able to produce microcystins.
Tämä oli ensimmäinen yksiselitteinen todiste, että Itämeren Anabaena tuottaa maksamyrkyllisiä mikrokystiini-yhdisteitä.
The aim of this study was to establish a strain collection of Baltic Sea Anabaena and to shed light on the phylogeny, microcystin-production, and genetic diversity of the Baltic Sea Anabaena populations.
Tämän työn tarkoituksena oli syventää käsitystämme Itämeren Anabaena-syanobakteerista, sen mahdollisesta myrkyllisyydestä, geneettisestä monimuotoisuudesta ja fylogeneettisista sukulaisuussuhteista.
According to paleolimnological data, cyanobacteria have long history in the Baltic Sea, going back at least 7000 years.
Syanobakteerit (sinilevät) ovat olleet Itämeressä koko nykymuotoisen Itämeren ajan, sillä paleolimnologiset todisteet niiden olemassaolosta Itämeren alueella ovat noin 7000 vuoden takaa.
Each microcystin-producing Anabaena strain produced two to four dominant microcystin variants, including the highly toxic microcystin-LR.
Jokainen eristetty myrkyllinen Anabaena-kanta tuotti useita mikrokystiini-variantteja.
In this study, a culture-independent method was designed to detect putative microcystin and nodularin producers.
Käsillä olevassa tutkimuksessa kehitettiin molekyylimenetelmä, jolla on mahdollista määrittää kukinnan mahdollisesti maksamyrkylliset syanobakteerisuvut.
In previous studies, freshwater microcystin-producing Anabaena strains were grouped together in phylogenetic analyses.
Lisäksi mikrokystiinejä löydettiin kukintanäytteistä, joissa oli myrkkyä syntetisoivia geenejä sisältäneitä Anabaena-syanobakteereita.
We found two planktonic Anabaena strains which carried the entire mcy gene cluster, but were nonetheless incapable of producing microcystins.
Kuvasimme Anabaena-kannan mikrokystiinisyntetaasigeenien sisältä insertioita, jotka hyvin todennäköisesti inaktivoivat myrkyntuoton.
Blooms attract regular attention in the media because of their visibility and the potential health risk they pose to humans and animals.
Kukinnat aiheuttavat paitsi esteettistä haittaa myös terveydellisen riskitekijän.
However, Anabaena can form a significant part of the blooms, especially in the northern part of the Baltic Sea. Cyanobacterial blooms in the Baltic Sea are invariably toxic due to the production of hepatotoxic nodularin by Nodularia spumigena.
Vaikka Itämeren kukintoja aiheuttavista Nodularia- ja Aphanizomenon-syanobakteereista tiedetään varsin paljon, on molekyylimenetelmiin pohjautuva syanobakteeritutkimus ohittanut Itämeren Anabaena-suvun monelta osin.
In phylogenetic analyses, novel Anabaena lineages, possibly specific to the Baltic Sea, were identified.
Tulevaisuudessa monitorointitutkimuksissa on otettava huomioon myös Itämeren Anabaena-syanobakteerin mahdollinen maksamyrkyntuotto – erityisesti vähäsuolaisemmilla rannikkovesillä.
Results suggest that salinity may limit the distribution of the microcystin-producing Anabaena although further studies are needed to confirm the interdependence of salinity and microcystin production.
Insertion sisältäneeltä kannalta löysimme kuitenkin kaikki mikrokystiinisyntetaasigeenit osoittaen, että geenien olemassaolo ei välttämättä varmista kannan mikrokystiinintuottoa.
Genetic diversity and microcystin production by Anabaena in the Gulf of Finland, Baltic Sea
Tässä työssä havaittiin mikrokystiinisyntetaasi-geenien inaktivoituminen Itämeren Anabaena-kannassa ja kukintanäytteissä.
Both planktonic and benthic Anabaena populations were genetically heterogeneous and closely related to freshwater Anabaena strains.
Makeiden vesien ja Itämeren Anabaena-kannat ovat geneettisesti hyvin samankaltaisia.
The insertions documented here were surprisingly common in the Baltic Sea bloom samples and they were present in samples from both studied summers, 2003 and 2004.
Mielenkiintoista oli se, että inaktivaation aiheuttavia insertioita löytyi kukintanäytteistä molemmilta tutkimusvuosilta.
However, it has been speculated that Baltic Sea Anabaena spp.
Tätä menetelmää sovellettiin Itämeren kukintojen tutkimiseen.
Microcystin-producing Anabaena populations were detected throughout the Gulf of Finland.
Syanobakteerit muodostavat jokakesäisiä kukintoja Suomenlahdella - niin sen avomerialueilla kuin rannoillakin.
All microcystin-producing Baltic Sea Anabaena strains belonged to this hepatotoxic cluster, with the exception of a single strain.
Tämä Anabaena-syanobakteerien geneettinen monimuotoisuus vahvistettiin monistamalla geenejä suoraan kukintanäytteistä ilman kantojen eristystä.
According to systematic studies, Aphanizomenon flos-aquae was not found to produce hepatotoxins in the Baltic Sea.
Tässä työssä saimme viitteitä siitä, että maksamyrkyllinen Anabaena-syanobakteeri esiintyisi vähäsuolaisissa vesissä.
In addition to strain isolation, these research goals were approached by in situ molecular methods.
Suomenlahti, jota tämä tutkimus käsittelee, on kärsinyt tästä rehevöitymiskehityksestä muita Itämeren altaita enemmän.
This suggests ecotypic diversification within Anabaena populations.
Itämeren Anabaena-kantojen sekvenssit muodostivat omia ryhmiä sukupuun sisällä, jolloin on mahdollista, että nämä edustavat Itämeren omia Anabaena-ekotyyppejä.
The genetic structure of the Anabaena populations in the Baltic Sea has not been systematically explored.
Itämeren pintavesistä ja ranta-alueiden pohjasta eristetyt Anabaena-kannat osoittautuivat geneettisesti monimuotoisiksi.
Anabaena is often considered to play a minor role in cyanobacterial blooms.
On yleistä, että syanobakteerikukinnoista löytyy usean syanobakteerisuvun edustajia.
In unlimed and limed quartz sand both FeEDDS(S,S) and a mixture of stereo-isomers of FeEDDS (25% [S,S]-EDDS, 25% [R,R]-EDDS and 50% [S,R]/[R,S]-EDDS), FeEDDS(mix), were as efficient as FeEDTA and FeEDDHA in providing lettuce with Fe.
Tulokset osoittivat, että biohajoavat kelaatit (Fe-EDDS(S,S) ja stereoisomeerien seos, FeEDDS(mix), jossa 25 % [S,S]-EDDS, 25 % [R,R]-EDDS ja 50 % [S,R]/[R,S]-EDDS) turvasivat salaatin ja raiheinän raudansaannin kvartsihiekassa yhtä hyvin kuin Fe-EDTA ja Fe-EDDHA, riippumatta hiekan pH:sta.
In order to improve Fe availability, calcareous soils are treated with synthetic ligands, such as ethylenediaminetetraacetic acid (EDTA) and ethylenediimi-nobis(2-hydroxyphenyl)acetic acid (EDDHA).
Raudan liukoisuutta voidaan lisätä käyttämällä synteettisiä kelatointiaineita kuten etyleenidiaminitetraetikkahappoa (EDTA) tai etyleenidiimonobis(2-hydroksyphenyyli)etikkahappoa (EDDHA).
Both EDTA and EDDHA were used as reference ligands.
Verranteina käytettiin EDTA:ta ja EDDHA:ta.
The biodegradation of EDDS was not affected by the complexed element, and [S,S]-EDDS was biodegraded within 28 days in calcareous soils.
Kalkkipitoisessa maassa [S,S]-EDDS biohajosi 28 vuorokaudessa.
The nutrient concentrations of ryegrass were only slightly affected by the Fe availability.
Raudan saatavuus vaikutti vain vähän raiheinän ravinnepitoisuuksiin.
EDDS(mix) was more recalcitrant, and after 56 days of incubation water-soluble elements (Fe, Mn, Zn, Cu, Co, Ni, Cd and Pb) corresponded to 10% of the added EDDS(mix) concentration.
EDDS(mix) oli heikommin biohajoava ja 10 % lisätystä määrästä oli jäljellä 56 vuorokauden jälkeeen, kun mittarina käytettiin kelatoituneita raskasmetallipitoisuuksia (Fe, Mn, Zn, Cu, Co, Ni, Cd ja Pb).
EDTA increased the solubility of Cd and Pb in calcareous soils, but not their uptake.
EDTA kasvatti kadmiumin ja lyijyn liukoisuutta kalkkimaissa, mutta ei niiden pitoisuutta salaatissa.
EDDHA probably affected the hormonal status of lettuce as well and thus depressed the uptake of Zn and Mn even more.
EDDHA vaikutti todennäköisesti myös salaatin hormonitasapainoon alentaessaan salaatin sinkki- ja mangaanipitoisuuksia enemmän kuin muut kelaatit.
However, in calcareous soils only FeEDDS(mix) was comparable to FeEDDHA when Fe was applied twice a week to mimic drip irrigation.
Kalkkipitoisissa maissa Fe-EDDS(S,S):n teho oli heikompi, mutta Fe-EDDS(mix) kasvatti salaatin rautapitoisuuden samalle tasolle kuin Fe-EDDHA, kun lannoite annettiin tippukastelun tapaan kaksi kertaa viikossa.
This study evaluated the ability of biodegradable ligands, i.e. different stereo-isomers of ethylenediaminedisuccinic acid (EDDS), to provide Fe for lettuce (Lactuca sativa L.) and ryegrass (Lolium perenne cv. Prego), their effects on uptake of other elements and solubility in soils and their subsequent effects on the activity of oxygen-scavenging enzymes in lettuce.
Tässä tutkimuksessa selvitettiin biohajoavien kelatointiaineiden (etyleenidiaminidisukkinaatti, EDDS) muodostamien rautakelaattien soveltuvuutta salaatin ja raiheinän raudan lähteeksi sekä kelaattien vaikutusta muiden alkuaineiden ottoon ja liukoisuuteen maassa.
The Fe deficiency increased the manganese (Mn) concentration in lettuce in both acidic and alkaline growth media, whereas Fe chelates depressed it.
Raudan puutos kasvatti salaatin mangaanipitoisuutta kvartsihiekassa ja kalkkipitoisessa maassa, kun taas rautakelaatit pienensivät sitä.
The same was observed with zinc (Zn) and copper (Cu) in acidic growth media.
Samoin tapahtui sinkin ja kuparin pitoisuuksille happamassa kvartsihiekassa.
In acidic quartz sand low avail-ability of Fe increased the cobalt (Co) and nickel (Ni) concentrations in let-tuce, but Fe chelates decreased them.
Happamassa kvartsihiekassa raudan heikko saatavuus lisäsi salaatin koboltti- ja nikkelipitoisuutta, mutta rautakelaatit alensivat pitoisuuksia.
The availability of Fe increased the activity of oxygen-scavenging enzymes (ascorbate peroxidase, guaiacol peroxidase, catalase).
Salaatilla tutkittiin myös kelatointiaineiden vaikutusta happiradikaaleja vähentävien entsyymien (askorbaattiperoksidaasi, guajakoliperoksidaasi, katalaasi, Cu/Zn-superoksididismutaasi ja Mn-superoksididismutaasi) aktiivisuuksiin.
However, high expenses may hinder their use (EDDHA), and the recalcitrance of EDTA against biodegra-dation may increase the potential of cadmium (Cd) and lead (Pb) leaching.
Kelatointiaineet ovat kuitenkin kalliita (EDDHA) tai niiden biohajoaminen on hidasta (EDTA).
The low solubility of iron (Fe) depresses plant growth in calcareous soils.
Kasvit saavat Suomen lievästi happamista peltomaista riittävästi rautaa (Fe) kasvuunsa.
The activity of Cu/ZnSOD (Cu/Zn superoxide dismutase) and MnSOD in lettuce leaves followed the concentrations of Zn and Mn.
Raudan saatavuus vaikutti salaatin askorbaattiperoksidaasin, guajakoliperoksidaasin ja katalaasin aktiivisuuksiin, ja vaihtelu sinkin, kuparin ja mangaanin pitoisuuksissa puolestaan Cu/Zn- ja Mn-superoksididismutaasin aktiivisuuksiin.
These groups showed seasonal succession, and their success was related to different environmental conditions.
Nämä ryhmät runsastuivat kesän eri aikoina ja erilaisissa ympäristöolosuhteissa.
In contrast to heterocytous cyanobacteria, the phylogenetic relationships of the Snowella and Woronichinia strains, which had not been studied before this thesis, reflected the morphology of strains and followed their current classification.
Sen sijaan Snowella- ja Woronichinia-kantojen sukulaisuussuhteet, joita ei ole aikaisemmin tutkittu, vastasivat niiden morfologiaa ja nykyistä luokittelua.
Currently, the classification used for cyanobacteria is based mainly on morphology.
Syanobakteerien tunnistus ja ekologinen tutkimus pohjautuvat niiden luokitteluun, joka nykyisellään perustuu lähinnä morfologiaan.
In many cases the classification is known to be incongruent with the phylogeny of cyanobacteria.
Tämä luokittelu on monin osin ristiriidassa niiden geneettisen sukulaisuuden (fylogenian) kanssa.
The Anabaena, Aphanizomenon, and Trichormus strains were genetically heterogeneous and polyphyletic.
Anabaena-, Aphanizomenon-, ja Trichormus- sukujen kannat, jotka muodostivat geneettisesti hajanaisia ryhmiä, voitaisiin luokitella jopa useampaankin sukuun.
In addition, molecular biological methods were compared with traditional microscopic enumeration and their ability and usefulness in describing the cyanobacterial diversity was evaluated.
Ympäristötekijöiden vaikutusta lajien ja genotyyppien runsastumiseen tutkittiin ja samalla vertailtiin eri menetelmien kykyä kuvata syanobakteeriyhteisön diversiteettiä.
The evaluation of this classification is complicated by the fact that numerous strains are only described morphologically and have not been isolated.
Luokittelun uudelleen arviointia on vaikeuttanut kantojen vähäisyys, tietämättömyys useiden lajien geneettisistä sukulaisuussuhteista ja kantojen morfologian muuttuminen laboratoriokasvatuksessa.
The cyanobacterial community composition in Lake Tuusulanjärvi was studied with molecular methods [denaturant gradient gel electrophoresis (DGGE) and cloning of the 16S rRNA gene], through enumerations of cyanobacteria under microscope, and by strain isolations.
Vertailemalla eri menetelmin saatuja tuloksia havaittiin, että vaikka kaikki kolme menetelmää (DGGE, 16S rRNA geenin kloonaus, mikroskopointi) havaitsivat pääryhmät, niin kloonaamalla Anabaena/Aphanizomenon ja Synechococcus-suvun osuudet arvioitiin suuremmiksi kuin mikroskopoimalla.
The phylogenetic relationships of the heterocytous cyanobacteria were not congruent with their classification.
Tutkimuksessa havaittiin että Anabaena-, Aphanizomenon-, Trichormus- ja Limnothrix redekei-kantojen geneettiset sukulaisuussuhteet eivät vastaa niiden nykyistä luokittelua.
However, cloning gave higher estimates than microscopy for the proportions of heterocytous cyanobacteria and Synechococcus.
Tuusulanjärven syanobakteeripopulaatio muodostui kolmesta pääryhmästä, Anabaena/Aphanizomenon-, Microcystis- ja Synechococcus-populaatiosta.
In this thesis, cyanobacterial strains were isolated from lakes (mainly Lake Tuusulanjärvi) and both morphology and phylogeny of the isolates were investigated.
Tutkimusta varten eristettiin lukuisia syanobakteerikantoja, joiden geneettiset sukulaisuussuhteet ja morfologia selvitettiin.
Moreover, the phenotype of many cyanobacterial strains alters during prolonged laboratory cultivation.
Syanobakteerit (sinilevät) ovat fotosyntesoivia bakteereita, joiden muodostamat kukinnat ovat yleisiä loppukesäisin.
In addition, a new cluster of thin, filamentous cyanobacterial strains identified as Limnothrix redekei was revealed.
Useat kukintoja muodostavista syanobakteereista, kuten osa Anabaena-, Microcystis- ja Planktothrix-sukujen kannoista, tuottavat myrkkyjä.
Weakening of the Gram-negative bacterial outer membrane : A tool for increasing microbiological safety
Gram-negatiivisten bakteerien ulkokalvon heikentäminen : Keino parantaa mikrobiologista turvallisuutta
Organic acids can poteniate the antimicrobial activity of other compounds.
Orgaaniset hapot voivat tehostaa antimikrobisten yhdisteiden vaikutuksia.
Due to their ability to produce biofilms Gram-negative bacteria also cause problems in many industrial processes as well as in clinical surroundings.
Monille Gram-negatiivisille bakteereille on ominaista kyky kasvaa pinnoilla ja muodostaa biofilmiä, minkä vuoksi ne aiheuttavat ongelmia teollisuudessa sekä kliinisissä ympäristöissä.
The studies increase our understanding of the mechanism of action of the classical chelator, ethylenediaminetetra-acetic acid (EDTA).
Lisäksi työssä selkiytettiin klassisen permeabilisaattorin, EDTA-kelaattorin, vaikutusmekanismeja salmonellaa kohtaan.
Permeabilizers are compounds that weaken OM and can thus increase the activity of antimicrobials by facililating entry of hydrophobic compounds and macromolecules into the cell where they can reach their target sites and inhibit or destroy cellular functions.
Permeabilisaattorit ovat yhdisteitä, jotka kykenevät vaurioittamaan Gram-negatiivisten bakteereiden ulkokalvorakennetta ja mahdollistavat hydrofobisten yhdisteiden, kuten antibioottien ja desinfektioaineiden, kulkeutumisen solun sisään, jossa ne pääsevät reagoimaan vaikutuskohteidensa kanssa.
In the food industy their metabolites are potential cause of spoilage and this group also includes many severe or potential pathogens, such as Salmonella.
Gram-negatiivisten bakteerien ryhmään kuuluu laaja joukko haittamikrobeja, esimerkiksi potentiaalisia patogeeneja (kuten salmonella) ja elintarvikkeissa esiintyviä pilaajamikrobeja.
In addition, organic acids present in berriers, i.e. malic, sorbic and benzoic acid, were shown to weaken the OM of Gram-negative bacteria.
Tässä työssä osoitettiin, että maitohappo ja lukuisat muut orgaaniset hapot (kuten bentsoe-, omena- ja sorbiinihappo, joita luontaisesti esiintyy marjoissa) heikensivät Gram-negatiivisten bakteerien ulkokalvoa.
Microbial colonic degradation products of plant-derived phenolic compounds (3,4-dihydroxyphenylacetic acid, 3-hydroxyphenylacetic acid, 3,4-dihydroxyphenylpropionic acid, 4-hydroxyphenylpropionic acid, 3-phenylpropionic acid and 3-hydroxyphenylpropionic acid) efficiently destabilized OM of Salmonella.
Suolistossa marjojen sisältämistä fenoliyhdisteistä muodostuvien mikrobien metaboliatuotteiden (fenyylipropioni- ja etikkahappojohdannaisia) osoitettiin heikentävän salmonellan ulkokalvoa ja herkistävän ne hydrofobisille antibiooteille.
Control of Gram-negative bacteria is hampered by the outer membrane (OM) in the outermost layer of the cells.
Gram-negatiivisille bakteereille ominainen ulkokalvorakenne heikentää monien antimikrobisten yhdisteiden kulkeutumista solun sisään, minkä vuoksi Gram-negatiivisten bakteereiden kasvun estäminen on hankalaa.
Furthermore, combination of the results obtained from various permeability assays (e.g. uptake of a hydrophobic probe, sensitization to hydrophobic antibiotics and detergents, release of lipopolysaccharide (LPS) and LPS-specific fatty acids) with atomic force microscopy (AFM) image results increases our knowledge of the action of permeabilizers.
Yhdistämällä useita permeabilisaattoriominaisuuksia mittaavia menetelmiä ja atomivoimamikroskopian antamat tulokset havaittiin, että polyetyleeni-imiini voimakkaasti vaurioitti Pseudomonas-bakteerien ulkokalvoa ja herkisti solut kvaternaariselle bentsalkoniumkloridi-biosidille.
The present study shows that no significant changes occurred in the nanostructures of starches resulting from hybridizations of potato cultivars.
Tulokset osoittivat, ettei tärkkelyksen nanorakenne muutu hybridisaation seurauksena.
Based on these results, the glycoalkaloid profiles of the hybrids may represent a safer and more beneficial spectrum of glycoalkaloids than that found in currently cultivated varieties.
Tulosten perusteella hybridiperunoiden glykoalkaloidiprofiili on ihmiselle edullisempi ja vähemmän myrkyllinen kuin nykyään viljeltyjen lajikkeiden.
Starch nanostructure of three different cultivars (Satu, Saturna, and Lady Rosetta), a wild species S. acaule, and interspecific somatic hybrids were examined by wide-angle and small-angle X-ray scattering (WAXS, SAXS).
Kolmen eri viljellyn lajikkeen (Satu, Saturna ja Lady Rosetta), S. acaulen sekä lajienvälisten somaattisten hybridimukuloiden tärkkelyksen nanorakennetta tutkittiin röntgensirontamenetelmin (WAXS, SAXS).
The total glycoalkaloid concentration of non-peeled and immature tubers was at an acceptable level (under 20 mg/100 g of FW) in the cv. Satu, whereas concentration in cv. Sini was 23 mg/100 g FW.
Satu-lajikkeen kokonaispitoisuus kuorimattomissa ja tuleentumattomissa mukuloissa oli alle 20 mg/100 g, kun taas Sini-lajikkeen pitoisuus oli 23 mg/100 g tuorepainoa kohti.
Solanum species (S. tuberosum, S. brevidens, S. acaule, and S. commersonii) and interspecific somatic hybrids (brd + tbr, acl + tbr, cmm + tbr) were analyzed for their glycoalkaloid contents using liquid chromatography-electrospray ionization-mass spectrometry (LC-ESI-MS).
Solanum lajit S. brevidens, S. acaule ja S. commersonii sekä lajienväliset somaattiset hybridit sisälsivät useita erilaisia glykoalkaloidirakenteita, jotka määritettiin nestekromtaografi-massaspektrometrialla (LC-ESI-MS).
When genome sections of wild Solanum species are bred into the cultivated potato (S. tuberosum L.) to obtain improved potato cultivars, the new cultivars must be evaluated for their beneficial and undesirable traits.
Kun perunanjalostuksessa käytetään villejä Solanum lajeja, viljeltyyn perunaan siirtyy vanhempaislajien sisältämiä glykoalkaloideja (muita kuin viljellyssä perunassa olevia).
The concentrations in the tubers of the brd + tbr and acl + tbr hybrids remained under 20 mg/100 g FW.
Glykoalkaloidien kokonaispitoisuus hybridimukuloissa oli alle 20 mg/100 g tuorepainoa kohti.
In order to determine glycoalkaloid contents in Solanum species, simultaneous separation of glycoalkaloids and aglycones using reversed-phase high-performance liquid chromatography (HPLC) was developed.
Työssä kehitettiin nestekromatografinen menetelmä (HPLC), jolla voidaan analysoida glykoalkaloidit ja aglykonit samanaikaisesti.
Crystallinity of starch, average crystallite size, and lamellar distance were determined from the X-ray patterns.
Tärkkelyksen kiteisyys, keskimääräinen kidekoko ja lamellietäisyys määritettiin ensimmäistä kertaa suoraan raa asta mukulasta ilman tärkkelyksen eristämistä.