natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The sixth chapter discusses institutions and channels of influence and power through which the initiative to found the National Museum of Finland, his action in the Antell Delegation and co-operation with the art merchant Henryk Bukowski, rise up to the fore.
Kuudes luku kuvaa toimintaa ja vaikuttamista Antellin valtuuskunnassa, kansallismuseohankkeessa ja yhteistyötä taidekauppias Henryk Bukowskin kanssa.
Aspelin-Haapkylä was an ideal choice for the main character because the ideologies of the era, culture, art and European ideas, especially German ideas about museums, are intertwined in his life.
Aspelin-Haapkylän kohdalla kietoutuvat yhteen aikakauden ideologiat, taide ja eurooppalaiset, etenkin saksalaiset museoaatteet.
Treasures of a Patriot Eliel Aspelin-Haapkylä as an art collector and art historian Treasures of a Patriot is a study of Eliel Aspelin-Haapkylä (1847 - 1917), professor of aesthetics and modern literature, as an art collector and art historian.
Kalleuksia isänmaalle on tutkimus estetiikan ja nykyiskansain kirjallisuuden professori Eliel Aspelin-Haapkylästä (1847 - 1917) taidekokoelman keräilijänä, taidehistoriaan erikoistuneena taiteentutkijana sekä erilaisten suomalaisten instituutioiden aktiivisena vaikuttajana.
I have highlighted the materials from the archives related both to the collection and art history, especially the letters between Aspelin-Haapkylä and artists, fellow members of academia, his spouse and relatives.
Kansallismuseon ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran saamasta runsaasta arkistomateriaalista olen nostanut esille kokoelmaan ja taidehistoriaan liittyvän aineiston sekä erityisesti päiväkirjat ja kirjeenvaihdon taiteilijoiden, yliopistomiesten, puolison ja sukulaisten kesken.
The fourth and the fifth chapters are dedicated to those Finnish artists who he wrote biographies of, and the artists of his own era whom he supported.
Neljännessä ja viidennessä luvussa olen keskittynyt suomalaistaiteilijoista kirjoitettuihin biografioihin sekä aikalaistaiteilijoihin, joiden tukijana Aspelin-Haapkylä toimi.
Eliel Aspelin-Haapkylä as an art collector and art historian.
Kalleuksia isänmaalle : Eliel Aspelin-Haapkylä taiteen keräilijänä ja taidehistorioitsijana
The study combines the biographical perspective, art history as a discipline in the 19th-century Finland, and Aspelin-Haapkylä s art historical scholarship.
Tutkimuksessa yhdistyvät taiteen keräily, taidehistorian oppihistoria ja biografinen näkökulma suomalaiseen 1800-luvun lopun taidekäsityksen tutkimukseen.
My intention was to answer to questions such as what kind of an art collector an academic art historian was, why he collected art and cultural-historical objects and what the purpose of his collecting was.
Pohdin taidehistorioitsijan suhdetta taidekokoelmaan, jonka hän myöhemmin päätti lahjoittaa julkisiin museokokoelmiin, sekä sitä mikä oli hänen keräilynsä tarkoitus ja merkitys.
Finally, I process the last will and the fate of the collection from 1917 until 1932.
Lopuksi kerron vielä testamentin sisällöstä ja kokoelman myöhemmästä kohtalosta.
First, I discuss Susan M. Pearce s theory of collecting and the history of collecting.
Aluksi esittelen keräilyn teorian käyttöä tutkimuksessani sekä keräilyn historiaa ja suomalaisten taidehistorioitsijoiden keräilyharrastusta.
In the third I deal with Aspelin-Haapkylä s collection of European art combined with his writings, his early published works, studies and many trips to Europe.
Kolmannessa luvussa yhdistän kertomukseksi päähenkilön ulkomaisen taidekokoelman hankinnan ja eurooppalaiseen taiteeseen liittyneet kirjoitukset, julkaisut, opinnot ja matkat.
As an appendix, I have included a report and reconstruction of the art collection.
Tutkimukseeni sisältyy kolme laajaa liitettä: rekonstruktio taidekokoelmasta, henkilökronologia ja testamentit.
The late 19th-century Fennomen and other nationalists who were active in cultural life and the arts, are introduced in the second chapter.
Toisessa luvussa kerron 1800-luvun lopun kulttuurifennomaniasta tutkimukseni viitekehyksenä.
Moreover, the minor collections seem to have been put together from smaller source units, which possibly originated at Bec.
Lisäksi hän saattoi laskea liikkeelle pienempiä kokoelmia, joiden teemana oli luostarielämä.
Certain references in Anselm’s letters reveal, however, that he collected his correspondence on at least two occasions while he was still abbot of Bec, and this study proposes that a third collection was possibly made under his supervision in Christ Church.
Tutkimus osoittaa, että Anselm julkaisi kirjeensä kokoelmana ainakin kahdesti, todennäköisesti kolmesti.
This study demonstrates that the value of the edition is weakened in particular by the way in which Schmitt selected manuscripts for collation, doubtless influenced by the fact that he had not established the structure of the tradition properly.
Tämä tutkimus osoittaa, että aiempi käsitys käsikirjoitustraditiosta on virheellinen ja että edition perusta ei ole pitävä.
The Letter Collections of Anselm of Canterbury
Anselmin kirjeenvaihto on julkaistu kriittisenä editiona viime vuosisadan puolivälissä.
The modern edition of his letter collection comprises more than 600 folio-size pages in print and includes 472 letters, the vast majority of which were sent by him.
Anselmilta tunnetaan yli 400 kirjettä, joista jokainen on säilynyt osana jotakin laajempaa kirjekokoelmaa.
There was no one canonical version of the collection, and the extant manuscripts generally differ substantially: the largest medieval manuscript witnesses include over 400 letters, while the smallest contain only a few.
Käsillä oleva tutkimus selvittää näiden todistajien välisen suhdeverkoston tekstikriittisin metodein sekä punnitsee kunkin todistajan alkuperää, jossa tehtävässä sovelletaan etenkin paleografisia ja kodikologisia metodeita.
We know 38 manuscript witnesses, but no authorial manuscript survives.
Käsikirjoitustodistajia eri kirjekokoelmista tunnettaan tällä hetkellä 38.
Finland was also the first Western country to sign a trade agreement with China.
Suomi oli lisäksi ensimmäinen länsimaa, joka solmi Kiinan kanssa kauppasopimuksen.
Foreign Minister Väyrynen, however, was forced to remove the prejudices of the Chinese.
Väyrynen joutui kuitenkin poistamaan kiinalaisten ennakkoluuloja.
Finnish-Chinese relations were lifted to a new level.
Matka nosti suomalais-kiinalaiset suhteet täysin uudelle tasolle.
Interestingly, however, it appeared that President Urho Kekkonen was encouraged by Ambassador Joel Toivola to envisage a more proactive policy towards China, but the Cultural Revolution cut short any such plan for nearly twenty years.
Vaikutti kuitenkin siltä, että tasavallan presidentti Kekkonen olisi suurlähettiläs Joel Toivolan kannustamana jopa suunnitellut aktiivisempaa Kiina-politiikkaa, mutta kulttuurivallankumous katkaisi nämä suunnitelmat lähes kahdeksikymmeneksi vuodeksi.
The special status was further strengthened by the systematic support of the government of Finland for China's UN membership.
Tätä vielä lisäsi Suomen systemaattinen tuki Kiinan YK-jäsenyydelle.
It was not until the presidency of Mauno Koivisto that the first high-level ministerial visit was made to China when, in 1984, Foreign Minister Paavo Väyrynen visited the People s Republic.
Vasta presidentti Mauno Koiviston aikana tehtiin ensimmäinen korkean tason ministerivierailu Kiinaan, kun ulkoministeri Paavo Väyrynen vieraili Kiinassa 1984.
The study can be divided into three sections: relations during the early years, 1949-1960, before the Chinese and Soviet rift became public; the relations during the passive period during the 1960s and 1970s; and the impact of China s Open Door policy on Finland s China policy from 1978-1989.
Tutkimus voidaan jakaa kolmeen varsinaiseen tarkastelujaksoon: Suomen ja Kiinan varhaiset suhteet vuosina 1949 1960 ennen kuin Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko tuli julkiseksi, suhteiden passiivinen kausi 1960- ja 1970-luvuilla ja Kiinan avautumisen vaikutus Suomen Kiina-politiikkaan 1978 1989.
These two factors meant that Finland was able to enjoy a special status with China during the 1950s.
Nämä olivat kaksi tärkeää tekijää, joiden vuoksi Suomella oli 1950-luvulla Kiinassa jopa jonkinlainen erikoisasema.
In 1985, when the Speaker of the Finnish Parliament, Erkki Pystynen visited China he also discovered that Finland s passive China policy had caused misunderstandings amongst the Chinese politicians.
Seuraavana vuonna eduskunnan puhemies Erkki Pystysen vierailun aikana kävi selväksi, että Suomen passiivinen Kiina-politiikka oli aiheuttanut Kiinassa väärinkäsityksiä.
The number of exchanges escalated in the wake of the ground-breaking visit by Foreign Minister Väyrynen: Prime Minister Kalevi Sorsa visited China in 1986 and President Koivisto did so in 1988.
Väyrysen jälkeen vierailutahti kiihtyi: 1986 Kiinaan matkusti pääministeri Kalevi Sorsa ja 1988 presidentti Koivisto.
For the two decades in between, during the passive policy period of the 1960s and 1970s, relations between Finland and the Soviet Union also determined the state of foreign relations with China.
Kaksi vuosikymmentä, 1960- ja 1970-luvut, edustivat passiivisen politiikan kautta, jolloin Suomen ulkosuhteiden keskiössä olleet suhteet Neuvostoliittoon määräsivät suhteiden tason myös Kiinaan.
The solid reputation earned in the 1950s had to carry Finland all the way through to the 1980s.
Tämän 1950-luvulla syntyneen hyvän maineen varjolla Suomen piti Kiina-politiikassaan selvitä aina 1980-luvulle saakka.
We have only Eternal Interests" : Finland's Relations with China 1949–1989
: Suomen suhteet Kiinan kansantasavaltaan 1949–1989
The diplomatically challenging events around Tiananmen Square and the reactions which followed in Finland bring the study to a close.
Tutkimusjakso päättyy diplomaattisesti mielenkiintoisiin Taivaallisen rauhan aukion tapahtumiin ja reaktioihin Suomessa.
Finland was among the first Western countries to recognise the People s Republic and to establish diplomatic relations with her, thereby giving Finland an excellent position from which to further develop good relations.
Suomi sai erinomaisen lähtökohdan kehittää suhteitaan Kiinan kansantasavaltaan tunnustamalla Kiinan ja solmimalla diplomaattisuhteet ensimmäisten länsimaiden joukossa.
President Koivisto stuck to practical, China-friendly policies: his correspondence with Li Peng, the attitude taken by the Finnish government after the Tiananmen Square events and the subsequent choices made by his administration all pointed to a new era in relations with China.
Tämä tuli esiin hänen kirjeenvaihdossaan Li Pengin kanssa, mutta myös Suomen suhtautumisessa Taivaallisen rauhan aukion tapahtumiin ja niitä seuranneisiin Suomen valtion käytännön valintoihin.
We have only Eternal Interests .Finland's Relations with China 1949-1989 The study focuses on the relations between Finland and the People s Republic of China from 1949-1989 and examines how a small country became embroiled in international politics, and how, at the same time, international politics affected Finnish-Chinese relations and Finland s China policy formulation.
Tutkimuksen kautta tarkastellaan samalla pienen maan kytkeytymistä kansainväliseen politiikkaan ja sitä, miten kansainvälinen politiikka vaikutti Suomen Kiina-suhteisiin ja Kiina-politiikan muotoutumiseen.
Because of the Soviet Union, Finland held on to her passive China policy, even though no such message was ever received from the Soviet Union.
Silmiinpistävää oli, että Neuvostoliiton vuoksi pitäydyttiin passiivisissa Kiina-suhteissa vaikka Neuvostoliitosta ei tällaista viestiä Kiinan suhteen annettukaan, päinvastoin diplomaattisia kanavia pitkin saatiin tietää, että tiiviimpiin suhteisiin jopa kannustettiin.
I construct a model of gestural-mimic performer to explicate the nature of violence done for human form in specific works, in Mann's novella Death in Venice, in Schiele's and Artaud's selfportaits, in Francis Bacon's paintings, in Beckett's shortplat NOT I, in Orlan's chirurgical performance Operation Omnipresense, in Cindy Sherman's Film/Stills, in Diamanda Galás's recording Vena Cava and in Hitchcock's Psycho.
Tapausanalyyseissä - Thomas Mann, Egon Schiele, Antonin Artaud, Francis Bacon, Samuel Beckett, Orlan, Diamanda Galás ja Alfred Hitchcock - olen tuonut esille antimiimiseen väkivaltaan perustuvan tekijyyden toimivuuden ja pysyvyyden läpi 1900-luvun esittävän taiteen historian.
Violence is then antimimetic and antitheatrical, a paradoxical situation, considering that massmedias and massaudiences created an enormous fascination about possibilities of theatrical and hypnotic influence in artistic elites.
Tästä seuraa radikaalin teatterillisen/taiteellisen tekijyyden ja väkivallan liitto, jonka olen yhdistänyt modernin yhteiskunnan murrokseen ja etenkin porvarillisen älyllisen eliitiin kriisiin ja pyrkimykseen ymmärtää tätä murrosta massapsykologian antamalla tulkinnallisella kehyksellä.
Radical avant-gardism is studied as figurative violence done against the human form.
Kirurgisen operaation teatteri : Teatterillinen kuva ja ihmismuodon esitettävyys avantgardistisen väkivallan näkökulmasta
I use theatrical image as heuristic tool and performance analysis, connecting figure and spectator into a larger image, which is constituted by relationships of mimesis, where figure presents the likeness of the spectator and spectator the likeness of the figure.
Teatterillisen kuvan kautta ymmärrän kirurgiseksi operaatioksi yhtäaikaisen esittäjän ja katsojan figuurin aistimuksellisen vahingoittamisen.
The main argument claims avant-gardist authorship to be an act of masculine autogenesis.
Näissä tapauksissa avantgardistinen tekijyys syntyy katsojan miimisestä orpoutumisesta.
Masspsychology constructed a phobic picture of human form's plasticity and capability to be constituted by influencies coming both inside and outside - childhood, atavistic organic memories, urban field of nervous impulses, unconsciousness, capitalist (image)market and democratic masspolitics.
Massapsykologian olen taas määritellyt - ranskalaisen sosiologin Gustave Le Bonin työhön viitaten - uuden dynaamisen psykologian - hypnoosin, suggestion, hysterian - käsitteiden käyttämisenä massayhteiskunnan sosiaalisten suhteiden ymmärtämiseen.
This act demands human form to be worked to an elementary state of disarticulateness, then to be reformed to the model of the artist's own psychophysical and idiosyncratic vision and experience.
Vahingoitetun figuurin tapa koetella äärimmilleen katsojan kykyä hallita omaa aistikenttäänsä kokemuskentän tarjoamilla käytännöillä, tulkinnallisilla välineillä ja ruumiin tekniikoilla projisoidaan tekijän poissaolevan symbolisen auktoriteetin ominaisuudeksi.
The act of violence against the human figure is intended to shock the spectator.
Kirurgisessa operaatiossa tekijä pyrkii koko esityksen tekijäksi ja täten myös katsojan aistimuksen tekijäksi.
Dissertation considers the birth of modernist and avant-gardist authorship as a reaction against mass society and massculture.
Katsojan ja esittäjän figuurin miimisen elinkelpoisen liiton ja yhteisöllisyyden rikkominen tuottaa vaikuttavia tuloksia, vedoten kaikille yhteiseen ruumiskappalemaisuuden ja turvattomuuden perustaan.
The position according to which the two concepts are the same is called deflationism, and the opposing viewpoint substantialism.
Kantaa, jonka mukaan nämä kaksi käsitettä ovat yksi ja sama, kutsutaan deflationismiksi, ja vastakkaista näkökulmaa substantialismiksi.
Against this, I argue that all truly deflationist philosophical theories lead to arbitrariness of mathematics.
Tätä vastaan väitän, että kaikki todella deflationistiset teoriat johtavat matematiikan mielivaltaisuuteen.
One of the most fundamental questions in the philosophy of mathematics concerns the relation between truth and formal proof.
Eräs tärkeimmistä kysymyksistä matematiikanfilosofiassa on totuuden ja formaalin todistettavuuden välinen suhde.
However, such undecidable Gödel sentences can be established to be true once we expand the formal system with Alfred Tarski s semantical theory of truth, as shown by Stewart Shapiro and Jeffrey Ketland in their semantical arguments for the substantiality of truth.
Tällaiset Gödel-lauseet voidaan kuitenkin osoittaa tosiksi, jos laajennamme formaalia systeemiä Alfred Tarskin semanttisella totuusteorialla, kuten Stewart Shapiro ja Jeffrey Ketland ovat näyttäneet semanttisissa argumenteissaan substantialismin puolesta.
In this work I will argue that this problem is best approached once we think of mathematics as the full human phenomenon, and not just consisting of formal systems.
Tässä työssä väitän, että tätä ongelmaa on paras lähestyä ajattelemalla matematiikkaa ilmiönä, joka on laajempi kuin pelkästään formaalit systeemit.
From the alternative approaches, in this work I focus mostly on the Independence Friendly (IF) logic of Jaakko Hintikka and Gabriel Sandu.
Vaihtoehtoisista tavoista keskityn tässä työssä eniten Jaakko Hintikan ja Gabriel Sandun riippumattomuusystävälliseen IF-logiikkaan.
When pre-formal mathematical thinking is included in our account, we see that Tarskian truth is in fact not an expansion at all.
Kun otamme huomioon esiformaalin matemaattisen ajattelun, huomaamme että tarskilainen totuus ei itse asiassa ole laajennus lainkaan.
This way, the relevant question is not whether we can establish the truth of Gödel sentences, but whether Tarskian truth is a more plausible expansion than a soundness principle.
Relevantti kysymys ei siis ole se pystytäänkö Gödel-lauseiden totuus osoittamaan, vaan se onko tarskilainen totuus hyväksyttävämpi laajennus kuin pätevyysperiaate.
Related subjects such as neo-Fregeanism will also be covered, and shown not to change the need for Tarskian truth.
Muita tähän liittyviä aiheita, kuten uusfregeläisyyttä, käsitellään myös tässä työssä, eikä niiden todeta poistavan tarvetta tarskilaiselle totuudelle.
In addition to IF logic, also second-order logic and Saul Kripke s approach using Kleenean logic will be shown to fail in a similar fashion.
IF-logiikan lisäksi myös toisen kertaluvun klassinen logiikka ja Saul Kripken käyttämä Kleenen logiikka epäonnistuvat samalla tavalla.
Against that, Neil Tennant has shown that instead of Tarskian truth we can expand the formal system with a soundness principle, according to which all provable sentences are assertable, and the assertability of Gödel sentences follows.
Tätä vastaan Neil Tennant on näyttänyt, että tarskilaisen totuuden sijaan voimme laajentaa formaalia systeemiä ns. pätevyysperiaatteella, jonka mukaan kaikki todistettavat lauseet ovat väitettävissä , ja josta seuraa myös Gödel-lauseiden väitettävyys.
Hintikka has claimed that an IF language can include its own adequate truth predicate.
Hintikka on väittänyt, että IF-kieli voi sisältää oman adekvaatin totuuspredikaattinsa.
I claim that what proof is to formal mathematics, truth is to pre-formal thinking, and the Tarskian account of semantical truth mirrors this relation accurately.
Väitän, että totuus on esiformaalissa matematiikassa sitä mitä todistettavuus on formaalissa, ja tarskilainen semanttinen totuuskäsitys kuvaa tätä suhdetta tarkasti.
In all other philosophical accounts of mathematics there is room for a reference of the pre-formal mathematics, and the expansion of Tarkian truth can be made naturally.
Kaikissa muissa matematiikanfilosofisissa teorioissa on tilaa objektiiviselle viittaukselle, ja laajennus tarskilaiseen totuuteen voidaan tehdä luonnollisesti.
Hence, if we reject the arbitrariness of mathematics, I argue in this work, we must accept the substantiality of truth.
Väitän siis, että mikäli matematiikan mielivaltaisuus hylätään, täytyy hyväksyä totuuden substantiaalisuus.
According to them, in Gödel sentences we have an explicit case of true but unprovable sentences, and hence deflationism is refuted.
Heidän mukaansa Gödel-lauseet ovat eksplisiittinen tapaus todesta lauseesta, jota ei voida todistaa, ja siten deflationismi on kumottu.
In an important result of mathematical logic, Kurt Gödel proved in his first incompleteness theorem that all consistent formal systems containing arithmetic include sentences that can neither be proved nor disproved within that system.
Ensimmäisessä epätäydellisyyslauseessaan Kurt Gödel todisti, että kaikki ristiriidattomat ja aritmetiikan sisältävät formaalit systeemit sisältävät lauseita, joita ei voida sen enempää todistaa kuin osoittaa epätosiksi kyseisen systeemin sisällä.
I argue that while this is indeed the case, we cannot recognize the truth predicate as such within the same IF language, and the need for Tarskian truth remains.
Väitän kuitenkin, että vaikka tämä onkin totta, tätä predikaattia ei voida tunnistaa totuuspredikaatiksi saman IF-kielen sisäisesti, ja siten tarve tarskilaiselle totuudelle säilyy.
Truth, Proof and Gödelian Arguments : A Defence of Tarskian Truth in Mathematics
Totuus, todistettavuus ja gödeliläiset argumentit
However, the introduction of pre-formal mathematics is vulnerable to the deflationist counterargument that while existing in practice, pre-formal thinking could still be philosophically superfluous if it does not refer to anything objective.
Deflationisti voi kuitenkin argumentoida, että vaikka esiformaali matematiikka on olemassa, voi se silti olla filosofisesti merkityksetöntä mikäli se ei viittaa mihinkään objektiiviseen.
The only remaining route for the deflationist is to change the underlying logic so that our formal languages can include their own truth predicates, which Tarski showed to be impossible for classical first-order languages.
Ainoa jäljelle jäävä mahdollisuus deflationistille on vaihtaa logiikkaa niin, että formaalit kielet voivat sisältää omat totuuspredikaattinsa.
With such logics we would have no need to expand the formal systems, and the above argument would fail.
Tarski osoitti tämän mahdottomaksi klassisille ensimmäisen kertaluvun kielille, mutta muilla logiikoilla ei välttämättä olisi lainkaan tarvetta laajentaa formaaleja systeemejä, ja yllä esitetty argumentti ei pätisi.
In his economic policy, Junnila emphasised the importance of economic stability, opposed socialisation and the growth of public expenditure, defended the free market system and private entrepreneurship, and demanded tax cuts.
Talouspolitiikassaan Junnila korosti taloudellisen vakauden merkitystä, vastusti sosialisointia ja valtion menojen paisumista, puolusti vapaata talousjärjestelmää ja yksityistä yritteliäisyyttä sekä vaati veronalennuksia.
Particular attention is paid to Junnila's political work, constantly focusing on the following five often overlapping areas: (1) economic policy, (2) domestic policy, (3) foreign and security policy, (4) Junnila and Urho Kekkonen, (5) Junnila, the Coalition Party and Finnish conservatism.
Erityisen mielenkiinnon kohteena tutkimuksessa on Junnilan poliittinen toiminta, jota tutkittaessa pidetään jatkuvasti silmällä viittä keskenään monin osin limittäistä aihekokonaisuutta, jotka ovat: (1) talouspolitiikka, (2) sisäpolitiikka, (3) ulko- ja turvallisuuspolitiikka, (4) Junnila ja Urho Kekkonen, (5) Junnila, Kokoomus ja suomalainen konservatismi.
However, Junnila's early speeches and writings already show a striving towards the unconditional neutrality modelled by Switzerland and Sweden and a strong emphasis on Finland's right to internal self-determination.
Kuitenkin jo Junnilan varhaisissa puheissa ja kirjoituksissa oli havaittavissa pyrkimys kohti Sveitsin ja Ruotsin mallin mukaista ehdotonta puolueettomuutta sekä Suomen sisäisen itsemääräämisoikeuden voimakas korostus.
Foreign and security policy is the area of Junnila's political activity which is most clearly situated after the mid-1950s.
Ulko- ja turvallisuuspolitiikka oli Junnilan poliittisen toiminnan osa-alueista se, joka selvimmin sijoittui 1950-luvun puolivälin jälkeiseen aikaan.
The Young Conservative : Tuure Junnila and his political career up to 1956
Nuori konservatiivi : Tuure Junnila ja hänen poliittinen toimintansa vuoteen 1956
The study begins by investigating Junnila's background through his childhood, school years, university studies and early professional career.
Tutkimuksessa tarkastellaan aluksi Junnilan taustaa, lapsuus- ja kouluaikaa, ylioppilasvuosia sekä ammatillisen uran alkuvaiheita.