natgillin/translations-raw huggingface dataset:
New methods for evaluation of degree of airway inflammation are required.
Siis kaivataan uusia menetelmiä, joilla voidaan mitata myös astmaan liittyvä tulehdus.
The findings further suggest that intermittent treatment periods of a few weeks’ duration are insufficient to provide long-term control of BHR in patients with mild persistent asthma.
Lisäksi, tulos viittaa siihen, että muutaman viikon hoito ICS:lla on riittämätön pitkällä aikavälillä.
It can thus be concluded that assessment of airway inflammation by measuring FENO can be useful for clinical purposes.
Tulokset viittaavat siihen, että astmaan liittyvää tulehdusta kannattaa tutkia FENO-mittauksella myös kliinisessä tarkoituksessa.
The present study demonstrated that measurement of FENO had good reproducibility, and the FENO variability was reasonable both short- and long-term in both healthy subjects and patients with respiratory symptoms or asthma.
FENO-mittauksen toistettavuus on hyvä terveillä ja mahdollista astmaa sairastavilla sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä.
These findings suggest that BHR to histamine is a sensitive indicator of the effect of ICS and a valuable tool for adjustment of corticosteroid treatment in mild asthma.
Tutkimus osoitti, että BHR on herkkä mittari osoittamaan hengitettävän flutikasonihoidon vaikutusta 26 astmaatikolla.
Fractional exhaled NO (FENO) is increased in asthma, and the highest concentrations are measured in asthmatic patients not treated with inhaled corticosteroids (ICS).
Uloshengitysilman typpioksidin (FENO) määrä on lisääntynyt astmassa ja ICS-hoidetuilla potilailla FENO on samaa luokkaa kuin terveillä.
Associations between FENO and bronchial hyperresponsiveness (BHR) occur in asthma.
Kirjallisuuden perusteella FENO ja keuhkoputkien supistumisherkkyys (BHR) assosioituvat vaihtelevasti.
Currently, only conventional procedures (i.e., symptoms, use of rescue medication, PEF-variability, and lung function tests) were used to both diagnose and evaluate the results of treatment with anti-inflammatory drugs.
Jos astman seurantaan käytetään vain spirometriaa, PEF-seurantaa, oirekyselyä sekä avaavan lääkkeen tarvetta, ei astmaan liittyvä tulehdusta pystytä arvioimaan.
We showed that patients with respiratory symptoms who did not fulfil the diagnostic criteria of asthma had FENO values significantly higher than in healthy subjects, but significantly lower than in asthma patients.
FENO-pitoisuus oli korkeampi mahdollista astmaa sairastavilla kuin terveillä, mutta matalampi kuin astmaa sairastavilla.
Atopic asthmatics had higher levels of FENO than did nonatopic asthmatics, indicating that level of atopy affected FENO level.
Kuitenkin, atooppisten astmaatikkojen arvot ovat selvästi korkeammat ja näin ollen atopian merkitys FENO-pitoisuuteen on tärkeä.
Moreover, during the treatment with ICS changes in BHR and changes in FENO were associated.
Kahden viikon ICS-hoidon jälkeen nähtiin merkittävä assosiaatio FENO-tason vähenemisessä ja BHR-tason paranemisessa.
Especially in those patients with respiratory symptoms who did not fulfil the diagnostic criteria of asthma, FENO measurement can aid in treatment decisions.
Kun epäillään astmaa, FENO-mittaus voi auttaa kliinisessä päätöksenteossa.
Airway inflammation is a key feature of bronchial asthma.
Astma on tulehdus keuhkoputkien limakalvolla ja inhaloitava kortikosteroidi (ICS)on hoidon kulmakivi.
FENO level was associated with BHR measured by a direct (histamine challenge) or indirect method (exercise challenge) in steroid-naïve symptomatic, non-smoking asthmatics.
Kun atooppinen astma jaettiin vähän ja paljon herkistyneisiin potilaisiin, niin tulosten perusteella voitiin osoittaa, että ei-atooppisten ja vähän herkistyneiden astmaatikkojen FENO-taso sekä BHR mitattuna sekä rasitusastmareaktiolla että histamiinialtistuksella ovat samanlaisia.
Many other factors played more significant roles than timing in long-term outcomes for surgically-treated, ruptured supratentorial AVMs.
Monilla muilla tekijöillä kuin ajoituksella näyttää olevan merkittävämpi rooli pitkän aikavälin tuloksissa, kun tarkastellaan supratentoriaalisten, vuotaneiden AVM:ien leikkausten tuloksia.
Conclusions: Microsurgery is the treatment of choice for a considerable number of brain AVMs.
Loppupäätelmät Mikrokirurgia on optimaalinen hoito merkittävään osaan aivojen AVM:ta.
A novel Supplementary Spetzler-Martin Grading System (also known as Lawton-Young Grading Scale) was applied to predict outcomes of AVM surgery on 200 patients admitted between 2000- 2014; results were then compared to the more classical Spetzler-Martin scale.
Leikkauksen riskiä ennustavan suplementaarisen Spetzler-Martin–arviointiasteikon (tunnetaan myös nimellä Lawton-Young–asteikko) kirurgista ennustearvoa tutkittiin 200:n vuosina 2000 – 2014 AVM-leikatun potilaan ryhmässä, ja verrattiin sitä pitkään käytössä olleeseen alkuperäiseen Spetzler-Martin -arviointiasteikkoon.
The aim is to evaluate the features, surgical treatment, results, and outcomes of AVMs.
Tutkimuksen tavoitteena oli arvioida AVM:ien kirurgisen hoidon erityispiirteitä ja hoidon tuloksia.
For ruptured AVMs, the elapsed time before surgery has no significant influence on the outcome.
Vuotaneiden AVM:iden kohdalla kulunut aika vuodosta leikkaukseen ei vaikuttanut merkittävästi toipumisennusteeseen.
We also analyzed the clinical and radiological data from a database of 805 consecutive patients.
Tutkimuksen toteutus Tutkimuksessa analysoitiin kliiniset ja radiologiset tiedot 805 HYKS Neurokirurgian klinikan potilailla, joilla kaikilla oli diagnosoitu AVM vuosina 1942–2014.
For cases with poor final outcomes, associated aneurysms, high Hunt and Hess (H&H) grades, and more than 400cc of bleeding during surgery were significant factors.
Korkealla Hunt ja Hess -pistemäärällä, AVM:iin liittyvillä aneurysmilla sekä yli 400 ml:n leikkauksenaikaisella vuodolla oli ennustetta merkittävästi huonontava vaikutus.
Certain locations and vascular features of brain AVMs could necessitate contralateral approaches.
Tietyt sijainnit ja verisuonituksen ominaispiirteet tekevät kontralateraalisesta lähestymireitistä erityisen suotuisan.
Results: A CAIA to access medial frontal AVMs is a safe alternative to the ipsilateral approach, in certain circumstances.
Tutkimuksen tulokset Kontralateraalinen anteriorinen interhemisfäärireitti on turvallinen lähestymistapa verrattuna ipsilateraaliseen tietyissä tilanteissa, kun leikataan otsalohkon sisäpinnan AVM:iä.
Elapsed time (as a sole factor) between rupture and surgery did not affect early or final outcomes.
Vuodon ja leikkauksen suorittamisen välinen aika yksittäisenä tekijänä ei vaikuta merkittävästi potilaan toipumiseen lyhyellä tai pitkällä aikavälillä.
AVM resection is the optimal, definitive treatment, if performed with little risk of consequences and complications.
Mikäli leikkaushoito on mahdollista kohtuullisin riskein, on se nopein ja todennäköisimmin AVM:n sulkeva hoitomuoto.
We focused a defined subgroup of the whole study in each part of this study.
Kuhunkin tutkimukseen valittiin sopivat, määritellyt alaryhmät.
A detailed analysis of 59 surgically-treated ruptured supratentorial AVMs was conducted, focusing on the time elapsed before surgery as a unique factor for the outcome.
AVM:n puhkeamisen ja leikkauksen välillä kuluneen ajan merkitystä kirurgiselle ennusteelle analysoitiin 59 leikatun potilaan alaryhmässä, joilla kaikilla oli vuotanut isoaivojen AVM.
Application of the Supplementary Spetzler-Martin Grading System in patients with brain AVMs improves prediction of surgical outcomes better than the original Spetzler-Martin grading system.
Suplementaarinen Spetzler-Martin -asteikko ennusti leikkaushoidon riskiä paremmin kuin alkuperäinen Spetzler-Martin -asteikko.
Background: Management strategies for brain arteriovenous malformation (AVM) remain controversial.
Tutkimuksen tavoite Aivojen AVM:iden hoito on edelleen haastavaa ja osin kiistanalaista.
For predicting surgical outcome for AVMs, performance of the Supplementary Spetzler-Martin Grading System was superior to original Spetzler-Martin Grading Scale in short- and long-term follow-ups.
Ennustettaessa AVM:ien kirurgisen hoidon tuloksia ja riskejä, on suplementaarinen Spetzler-Martin -arviointiasteikko alkuperäistä Spetzler-Martin -asteikkoa luotettavampi.
BRAIN ARTERIOVENOUS MALFORMATIONS (AVMs) : CURRENT ASPECTS OF MICROSURGICAL TREATMENT
Tutkimuksen Taustaa Aivojen valtimo-laskimoepämuodostumat (arteriovenöösi malformaatio, AVM) ovat harvinaisia ja monimuotoisia, kehityksellisiä verisuonten epämuodostumia.
Patients and methods: Six operative cases from the University of California, San Francisco, were selected to demonstrate the surgical technique used in and results of a contralateral anterior interhemispheric approach (CAIA) to medial frontal AVMs.
Tämän lisäksi esittelemme kontralateraalisen anteriorisen interhemisfäärireitin tekniikkaa ja sen tuloksia otsalohkon sisäpinnan AVM:issä San Franciscon yliopistollisen sairaalan (UCSF) potilailla.
It is also likely that sleep, self-control, and health behaviour are intertwined during development.
Onkin todennäköistä, että uni, toiminnanohjaus, ja terveyskäyttäytyminen ovat vastavuoroisesti yhteydessä toisiinsa.
We found similar results in young adults, but also found that later sleep timing and regularity were associated with weaker trait-like executive functioning, such as self-control and behaviour regulation.
Väitöskirjan kognitiivista suoriutumista koskevissa tutkimuksissa osoitettiin, että unen määrä ja ajoitus ovat vahvasti yhteydessä toiminnanohjaukseen, eli siihen, miten hallitsee ja ohjaa omaa elämäänsä.
Longitudinal analyses revealed that girls’ shorter sleep duration and irregular sleep in middle childhood were associated with a more detrimental lipid profile (higher levels of LDL cholesterol and triglycerides, lower levels of HDL cholesterol) in later life, during early adolescence.
Epäsuotuisaan tai haitalliseen lipidiprofiiliin liittyvät korkeat LDL-kolesteroli- ja triglyseridiarvot, sekä alhaisemmat HDL-kolesteroliarvot.
This suggests long-term stability in sleep patterns.
Erityisenä kiinnostuksenkohteena olivat unen pidemmän aikavälin vaikutukset.
Sleep and its timing : longitudinal and cross-sectional associations with cognitive performance and health in youth
Unen määrä ja ajoitus ovat melko pysyviä terveyskäyttäytymisen piirteitä myös lapsilla ja nuorilla.
Based on these findings, objectively measured sleep and its timing have longitudinal pathways which connect to future health, and may act as risk factors or as protective features for various health related outcomes.
Havainnot vahvistavat käsitystä siitä, että varhainen unirytmi voi säilyä suojaavana tekijänä myöhempään nuoruuteen saakka.
We also analysed the sleep patterns of different circadian preference phenotypes longitudinally, and found that those adolescents with a preference for morningness differed from others in sleep timing already at age 8.
Tutkimuksessa havaittiin myös, että unen ajoitus eriytyy aamu- ja ilta-kronotyyppien välillä jo lapsuudessa.
Additionally, the goals included (3) studying the longitudinal associations between naturally occurring sleep and lipid profile in early adolescence, and, finally, (4) differentiating the developmental trajectories of sleep timing from middle childhood to adolescence from a circadian preference perspective.
Tulokset osoittivat, että lyhyt unen kesto 8-vuotiaana on yhteydessä 12-vuotiaana mitattuun, haitalliseksi arvioituun lipidiprofiiliin – varsinkin tyttöjen keskuudessa.
We found that during early adolescence, especially boys’ shorter sleep duration was associated with poorer performance in tests evaluating executive functioning.
Tutkimuksessa myös havaittiin, että lyhyt unen kesto vaikutti veriarvoihin riippumatta yksilön painoindeksistä tai kertyneen liikunnan määrästä.
A low vitamin D status may be particularly detrimental among subjects with obstruction.
Matala D-vitamiinitaso saattaa olla erityisen haitallista obstruktiivisilla henkilöillä.
However, a long-term follow-up data about COPD and mortality appear partly deficient.
Pitkäaikaisseurantatietoa obstruktion vaikutuksesta kuolleisuuteen on riittämättömästi.
Methods: A national health examination survey, the Mini-Finland Health Survey performed in 1978–1980, collected data from 8000 subjects´ sample representing Finnish adult population.
Väestötutkimukseen osallistui vuosina 1978–1980 yli 7000 aikuista suomalaista, joilta kerättiin tietoja esimerkiksi haastattelemalla, tekemällä erilaisia mittauksia ja ottamalla verikokeita.
Conclusions: Airway obstruction predicts all-cause mortality by decreasing lung function, and mortality risk appear increased especially in the younger population with obstruction.
Yhteenvetona jo lievä obstruktio on riskitekijä ennenaikaiselle kuolleisuudelle, ja riski vaikuttaa suurentuneen erityisesti nuorilla obstruktiivisilla henkilöillä.
The risk for cardiovascular mortality was consistently increased in GOLD stages 1–4 but no association emerged after those with a cardiovascular disease at baseline were excluded.
Obstruktio myös ennusti kuolleisuutta sepelvaltimotautiin, mutta ei sairastumista akuuttiin sydäninfarktiin.
The aim of this study was to evaluate whether airway obstruction at baseline predicts acute myocardial infarction (MI) and coronary and all-cause mortality, and whether past pulmonary tuberculosis (TB) or low vitamin D status confound or modify the association between obstruction and mortality in 30 years´ follow-up.
Lisäksi lähtötilanteen obstruktio ja alentunut D-vitamiinitaso ennustivat toisistaan riippumatta kuolleisuutta, mutta matala D-vitamiinitaso lisäsi mahdollisesti enemmän obstruktiivisten kuin muiden henkilöiden kuolleisuutta.
Obstruction and past pulmonary tuberculosis (TB), determined either as a TB disease history or a scar indicating it on chest x-ray, predicted all-cause mortality with an additive pattern in follow-up (study III).
Keuhkoahtaumatauti on yleinen, pääosin tupakoinnin aiheuttama etenevä sairaus, joka aiheuttaa pysyvää ahtaumaa eli obstruktiota keuhkoputkiin.
Additionally, obstruction strongly determines coronary mortality but not MI. Obstruction and past TB have an additive effect on all-cause mortality.
Muissa osatöissä todettiin, että henkilöllä todetut obstruktio ja aikaisempi keuhkotuberkuloosia yhdessä lisäsivät kuolleisuutta enemmän kuin kumpikin tekijä yksinään.
Background and aims: Subjects with chronic obstructive pulmonary disease (COPD) have comorbidities and increased mortality rate.
Keuhkoahtaumaaudin vaikeutuessa siihen liittyy hengitystilanteen heikentymisen lisäksi lisääntyvästi liitännäissairauksia kuten sydän- ja verisuonisairauksia, jotka edelleen lisäävät kuolleisuutta.
Results: In follow-up, decreasing lung function had a strong significant association with all-cause mortality.
Väitöskirjassa ensimmäisissä osatöissä todettiin, että jo lievä obstruktio lisäsi ennenaikaista kuolleisuutta.
Obstruction predicted all-cause mortality strongest in subjects aged 30–49 at baseline (study I).
Tässä tutkimuksessa selvitettiin, miten lähtötilanteessa mitattu obstruktio vaikutti kuolleisuuteen yli 30 vuoden seurannan aikana.
The activity in this field suggests that the related questions are not satisfactorily resolved.
Alan aktiivisuus viittaa siihen, että avoimia kysymyksiä on edelleen paljon.
Musical signal processing is an avenue of creative expression as well as a realm for commercial innovation.
Musiikillinen signaalinkäsittely on väylä niin luovaan ilmaisuun kuin kaupalliseen tuotekehitykseenkin.
Design of signal processors by musicians is a topic that has attracted a lot of research since the seminal MUSIC III in the 1960s.
Signaaliprosessorien suunnittelu muusikoiden itsensä toimesta on aihe, jota on tutkittu paljon sitten 1960-luvun, jolloin MUSIC III -järjestelmä kehitettiin Bell-laboratoriossa.
This study presents Kronos, a programming language based on the paradigms of metaprogramming and reactive multirate systems, aimed for expressive, streamlined description of digital musical instruments and sonic transformations.
Tämä tutkimus esittelee Kronos-ohjelmointikielen, joka perustuu metaohjelmoinnin ja monitahtisten järjestelmien teoriaan, mahdollistaen digitaalisten soittimien ja äänenmuokkauskeinojen ilmaisuvoimaisen ja suoraviivaisen kuvaamisen.
Composers require unheard digital instruments for creative purposes, sound engineers apply novel algorithms to further the recording arts, musicologists leverage exotic mathematics for sophisticated music information retrieval, while designers and engineers contribute exciting products to the vibrant scene of amateurs and autodidacts.
Säveltäjät kaipaavat ennenkuulumattomia digitaalisia soittimia, studiotyössä sovelletaan uusia algoritmeja äänentallennuksen taiteen jatkuvaan kehittämiseen, ja musiikintutkijat hyödyntävät erikoistunutta matematiikkaa äänen laskennalliseen analyysiin.
Signal processor design is luthiery in the digital age.
Signaalinkäsittely on digitaaliajan soitinrakennusta.
This conclusion is further strengthened when the selected methods are evaluated from the hydrological modeling perspective.
Johtopäätökset ovat vastaavanlaisia, kun menetelmiä tarkastellaan hydrologisten mallitulosten näkökulmasta.
While MOS methods have been tested comprehensively in the present-day climate, not much has been known about how they perform in transient climatic conditions.
Menetelmien kirjo on kuitenkin laaja eikä niiden toimivuudesta nykyilmastosta poikkeavissa olosuhteissa ole juurikaan saatavilla tietoa.
This gap is bridged in this thesis by evaluating a set of MOS methods designed for daily mean temperature and precipitation in a changing climate in Europe, using climate model simulations as proxies, i.e., pseudo-realities for the future.
Tässä työssä tarkasteltiin joukkoa lämpötilalle ja sademäärälle räätälöityjä harhankorjausmenetelmiä muuttuvassa ilmastossa.
The main message from these exercises is that the identification of a single universally well-performing method is practically impossible, as the best performing method varies in time, space and between different distributional aspects.
Tutkimuksen perusteella selvisi, että menetelmien toimivuus vaihtelee ajallisesti ja paikallisesti sekä tarkasteltavan suureen arvojakauman eri osien välillä.
Overall, several methods should ideally be used in impact studies.
Siksi tulevaisuuden ilmaston arvioissa tulisi hyödyntää samanaikaisesti useita, hyvin toimivia harhankorjausmenetelmiä.
To answer this question, hydrological modeling run with regional climate model (GCM-RCM) simulations as input is typically required.
Syötteenä tulevaisuuden hydrologisissa malliajoissa käytetään tyypillisesti alueellisia ilmastomallisimulaatioita.
As the second message of this thesis, although climate GCM-RCM differences explain a larger part of the spread in future projections, MOS-method differences are non-negligible, when the high and low extremes are considered.
Kaiken kaikkiaan ilmastomallisimulaatioiden väliset erot ovat kokonaisuuden kannalta merkittävämpi hajonnan lähde, mutta tilastollisten menetelmien väliset erot selittävät kuitenkin huomattavan osan erityisesti ääriarvojen kokonaishajonnasta.
Increasing temperature is expected to intensify the hydrological cycle.
Veden kiertokulun muutoksia voidaan arvioida hydrologisen mallinnuksen avulla.
The main question in these sectors is: how to cost-effectively adapt and mitigate to changes in the hydrological cycle?
Yhteiskunnan näkökulmasta haasteena onkin, miten sopeutua tehokkaasti tulevaisuudessa vallitseviin olosuhteisiin ja miten muutosten haitallisia vaikutuksia voidaan ehkäistä parhaiten.
The accompanied changes in (e.g.) snow cover, water availability and river flows impose challenges for several socio-economical sectors, whose operations are affected by these changes.
Ilmaston lämpeneminen vaikuttaa veden kiertokulkuun, mikä näkyy muutoksina esimerkiksi lumipeitteessä ja jokivalunnassa.
In addition to the pseudo-reality tests, the relative importance of MOS-method differences was compared against GCM-RCM differences as uncertainty sources both in real-world climate projections in Europe and hydrological simulations in Scandinavia.
Mikäli harhankorjausmenetelmien välisten erojen vaikutus on muihin hajonnan lähteisiin nähden pieni, ei harhankorjausmenetelmän valinnalla ole kokonaisuuden kannalta suurta merkitystä.
In line with this result, MOS-method uncertainty has the largest contribution to the spread in projected changes of low and high flows.
Tästä johtuen yksittäisten menetelmien avulla ei saada parasta mahdollista kuvaa siitä, miten lämpötila- ja sademääräjakaumat muuttuvat tulevaisuudessa.
PODXL, PROX1, β-catenin, and UCHL5 were independent prognostic markers.
PODXL, PROX1, β-catenin ja UCHL5 olivat itsenäisiä ennustemarkkereita.
In each study, we used different biomarkers: podocalyxin (PODXL), PROX1, β-catenin, UCHL5, and REG4.
Tutkitut markkerit olivat podokalyksiini, PROX1, β-catenin, UCHL5 ja REG4.
New biomarkers could be helpful in predicting prognosis.
Uudet biomarkkerit auttaisivat potilaiden ennusteen arvioinnissa.
The CP control group comprised 34 patients who underwent resection because of suspicion of malignancy.
Kroonisen pankreatiitin kontrolliryhmään kuului 34 potilasta, jotka oli leikattu haiman pahanlaatuisen kasvainepäilyn takia.
Radical surgical resection combined with chemotherapy, the only potentially curative treatment, is possible in only a small proportion of patients.
Radikaali kirurgia yhdistettynä sytostaattihoitoon on ainoa mahdollinen parantava hoitomuoto, mutta vain pieni osa haimasyöpäpotilaista soveltuu tällaiseen hoitoon.
Positive nuclear UCHL5 expression was an independent factor for favorable prognosis.
Positiivinen UCHL5:n ilmentyminen liittyi myös parempaan ennusteeseen verrattuna negatiiviseen ilmentymiseen.
These studies provide novel knowledge of potential prognostic tumor markers in PDAC.
Tutkimuksemme toi uutta tietoa potentiaalisista ennusteellisista biomarkkereista.
Pancreatic ductal adenocarcinoma (PDAC) is one of the most lethal cancers worldwide.
Haiman duktaalinen adenokarsinooma on yksi huonoennusteisimmista syöpätaudeista.
Although overall survival is poor, marked variation exists between patients of the same tumor stage.
Vaikka taudin yleinen ennuste on huono, saman levinneisyysasteen potilailla ennuste saattaa vaihdella paljonkin.
High tissue expression of PODXL prognosticated poor survival among PDAC patients compared with low tissue expression, whereas high tissue expression of both PROX1 and β-catenin was associated with increased survival.
Korkea PODXL:n kudosilmentyminen ennusti huonompaa selviytymistä syövästä verrattuna matalaan ilmentymiseen.
Despite considerable research on potential biomarkers, since the discovery of CA19-9, none has gained a role in clinical practice.
Vaikka lukuisia potentiaalisia markkereita on tutkittu vuosikausien ajan, yhtään markkeria ei ole otettu kliiniseen käyttöön CA 19-9:n löytämisen jälkeen.
REG4 failed to be an independent marker of prognosis in PDAC, but serum REG4 levels were higher in PDAC than in CP suggesting its utility in differential diagnosis.
REG4:n osalta taudin ennusteessa ei ollut merkittäviä eroja kudosilmentymisen mukaan, mutta REG4:n pitoisuudet olivat merkittävästi korkeammat haimasyövässä kuin kroonisessa haimatulehduksessa.
Differential diagnosis between PDAC and chronic pancreatitis (CP) can be challenging.
Erotusdiagnostiikka haimasyövän ja kroonisen haimatulehduksen välillä voi ajoittain olla hankalaa.
The standard serum- based marker for diagnosis of PDAC, CA19-9, has diagnostic limitations because it can be normal in patients with localized disease or high in patients with benign pancreatic disease, including CP.
CA19-9, jota käytetään laajasti leikkausta edeltävässä diagnosoinnissa, on osin ongelmallinen, koska se voi olla normaalitasolla syövästä tai koholla hyvänlaatuisesta muutoksesta huolimatta.
A pancreatic mass can prove to be benign or malignant.
Haiman kuvantamistutkimuksissa nähdyt muutokset voivat olla pahan- tai hyvänlaatuisia.