natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Mothers and partly fathers (n = 581) assessed the child’s temperament with the Revised Infant Behavior Questionnaire at the age of 6 months.
Vauvaiän seurannassa lasten äidit ja osa isistä (n = 581) arvioivat lapsen temperamenttia (Revised Infant Behavior Questionnaire).
Associations between temperament traits and internalizing symptoms were examined with linear regression analyses.
Temperamentin ja internalisoivan oireilun välisiä yhteyksiä tutkittiin lineaarisella regressioanalyysilla.
Internalizing symptoms are mental health problems of which the most common forms are depression and anxiety.
Internalisoivalla oireilulla tarkoitetaan sisäänpäinkääntynyttä mielenterveysoireilua, jonka tyypillisimpiä ilmenemismuotoja ovat masennus- ja ahdistusoireet.
In this study, data from the 6-month infancy assessment point and follow-up at the age of 7 to 11 years were used.
Tutkimuksessa hyödynnettiin vauvaiän (6 kk) ja kouluiän (7–11 vuotta) seurantoja.
The results of this study create a possibility to recognize early risk factors, intervene at an early stage, and prevent the development of internalizing problems.
Tutkimustulokset luovat mahdollisuuden varhaisen vaiheen riskitekijöiden tunnistamiselle, varhaiselle puuttumiselle ja oireilun ennaltaehkäisylle.
At the age of 7 to 11 years, mothers assessed the child’s temperament with the Temperament of Middle Childhood Questionnaire and internalizing symptoms with the Childhood Behavior Checklist and the Strengths and Difficulties Questionnaire.
Kouluiän seurannassa äidit arvioivat lastensa temperamenttia (Temperament of Middle Childhood Questionnaire) ja internalisoivaa oireilua (Child Behavior Checklist sekä Strengths and Difficulties Questionnaire).
In terms of studying the stability and change of temperament traits, residualization and interaction analyses of traits were used.
Piirteiden muutos- ja pysyvyysanalyyseissa hyödynnettiin piirteiden residualisointia ja interaktioanalyyseja.
Internalizing symptoms emerging in childhood are associated with a risk of cumulating negative consequences and a tendency to become chronic.
Lapsuusiässä alkavaan internalisoivaan oireiluun liittyy haitallisia kumulatiivisia seurauksia sekä kroonistumisen riski.
To narrow the risk of developing internalizing symptoms, it is crucial to understand their early risk factors.
Sairastumisriskin kaventamisen näkökulmasta keskeistä on ymmärtää internalisoivan oireilun varhaisia riskitekijöitä.
The association between extraversion and internalizing symptoms was modest, but low levels of extraversion through childhood years slightly increase the possibility of symptoms.
Ekstraversion osuus internalisoivan oireilun selittäjänä oli kaiken kaikkiaan vaatimaton, mutta matala piirteen taso läpi lapsuuden oli oireilun todennäköisyyttä jossain määrin kasvattava tekijä.
Negative emotionality appeared as a significant risk factor for internalizing symptoms; high levels of negative emotionality in infancy can be seen as an early risk factor for subsequent symptoms.
Erityisen selkeänä internalisoivan oireilun riskitekijänä näyttäytyi negatiivinen emotionaalisuus, jonka korkeaa tasoa voidaan pitää jo vauvaiässä myöhemmälle oireilulle altistavana riskitekijänä.
Also, weak regulation capacity in infancy increases the risk of school-age internalizing symptoms.
Myös heikko vauvaiän itsesäätelykapasiteetti lisäsi tutkimuksen perusteella internalisoivan oireilun riskiä.
Studies on the role of early temperament as a potential predictor of internalizing symptoms occurring later in school-age are scarce and insufficient.
Tieto varhaisten temperamenttipiirteiden kyvystä ennustaa internalisoivaa oireilua selkeästi myöhemmin kouluiässä on siis edelleen niukkaa.
The study also explores how the changes and the stability of temperament traits from infancy to school-age are associated with the risk of school-age internalizing symptoms.
Lisäksi tutkimuksessa kartoitetaan, miten temperamenttipiirteiden muuttuminen ja niiden pysyvyys ovat yhteydessä internalisoivan oireilun riskiin kouluiässä.
An increase in negative emotionality and a decrease in effortful control during childhood years are associated with elevated risks of internalizing symptoms.
Erityisesti negatiivisen emotionaalisuuden kasvu ja itsesäätelyn madaltuminen lapsuusvuosina lisäsivät oireilun riskiä.
Also, due to a lack of research data, it is still unclear how temperamental change and stability of traits during childhood years explain the risk of school-age internalizing problems.
Tällä hetkellä ei myöskään tiettävästi ole tutkimustietoa siitä, miten piirteiden muuttuminen ja toisaalta piirteiden pysyvyys lapsuusvuosina selittävät internalisoivan oireilun riskiä kouluiässä.
In this study, the stability of temperament traits was low and the role of temperamental change from infancy to school-age was highlighted.
Tutkimuksessa korostui temperamenttipiirteiden heikko pysyvyys vauvaiästä kouluikään ja piirteissä tällä aikavälillä tapahtuvat muutokset.
This study examines the role of infant temperament in the etiology of school-age internalizing symptoms.
Tässä tutkimuksessa selvitetään, onko varhaista temperamenttia mahdollista pitää kouluiän internalisoivan oireilun tunnistettavana riskitekijänä.
According to this study, changes in temperament traits explain the risk of internalizing problems more than the stability of the traits.
Temperamentin muutoksilla oli pysyvyyttä suurempi selitysarvo internalisoivan oireilun riskin kannalta.
However, longitudinal studies have typically examined these associations within relatively short time frames.
Temperamentin yhteys internalisoivaan oireiluun on tunnistettu, mutta pitkittäistutkimuksissa tarkasteluaikavälit ovat rajautuneet pääosin varsin lyhyisiin ajanjaksoihin.
The main subsample (N=919) included children whose mothers had filled the Infant Behavior Questionnaire Revised (IBQ-R) when the child was 4.76–12.39 months old, the Temperament in Middle Childhood Questionnaire (TMCQ) when the child was 7–11 years old and both the Child Behavior Checklist (CBCL) and Strengths and Difficulties Questionnaire (SDQ) when the child was 7–11 years old.
Tutkielman pääotos (N=919) koostui lapsista, joiden äidit olivat arvioineet lapsen temperamenttia 4.76–12.39:n kuukauden iässä Infant Behavior Questionnaire Revised (IBQ-R) -kyselyllä, lapsen temperamenttia 7–11:n vuoden iässä Temperament in Middle Childhood (TMCQ) -kyselyllä ja lapsen eksternalisoivaa oireilua 7–11:n vuoden iässä Child Behavior Checklist (CBCL) - ja Strengths and Difficulties (SDQ) -kyselyillä.
A second subsample (N=581) included children who also had paternal reports of the IBQ-R collected between the ages of 5.19–11.89 months.
Tutkielman toinen otos (N=581) koostui lapsista, joiden lasten isät olivat arvioineet lapsen temperamenttia 5.19–11.89:n kuukauden iässä IBQ-R-kyselyllä.
The aim of this thesis is to study whether early temperament traits, assessed between the ages of 4.76–12.39 months, and their stability and change between the ages of 4.76–12.39 months and 7–11 years predict externalizing symptoms between the ages of 7–11 years.
Tämän Pro Gradu -tutkielman tavoitteena on selvittää, ennustavatko 4.76–12.39:n kuukauden iässä mitatut temperamentin piirteet ja niiden muutos tai jatkuvuus 7–11:n vuoden ikään saakka eksternalisoivaa oireilua 7–11:n vuoden iässä.
However, the associations were small and not completely independent of covariates, informants or the questionnaires used to measure externalizing symptoms.
Yhteydet olivat kuitenkin pieniä, eivätkä olleet täysin riippumattomia arvioijasta, arviointimenetelmistä tai taustamuuttujista.
Maternal education, age, relationship status, depressive symptoms and child sex and age were controlled for in the analyses.
Analyyseissa kontrolloitiin äidin koulutustaso, ikä, masennusoireilu ja siviilisääty sekä lapsen ikä ja sukupuoli.
At school age, a change toward higher levels of negative emotionality, higher levels of extraversion or lower levels of effortful control from infancy was associated with higher externalizing symptoms independent of covariates.
Kouluiässä puolestaan muutos vauvaiästä matalampaan itsesäätelyyn, korkeampaan negatiiviseen emotionaalisuuteen tai korkeampaan ekstraversioon oli yhteydessä voimakkaampaan oireiluun riippumatta taustamuuttujista.
The associations between temperament traits, their stability and change and externalizing symptoms were investigated with linear regression analysis.
Vauvaiän temperamentin piirteitä, sekä temperamentin muutosta ja jatkuvuutta eksternalisoivan oireilun ennustajina tutkittiin lineaarisella regressioanalyysilla.
However, the amount of longitudinal studies to date is limited.
Pitkittäistutkimusta on kuitenkin toistaiseksi tehty vähän, ja tulokset ovat olleet osin ristiriitaisia.
It is also unclear whether temperament traits assessed as early as in infancy predict externalizing symptoms longitudinally.
Erityisesti on epäselvää, voiko jo vauvaiässä mitatuilla temperamentin piirteillä ennustaa myöhempää eksternalisoivaa oireilua.
Objectives: Temperament traits have been associated with externalizing symptoms both cross-sectionally and longitudinally at different stages of childhood.
Tavoitteet: Eri ikävaiheissa mitattujen lapsen temperamentin piirteiden on osoitettu olevan yhteydessä sekä samanaikaiseen että myöhempään eksternalisoivaan oireiluun.
Results and conclusions: Higher levels of externalizing symptoms were predicted by higher levels of infant negative emotionality and lower levels of infant orienting/regulatory capacity.
Tulokset ja johtopäätökset: Vauvaiän piirteistä korkeampi negatiivinen emotionaalisuus ja matalampi itsesäätely ennustivat voimakkaampaa eksternalisoivaa oireilua kouluiässä.
The results are in line with previous literature suggesting that the predictive utility of temperament traits in infancy on externalizing problems in school age is limited.
Tulosten ja aiemman kirjallisuuden perusteella vauvaiän temperamentin piirteiden arvioimisen hyöty ennustettaessa myöhempää eksternalisoivaa oireilua on rajallinen.
More longitudinal research of the association between temperament trait stability, change and externalizing symptoms is needed, preferably including multiple informants and assessments.
Jatkossa tulisi tutkia temperamentin piirteiden muutoksen ja jatkuvuuden yhteyttä eksternalisoivaan oireiluun sekä niihin vaikuttavia tekijöitä useampaa mittauspistettä ja arvioijaa käyttäen.
Also, research is needed about how change and stability in temperament traits are associated with externalizing symptoms.
Myös temperamentin piirteiden muutoksen, jatkuvuuden ja oireilun välisten yhteyksien tutkimukselle on tarvetta.
As a new finding, infant and school age levels of extraversion were found to have moderating effects on each other’s associations with externalizing symptoms.
Uutena löytönä havaittiin vauvaiän ekstraversion tason muokkaavan kouluiän ekstraversion, ja kouluiän ekstraversion muokkaavan vauvaiän ekstraversion, yhteyttä eksternalisoivaan oireiluun.
The development of temperament traits over time appears to be more relevant to externalizing symptoms in school age than their levels in infancy.
Piirteiden kehityksellä vaikuttaisi olevan suurempi merkitys eksternalisoivan oireilun kannalta.
The associations were explained by small to moderate rank-order stability between infancy and middle childhood.
Vauvaiän piirteiden vaikutukset oireiluun selittyivät piirteiden osittaisen jatkuvuuden vaikutuksella, kun jatkuvuutta mitattiin yksilöiden välisen järjestyksen pysyvyytenä.
The method used in this study was conversation analysis developed by sociologists Harvey Sacks, Emanuel Schegloff and Gail Jefferson.
Tutkimusmenetelmänä käytettiin kolmen sosiologin, Harvey Sacksin, Emanuel Schegloffin ja Gail Jeffersonin 1960-luvulla kehittämää keskustelunanalyysia.
With feedback actions speech-language therapists either approved the child’s naming response, or in case of incorrect responses, helped the child to produce correction or produced themselves the correct naming.
Aineiston palautteissa terapeutit joko osoittivat lapsen tuottaman nimeämisen odotuksenmukaiseksi, ohjasivat lasta korjaamaan nimeämistä tai tuottivat itse kohdesanan.
The post-expansions of feedback turns were also found to be significant in the rehabilitation of naming along feedback turns.
Palautteiden jälkilaajennuksilla todettiin myös olevan tärkeä merkitys nimeämisen kuntoutuksessa palautteiden ohella.
Previous studies of speech-language therapy interaction have mostly focused on therapy interaction generally, or on feedback in adults’ speech-language therapy, but research on evaluations in children’s speech-language therapy are still very few.
Vaikka tutkimustietoa on jo jonkin verran yleisesti puheterapiavuorovaikutuksesta sekä palautteista aikuisten puheterapeuttisessa kuntoutuksessa, tutkimustietoa palautteista lasten kuntoutuksessa on vielä vähän.
The results help observation and conceptualization of evaluative actions especially in the speech-language therapy of children with DLD.
Tulokset antavat keinoja palautteenannon tarkasteluun ja käsitteellistämiseen etenkin lasten kehityksellisen kielihäiriön kuntoutuksessa.
There were found structural similarities in the feedback turns and ways speech-language therapists facilitate learning and the interaction between the speech-language therapist and the client.
Palautteista löydettiin rakenteellisia samankaltaisuuksia sekä keinoja tukea oppimista ja vuorovaikutussuhdetta.
The data consisted of 10 videotapes of DLDs speech-language therapy, filmed by Tuula Tykkyläinen for her doctoral thesis in late 1990s.
Aineistona käytettiin Tuula Tykkyläisen 1990-luvun lopussa väitöskirjatutkimustaan varten keräämiä terapiavideoita kehityksellisen kielihäiriön kuntoutuksesta.
The results mainly confirm previous findings and increase the knowledge on speech-language therapists’ evaluations.
Tulokset olivat samansuuntaisia aiempien tutkimustulosten kanssa, ja ne syventävät tietoa puheterapeuttien palautteenannon piirteistä ja vaikutuksista terapiavuorovaikutuksessa.
The aim of this study is to examine speech-language therapists’ evaluations after the clients’ responses in naming exercises in order to unpack the actions and structures of evaluations on interaction in the speech-language therapy of children with developmental language disorder (DLD).
Tässä tutkimuksessa tarkastellaan puheterapeuttien kolmannen vuoron palautteiden tehtäviä ja rakenteita nimeämistehtävissä lasten kehityksellisen kielihäiriön kuntoutuksessa.
Speech and language therapists’ confirming and corrective feedback during speech therapy of children with developmental language disorder
Puheterapeuttien vahvistavat ja korjaavat palautteet nimeämistehtävissä kehityksellisen kielihäiriön kuntoutuksessa
Especially evaluations during exercises after the client’s response are significant when supporting the client’s learning, even though feedback can be included in many stages of therapy.
Palautteenantoa voi sisältyä useaan terapiavaiheeseen, mutta asiakkaan oppimista tukevia palautteita ovat erityisesti ne, joita terapeutit tuottavat tehtävätyöskentelyn aikana asiakkaan suoritusten jälkeen.
The naming and feedback sequences were transcribed in detail, and the feedback actions and structures were analysed.
Palautteiden tehtäviä ja rakenteita analysoitiin aineiston nimeämissekvensseistä tehtyjen litteraattien avulla, ja aineistosta laskettiin palauterakenteiden frekvenssejä.
Detailed analysis and knowledge of feedback would benefit speech therapists’ and speech therapy students’ ability to analyse their own evaluative actions, and ability to help parents to improve their interaction skills with their child.
Tietoja palautteenannosta tarvittaisiin puheterapeuttien vuorovaikutustoiminnan reflektoinnin sekä puheterapeuttiopiskelijoiden ja vanhempien ohjauksen tueksi, sillä tällä hetkellä puheterapeuttien tiedot palautteenannosta perustuvat lähinnä kokemukselliseen, nk. hiljaiseen tietoon.
Naming tasks with third turn feedback from 10 therapy videos were included in this study.
Tutkittavista muodostui yhteensä viisi puheterapeutti-lapsi -paria ja aineistoa valittiin yhteensä 10 eri videolta.
Methods Twelve male participants (aged 19–21) drove 52.5 km in a driving simulator in four different conditions (day vs night and dry vs slippery road).
Menetelmät Kaksitoista miespuolista koehenkilöä (i’iltään 19–21) ajoivat ajosimulaattorissa 52.5 km matkan neljässä eri asetelmassa (päivä- ja yöaikaan sekä kuivalla ja liukkaalla tiellä).
Subjective sleep-related fatigue was measured with the Karolinska Sleepiness Scale and physiological fatigue in blink durations with electro-oculography.
Subjektiivista uneliaisuutta mitattiin Karolinska Sleepiness Scalen avulla ja fysiologista väsymystä silmänräpäysten pituuden perusteella elektro-okulografiaa käyttäen.
Large individual variability in response to both fatigue and driving conditions requires further research.
Suuret yksilölliset erot niin väsymys- kuin ajo-olosuhdevasteissa vaativat lisätutkimusta.
Effects of fatigue on driver performance on slippery roads
Väsymyksen vaikutus ajosuoriutumiseen liukkaalla tiellä
Driving in demanding conditions may increase vigilance in tired drivers; however, it may also increase cognitive load and become an additional source of fatigue.
Haastavissa olosuhteissa ajaminen saattaa lisätä väsyneiden kuljettajien tarkkaavaisuutta ajotapahtumaa kohtaan, mutta tämä voi lisätä myös kognitiivista taakkaa ja aiheuttaa näin lisää väsymystä.
Objectives Fatigue is a major factor affecting driving performance and traffic accident risk.
Tavoitteet Kuljettajan väsymys vaikuttaa keskeisesti niin ajokykyyn kuin onnettomuusriskiinkin.
Driving conditions influence how people experience fatigue while driving.
Ajo-olosuhteet taas määrittävät sen miten kuljettajat kokevat väsymyksen ajon aikana.
The three-way interaction between driver condition, road condition and time-on-task was significant for subjective sleep-related fatigue but not for performance.
Kolmisuuntainen yhdysvaikutus kuljettajan tilan, tieolosuhteiden ja ajan välillä oli merkitsevä vain subjektiivisen uneliaisuuden kohdalla.
Sleep-deprived drivers became increasingly sleepy over time when driving in slippery conditions; however, this did not negatively affect their performance.
Univajeisten kuljettajien uneliaisuus lisääntyi nopeammin liukkaalla tiellä, mutta tämä ei vaikuttanut heidän ajosuoriutumiseensa.
Results Driving on slippery roads improved performance in all three performance metrics in sleep-deprived drivers.
Tulokset Liukkaalla tiellä ajaminen paransi univajeesta kärsivien kuljettajien ajosuoriutumista kaikilla kolmella muuttujalla mitattuna.
Conclusions Driving in demanding weather conditions can increase the fatigue experienced by drivers; however, this change may not be initially detectable in performance.
Johtopäätökset Haastavissa olosuhteissa ajaminen voi lisätä jo valmiiksi väsyneiden kuljettajien väsymystä, mutta muutokset suorituskyvyssä voivat näkyä vasta viipeellä.
Three measures were used for driver performance: standard deviation of lateral position, mean steering wheel movement amplitude and mean steering wheel movement peak velocity.
Kuljettajien ajosuoriutumista arvioitiin kolmella muuttujalla: auton sivuttaissijainnin keskipoikkeama ajoradalla, ohjausliikkeiden amplitudien keskiarvo ja ohjausliikkeiden huippunopeuden keskiarvo.
The current study investigated how driving on a slippery road interacts with fatigue caused by sleep deprivation and how it influences driving performance.
Tämän tutkimuksen tavoitteena on selvittää miten liukkaalla tiellä ajaminen vaikuttaa yhdessä univajeesta johtuvan väsymyksen kanssa kuljettajan ajosuoriutumiseen.
The success rate for this task was analysed separately.
Ajosession jälkeen koehenkilöt ajoivat liikennekartiopujottelutehtävän, jossa onnistumista arvioitiin erikseen.
Median age at diagnosis was 9.8 (8.2-11) years.
Mediaani-ikä ensimmäisen haimatulehdusdiagnoosin asettamisen hetkellä oli 9.8 (8.2-11) vuotta.
Recent studies have reported an increasing incidence of acute pancreatitis (AP) in children.
Viimeaikaisten tutkimusten perusteella lasten akuutin pankreatiitin (AP) insidenssi on nousussa.
Demographics, clinical findings, laboratory test results, genetic assessment, imaging findings, endoscopic and surgical treatment, duration of hospital stay, number of pancreatitis episodes, and outcome were analyzed.
Potilastietojärjestelmästä ja potilastietoarkistosta kerättiin tietoja kliinisistä löydöksistä, sairaalahoidon aikaisista laboratoriokokeista, geenitutkimuksista, kuvantamistutkimuksista, endoskooppisesta ja kirurgisesta hoidosta, sairaalahoidon kestosta, haimatulehdusepisodien määrästä sekä lopputulemasta.
Etiology, Management and Outcome of Acute Pancreatitis in Children
Lasten haimatulehdusten etiologia, hoito ja lopputulema
The most frequent etiologies were pancreaticobiliary (26%), drug-induced (21%), hereditary (18%), autoimmune (9%) and idiopathic (21%) pancreatitis.
Yleisimmät etiologiat olivat haiman ja sappiteiden anatomiset poikkeavuudet (26%), haimatoksiset lääkeaineet (21%), perinnölliset tekijät (18%), autoimmuunitulehdus (9%) sekä idiopaattinen pankreatiitti (21%).
Of a total of 34 identified patients [n=22 (64%) AP; n=12 (35%) ARP; n=17 (50%) females] none died.
Löysimme 34 tutkimusasetelmaan sopivaa potilasta [n=22 (64%) AP; n=12 (35%) ARP; n=17 (50%) naispuolisia].
ARP was considered as two or more episodes of AP over a lifetime.
Akuutti toistuva pankreatiitti (ARP) määriteltiin kahdeksi tai useammaksi akuutin pankreatiitin episodiksi elinajan aikana.
An underlying SPINK1 (n=4) and PRSS1 mutation was found in five (15%) patients.
Haimatulehduksen taustalta löytyi SPINK1-mutaatio neljältä ja PRSS1-mutaatio viideltä potilaalta.
All patients treated for acute pancreatitis (AP) or acute recurrent pancreatitis (ARP) in Helsinki University Children’s hospital during 1999-2018 were reviewed.
Tutkimuksessamme kävimme systemaattisesti läpi akuutin tai akuutin toistuvan pankreatiitin vuoksi entisellä Lastenklinikalla hoidetut lapsipotilaat vuosilta 1999-2018.
Patients with pancreaticobiliary pancreatitis were younger at presentation [4.3 (2.5-9.8) vs. 10 (8.5-12) years, p=0.025] and underwent ERCP (n=7/9 vs. 8/25, p=0.025), and surgical or endoscopic interventions (n= 8/9 vs. 8/25 p=0.006) more frequently compared to the rest of the cohort.
Lisäksi he joutuivat muita useammin sekä ERCP tutkimuksiin (n=7/9 vs. 8/25, p=0.025), että kirurgisten tai endoskooppisten interventioiden kohteeksi kohortin muihin potilaisiin verrattuna (n= 8/9 vs. 8/25 p=0.006).
Four patients received pancreatic enzyme substitution, while none developed diabetes.
Kellekään ei kehittynyt diabetesta.
The most common long-term complications affecting 29% of patients were chronic upper abdominal pain and diarrhea, occurring each in three patients (8.8%), respectively.
Näistä kärsi yhteensä 29% potilaista, kummastakin yksittäisestä oireesta kolme potilasta.
The etiology of AP in children is more diverse compared to adults.
Tutkimuksemme perusteella lasten haimatulehdusten taustatekijät ovat varsin moninaisia myös Suomessa.
Our study highlights the diverse etiology of pediatric pancreatitis necessitating comprehensive diagnostic work-up and management options with relatively low long-term morbidity.
Yleisimmät pitkäaikaiskomplikaatiot haimatulehduksen jälkeen olivat ripuli ja krooninen kipu ylävatsalla.
The change in scores was examined using repeated measures MANOVA.
Muutosta pistemäärissä tarkasteltiin toistomittausten monimuuttujavarianssianalyysin (MANOVA) avulla.
This study focused on patients (N = 85) who participated in cognitive-behavioral group therapy for bipolar disorder in psychiatric outpatient care in Helsinki between 2013 and 2015.
Tutkimus kohdennettiin vuosina 2013-2015 kognitiivis-behavioraalisen ryhmäterapian ryhmiin psykiatrisessa avohoidossa Helsingissä osallistuneisiin potilaisiin (N = 85).
Previous research on cognitive-behavioral therapy for bipolar disorder is somewhat contradictory.
Tutkimusnäyttö kognitiivis-behavioraalisen terapian tuloksellisuudesta kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoidossa on jossain määrin ristiriitaista.
Global distress (Core-OM) was measured before and after treatment.
Koettua vointia (Core-OM) mitattiin ryhmäterapian alussa ja lopussa.