natgillin/translations-raw huggingface dataset:
My doctoral dissertation is on Johan Jakob Tikkanen (1857 1930), the first professor of art history in Finland, and his significance and methods in the context of late 19th and early 20th-century European art history.
Väitöskirjani käsittelee Suomen ensimmäistä taidehistorian professoria Johan Jakob Tikkasta (1857 1930) ja hänen asemaansa 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun eurooppalaisessa taidehistorian kentässä.
My thesis is a critical and historiographical study on J. J. Tikkanen s role in the development of art history and its methodology.
Väitöskirjani on kriittinen historiografinen tutkimus J. J. Tikkasen merkityksestä taidehistorian ja sen metodiikan kehittäjänä.
Tikkanen s dissertation, Der Malerische Styl Giotto s Versuch zu einer Characteristik Desselben, from 1884 was regarded in its day as the best form-analytical study on the painter.
Tikkasen vuonna 1884 valmistunutta väitöskirjaa, Der Malerische Styl Giotto s Versuch zu einer Characteristik Desselben, pidettiin aikansa parhaana Giottoa koskevana muoto-analyysina.
Along with the Danish art historian, Julius Lange, he was one of the first scholars who began to study the meaning of gestures and postures in art.
Yhdessä tanskalaisen taidehistorioitsijan, Julius Langen kanssa, hän oli myös ensimmäisiä, jotka kiinnittivät huomionsa eleiden ja liikkeiden taidehistoriaan.
This starting point led him to the history of style and iconographical research.
Näistä lähtökohdista hän eteni tyylihistoriaan ja ikonografiaan.
In his own words, he wanted to study das künstlerische Können , artistic ability, instead of das künstlerische Wollen or artistic will, which was an important theoretical issue in art history in the late 19th century.
Tikkanen oli syvällisesti kiinnostunut luovuudesta, ja halusi omien sanojensa mukaan tutkia das künstlerische Können , taiteellista kyvykkyyttä, erotuksena das künstlerische Wollen , taidetahdosta, joka oli tärkeä tieteellinen käsite 1800-luvun loppupuolella.
I have also written a short overview of the situation of art history in Finland and in Northern Countries before Tikkanen s time in order to give an idea of his scientific background.
Jotta hänen tieteellinen taustansa tulisi ymmärretyksi, olen laatinut lyhyen yhteenvedon taidehistorian asemasta Suomessa ja muissa pohjoismaissa ennen hänen aikaansa.
In my dissertation I have emphasized the importance of Tikkanen s personal art education.
Olen painottanut väitöskirjassani Tikkasen saaman pitkän taidekoulutuksen merkitystä hänen taidehistorioitsijan uralleen.
Tikkanen s scholarly interests and his methods resemble those of many formalistically oriented German and Austrian art historians of his time.
Suuntautumiseltaan ja menetelmiltään hän lähestyy monia samanaikaisia saksalaisia ja itävaltalaisia formalistisesti orientoituneita tutkijoita, ja tuli aikanaan tunnetuksi kaikkialla Euroopassa, erityisesti keskiaikaisia kuvitettuja käsikirjoituksia koskevilla töillään.
It has a central position in the present thesis, as it already included nearly all the methods that Tikkanen used and elaborated upon throughout his career.
Siinä ilmenevät miltei kaikki ne lähestymistavat, joita Tikkanen käytti, ja jotka hän myöhemmin urallaan eriytti itsenäisiksi tutkimusalueiksi.
Giotto also gives a good perspective for comparing Tikkanen s ideas with a long art-historical tradition.
Koska Giottosta on kirjoitettu runsaasti 1300-luvulta lähtien, hän tarjoaa hedelmällisen pohjan Tikkasen ja aikaisempien tutkijoiden ajattelun väliseen vertailuun.
My PhD-thesis The uneasy borders of desire Magnus Enckell's representations of masculinities and femininities and the question how to create the self concentrates on the works of Finnish fin-de-siècle artist Magnus Enckell (1870-1925).
Väitöskirjani Halun häilyvät rajat Magnus Enckellin teosten maskuliinisuuksien ja feminiinisyyksien representaatioista ja itsen luomisesta tarkastelee suomalaisen taiteilijan Magnus Enckellin (1870 1925) teoksien erilaisia merkityksiä.
My approaches are based on ideas expressed in different discourses as queer-theory, Michel Foucault s genealogical epistemology and knowledge-power theory, psychoanalysis, art history and visual culture studies.
Lähestyn Enckellin teoksia lukuisista erilaisista näkökulmista, joita tarjoavat niin Michel Foucault n ajatukset tiedon hajanaisesta ja epäyhtenäisestä luonteesta kuin lähtökohtani taidehistoriassa ja psykoanalyysissa.
These themes are analyzed by contextualizing them with different, but intersecting, discourses of varied scientific, artistic and occult ideas in the fin-de-siècle.
Tutkimukseni päähuomio kohdistuu siihen, miten Enckellin teoksissa esiintyy erilaisia viittauksia niiden syntyajankohdan monenlaisiin taiteellisiin ja tieteellisiin, ja nykykatsannosta jopa epätieteellisiin, ajatuksiin.
My thesis deals with representations of masculinities, femininities, sexualities and different identity-positions.
Väitöskirjani pohdinnan keskiössä on kysymys sukupuolien ja seksuaalisuuksien erilaisista merkityksistä.
The subject may try to resolve one s melancholy by creating a phantasy about the original and unisexual being where desires, sexualities, phantasies and identities haven t been diverged.
Taideteoksien edessä niiden katsoja voi kuvitella itsensä erilaisiin tilanteisiin, haluihin ja identiteetteihin.
I m suggesting that the gazing subject feels pleasure in finding one s identity but the one must face the exposure of the melancholic structure which forms the basis of sexual desire.
Hän voi kokea sekä iloa löytäessään totuuden itsestään, että surua ymmärtäessään yhden valinnan sulkevan muut mahdollisuudet pois.
My starting point lays is Foucault s idea expressed in his The History of Sexuality that the constitution of homosexual or as well as heterosexual subject inaugurates possibilities for transgressive activities e.g. by giving own voice to the sexualized subject.
Esitän väitöskirjassani, että Enckellin teoksia on mahdollista, ja ehkä suotavaakin, ajatella identiteeteillä leikkimisen paikkoina.
This can be fantasized in terms of art which forms a double for the melancholic subject who is in this limited and imaginary way able to forget for a while one s existential solitude.
Nostan tässä yhteydessä esiin termin uniseksuaalinen, joka tarkoittaa jakamatonta ja alkutilaista yksisukupuolisuutta.
My main thesis is to suggest that Enckell s works in their multiple and ambiguous ways construct a phantasmatic position for viewer who may identify oneself to different desires, may construct or deconstruct a sexual identity for oneself or try to define the truth about oneself.
Paikoilla tarkoitan taiteilijan teosten avoimuutta, joka tarjoaa katsojalle mahdollisuuden pohtia erilaisten seksuaalisten ja sukupuolisten identiteettien merkityksiä.
The main point is analyze how the subject is constructed in both Foucauldian and Freudian sense and what one has to know about oneself.
Foucault n ajatuksen perusteella Enckellin teokset ovatkin merkityksiltään hajaantuneita ja niissä on monenlaisia kerrostumia.
Provinces were the basic unit of Roman rule, for centuries the only level of administration that existed between the emperor and the cities of the Empire.
Provinssit olivat vuosisatojen ajan ainoa hallinnon taso keisarin ja kaupunkien välillä.
The territorial reorganisations of the provinces reflect the proactive control of the Roman decision-making elite.
Provinssien maantieteelliset uudelleenjärjestelyt heijastavat roomalaisen päätöksentekijäeliitin proaktiivisuutta.
The study identifies five distinct phases in the use of territorial reorganisations of the provinces.
Tutkimus identifioi viisi eri vaihetta maantieteellisten uudelleenjärjestelyjen käytössä hallinnon instrumenttina.
The importance of reorganisations should be recognised more clearly as part of the normal imperial administration of the provinces and especially reflecting the functioning of dioceses.
Maantieteelliset uudelleenjärjestelyt tulee nähdä aiempaa selvemmin osana normaalia keisarillista provinssien hallintoa ja erityisesti diocesien toiminnallisuuden heijastumina.
The Reorganisation of Provincial Territories in Light of the Imperial Decision-Making Process : Later Roman Arabia and Tres Palaestinae as Case Studies
Provinssien alueelliset uudelleenjärjestelyt keisarillisen päätöksenteon näkökulmasta: myöhäisroomalainen Arabia ja Tres Palaestinae tapaustutkimuksina
Secondly, the phenomenon of territorial reorganisations is analysed on the macro-scale, and thirdly, a case study concerning the reorganisations of the provinces of Arabia and Palaestina is conducted.
Seuraavaksi analysoidaan provinssien uudelleenorganisointeja suuressa mittakaavassa ja kolmanneksi tapaustutkimuksena tarkastellaan Arabian ja Palestiinan provinssien kokemia uudelleenjärjestelyitä.
This analysis of imperial decision-making is based on a timeframe stretching from Augustus (r. 30 BC AD 14) to the accession of Phocas (602).
Analyysi ulottuu Augustuksesta (h. 30 eKr. 14 jKr.) vuoteen 602.
The approach to the phenomenon is threefold: firstly, attention is paid to the nature and constraints of the Roman system of provincial administration.
Ilmiötä lähestytään kolmivaiheisesti: ensiksi tarkastellaan roomalaisen provinssien hallintojärjestelmän toimintaa ja siihen vaikuttaneita tekijöitä.
The study of the mechanisms of decision-making provides a foundation through which the collected data of all known major territorial reorganisations is interpreted.
Ensimmäisessä vaiheessa syntyvän keisarillisen päätöksenteon malli muodostaa kehyksen, jonka avulla tulkitaan kaikkia tunnettuja uudelleenjärjestelyjä.
The case study of Palaestina and Arabia identifies seven different territorial reorganisations from Diocletian to Phocas.
Arabian ja Palestiinan provinssit järjesteltiin seitsemän kertaa uudelleen ajanjaksolla Diocletianuksesta Phocakseen.
The dissertation examines Roman provincial administration and the phenomenon of territorial reorganisations of provinces during the Imperial period with special emphasis on the provinces of Arabia and Palaestina during the Later Roman period, i.e., from Diocletian (r. 284 305) to the accession of Phocas (602), in the light of imperial decision-making.
Väitöskirjatyössäni tutkin Rooman valtakunnan provinssien hallintoa ja niiden maantieteellisten alueiden uudelleenjärjestelyjä keisariajalla keisarillisen päätöksenteon näkökulmasta sekä erityisesti Arabian ja Palestiinan provinssien kokemia uudelleenorganisointeja Diocletianuksesta (h. 284 305) Phocaksen valtaannousuun (602).
From the beginning of the fifth century the use of territorial reorganisations rapidly diminishes.
Tilanne muuttui 400-luvun alusta ja uudelleenjärjestelyihin turvauduttiin erittäin harvoin.
The two primary reasons for the decline in the use of reorganisations were the solidification of ecclesiastical power and interests connected to the extent of provinces, and the decline of the dioceses.
Pääsyyt tähän olivat diocesien heikentyminen sekä kirkon vallan kasvu ja sen provinssien maantieteellisiin laajuuksiin kohdistuneet intressit.
From Diocletian s reign there is a clear normative change that made territorial reorganisations a regular tool of administration for the decision-making elite for addressing a wide variety of qualitatively different concerns.
Diocletianuksen valtakaudella on havaittavissa selkeä normatiivinen muutos, jonka myötä uudelleenorganisoinneista tuli sadaksi vuodeksi normaali keisarillisen eliitin provinssien hallinnon työkalu.
Their existence not only testifies to wider imperial policies, but also shows sensitivity to local conditions and corresponds with the general picture of provincial reorganisations.
Alueella tapahtuneet muutokset eivät olleet vain laajemman keisarillisen toimintalinjan täytäntöönpanoa vaan myös reaktioita paikallisiin ongelmiin.
The significance of the territorial reorganisations that the provinces were subjected to during the Imperial period is thus of special interest.
Tästä johtuen provinssien maantieteellisen alueen uudelleenjärjestelyt, joissa provinsseja yhdistettiin tai jaettiin osiin, ovat merkittävä tutkimuskohde.
Kertomus sairaudesta (1968) ja Kyyhky ja unikko (1970) and the short story collections Koiran kuolema (1967) ja Lumen pelko (1970), and with Tabu published short story Sankarihymni , the short story Katkelma laajemmasta laulelmasta from the collection Rakastaa: Kaksitoista novellia rakkaudesta (1965) and also the short stories which were published in various Finnish journals: Yöt (1965), Liisa (1967), Tyttö (1967) ja Näin hetki sitten ketun (1970).
Kertomus sairaudesta (1968) ja Kyyhky ja unikko (1970) sekä novellikokoelmat Koiran kuolema (1967) ja Lumen pelko (1970), ja Tabun yhteydessä julkaistu novelli Sankarihymni , samoin kuin novelli Katkelma laajemmasta laulelmasta novellikokoelmasta Rakastaa: Kaksitoista novellia rakkaudesta (1965) sekä aikakauslehdissä julkaistut novellit Yöt (1965), Liisa (1967), Tyttö (1967) ja Näin hetki sitten ketun (1970).
I am the land beckoning you: a poetics of Timo K. Mukka´s world view
Olen maa johon tahdot : Timo K. Mukan maailmankuvan poetiikkaa
This makes their communication ethically loaded and polyphonic.
Tällöin henkilöiden dialogista tulee polyfonista ja eettisesti latautunutta.
The corpus of my research consists of the following texts: the long prose texts Maa on syntinen laulu.
Tutkimuskohteenani on Timo K. Mukan proosatuotanto kokonaisuudessaan: pitkät proosatekstit Maa on syntinen laulu.
This study is based on Mikhail Bakhtin s theory of the novel and international Bakhtin s studies.
Tutkimus perustuu Mihail Bahtinin romaaniteoriaan, mutta huomioin myös laajaa kansainvälistä Bahtin-tutkimusta.
I pay particular attention to the novel Maa on syntinen laulu, because it expresses the generic change characteristic of Mukka s world view in a specifically clear and lively way.
Tutkimuksessa teoksen Maa on syntinen laulu osuus korostuu, sillä siinä genrevaihtelu ilmentää Mukan proosan maailmankuvaa erityisen selkeästi ja dramaattisesti.
In order to explicate on the psychology of Mukka s characters such as melancholy, abjection, sadism, and taboo I use the concepts familiar from Freudian psychoanalysis.
Melankolian, sadismin ja henkilön tabuluonteen tarkastelussa Freudin teoria antaa hedelmällisiä tutkimustuloksia.
I also take into consideration the theoretical developments of Bakhtin s work; for example, the concept of ressentiment, adapted from the Bakhtin scholar Michel André Bernstein, plays an important role.
Erityisesti Michel André Bernsteinin Bahtinin teorian pohjalta käyttöön ottama ressentimentin eli elämäkaunan käsite on tutkimuksessa tärkeä tulkintaväline.
His prose is permeated with two genres in particular and changes between them: the ballad-like, archaistic and romantic prose-poem style and naturalistic, even grotesque expressions.
Genrevaihtelu karakterisoi Mukan proosaa voimakkaasti, erityisesti balladigenren ja naturalistisen proosakerronnan välinen jännite määrittää Mukan proosateosten tyylin vaihtelua arkaaisesta ja romanttisesta proosarunomaisesta tyylistä groteskin realismin mukaiseen ilmaisuun.
This research concerns the creation of world view in Mukka s prose, which is approached by studying what Mikhail Bakhtin calls generic change.
Tarkastelen tutkimuksessani Timo K. Mukan proosatuotannon maailmankuvaa hänen teoksissaan esiintyvän genrevaihtelun avulla.
In addition, these genres are associated with sublime and grotesque styles so that generic change tends to involve also stylistic changes in Mukka s prose.
Genrevaihteluun sitoutuu niin ikään teosten tyylillinen vaihtelu subliimin ja groteskin ilmaisun välillä.
It is shown that these characters invariably find themselves in what Bakhtin calls the chronotope of the threshold; that is, the plots of Mukka s novels and short stories depict situations in which the characters are faced with decisions and deeds that will profoundly impact their lives.
Mukan proosan henkilöiden elämäntilannetta ja olemistapaa määrittää jännittynyt kynnyksellä ja rajatilanteessa olo, jota tarkastelen Bahtinin kronotoopin eli aikapaikallisuuden käsitteen avulla.
This study probes the tension-filled interrelationships between the ballad and naturalistic prose by examining the discourse of Mukka s characters.
Genrevaihtelua, samoin kuin siihen sitoutunutta henkilöiden välistä dialogia tutkin Mihail Bahtinin romaaniteorian avulla.
It also refers to the magazines Käsiteollisuus and Kotiliesi.
Tutkimus käyttää myös Käsiteollisuus ja Kotiliesi-lehtiä.
The public discussions about modernization of design and applied art where textile art and especially the ryijy got sometimes into difficult positions are interpreted as power struggles.
Tutkimuksessa keskusteluja taideteollisuuden nykyaikaistumisesta, joissa tekstiilitaide ja erityisesti ryijyt joutuivat toisinaan hankaliin asemiin, tulkitaan valtakamppailuina muotoutumassa olevalla kentällä.
It highlights the continuity of hand crafted production of textiles and the strong position of textile artists working in this field.
Se kiinnittää huomiota käsiteollisen tekstiilituotannon vahvuuksiin ja koulutettujen tekstiilitaiteilijoiden toimintaan sen parissa.
After taking independence in 1917 the Finnish tradition of ryijy rugs was set as a symbol of the original culture of the young nation.
Suomalainen ryijyperinne nostettiin 1920-luvulla nuoren valtion omaperäisen kulttuurin symboliksi.
The research opens new perspectives to Finnish textile artists by showing their activities as entrepreneurs in their own weaving studios or design studios and referring to their many relations and functions as pattern designers and educators in the growing handicraft industries.
Tutkimus tuo uusia piirteitä kuvaan suomalaisisista tekstiilitaiteilijoista nostamalla esiin heidän toimintansa yrittäjinä oman kutomon tai suunnittelutoimiston puitteissa sekä osoittamalla heidän moninaiset yhteytensä kasvavaan käsityöharrastukseen.
The research studies the development of the so called art ryijy and the notions and meanings of hand weaving in the national context and also in relation to contemporary events in international applied art and design.
Väitöskirja tutkii niin sanotun taideryijyn kehitystä ja käsin kudonnan merkityksiä sekä kansallisessa viitekehyksessä että yhteydessä kansainvälisiin tapahtumiin.
With the material from textile artists activities it questions the prevailing idea of slow modernization of Finnish applied art and design and challenges the polarization of craft and industry in the discourses of Modernisms of design.
Se kyseenalaistaa tekstiilitaiteen aineiston perusteella käsityksen Suomen taideteollisuuden hitaasta nykyaikaistumisesta ja haastaa käsityö ja teollisuuden vastakkainasettelulle perustuvan ajatuksen muotoilun modernismista.
Finnish textile art and modernizing applied art during the inter-war years Textile art was in the 1920s and 1930s in the front rank of Finnish applied art and design.
1920- ja 1930-luvuilla tekstiilitaide oli Suomessa taideteollisuuden eturivissä.
Modern ryijys, tapestries and fabrics by the yard by contemporary textile artists were on show in Finland and abroad.
Taide-elämässä vaikutti kiinnostavia naistaiteilijoita, joiden ryijyjä ja kuvakudoksia sekä sisustustekstiilejä esiteltiin näyttelyissä Suomessa ja ulkomailla.
Finnish textile art and modernizing applied art during the inter-war years
Moderneja ryijyjä, metritavaraa ja käsityötä : Tekstiilitaide ja nykyaikaistuva taideteollisuus Suomessa maailmansotien välisenä aikana
It problematizes the relation of the succesfull and appreciated textile art to the concept of breakthrough of Modernism (Functionalism).
Taidehistorian väitöskirja paneutuu kutomataiteen renessanssiin maailmansotien välisenä aikana ja pohtii menestyneen ja arvostetun tekstiilitaiteen asemaa suhteessa funktionalismin läpimurtoon.
The research uses sources of the Ornamo Association of Decorative Artists, for example the Ornamo year books published from 1927, the Finnish Society of Crafts and Design and the country s only school of applied arts, the Central School of Arts and Crafts and the Museum of Applied Arts maintained by the society and also the national specialist organisation the Friends of Finnish Handicraft.
Eva Anttilan artikkeli julkaistiin Ornamon vuosikirjassa, jota taideteollisten ammattilaisten järjestö Koristetaiteilijain Liitto Ornamo julkaisi vuodesta 1927 lähtien säännöllisesti.
This study addresses this contemporary situation on the basis of the work of Martin Heidegger (1889-1976).
Tutkimus tarkastelee tätä nykytilannetta Martin Heideggerin (1889-1976) ajattelun pohjalta.
In Being and Time (1927) Heidegger articulates the temporal situatedness of the human awareness of meaningful presence.
Olemisessa ja ajassa (1927) Heidegger jäsentää ihmisen tajunnan tilannesidonnaisuutta suhteessa todellisuuden mielekkääseen läsnäoloon.
Its methodological framework is Heidegger's phenomenological and hermeneutical approach to the history of philosophy.
Menetelmällisenä taustana on Heideggerin fenomenologinen ja hermeneuttinen tapa lähestyä filosofian historiaa.
Part II interprets selected key texts from different stages in Heidegger's thinking in terms of the unity of Being.
Osassa II tulkitaan valikoituja keskeisiä tekstejä Heideggerin ajattelun eri vaiheista olemisen ykseyden näkökulmasta.
This other onset is a possibility inherent in the contemporary situation in which, according to Heidegger, the metaphysical tradition has developed to its utmost limits and thereby come to an end.
Ajattelun toinen alku sisältyy Heideggerin mukaan mahdollisuutena nykytilanteeseen, jossa metafysiikan perinne on kehkeytynyt äärirajoilleen saakka ja näin tullut päätökseen.
What in prephilosophical human experience is accepted as being is referred to the source of its acceptability: intelligibility as such, the simple and undifferentiated presence to thinking that ultimately excludes unpresence and otherness.
Esifilosofisessa inhimillisessä kokemuksessa ilmenevä oleva palautetaan ilmeisyytensä perustaan: yksinkertaiseen ja eriytymättömään ajateltavuuteen ja läsnäoloon, joka viime kädessä sulkee pois ei-läsnäolon mahdollisuuden.
His later work moves on to study the situational correlation between presence and the human awareness.
Hänen myöhempi ajattelunsa hahmottaa läsnäolon ja tajunnan välistä tilannesidonnaista vastavuoroisuutta.
It is argued that the Poem is not a simple denial of apparent plurality and difference ("mortal acceptances," doxai) in favor of an extreme monism.
Tulkinnan mukaan Parmenides ei pelkästään kiellä todellisuuden ilmenevää moneutta ja eroja ("kuolevaisten näkemykset", doksai) äärimmäisen monismin nimissä.
Heidegger's "postmetaphysical" articulation seeks to show how presence becomes meaningful precisely as situated, in an event of differentiation from a multidimensional context of unpresence.
Heideggerin "jälkimetafyysinen" jäsennys pyrkii osoittamaan, miten todellisuuden läsnäolo on mielekäs juuri yksittäisissä tilanteissa, eriytyessään moniulotteisesta ei-läsnäolon taustakontekstista.
It argues that one aspect of Heidegger's sustained and gradually deepening philosophical quest was to think the unity of Being as singularity, as the instantaneous, context-specific, and differential unity of a temporally meaningful situation.
Heideggerin jatkuvasti syvenevän filosofisen hankkeen yhdeksi puoleksi osoitetaan yritys ajatella olemisen ykseyttä ainutkertaisuutena, ajallisen mielekkyystilanteen kontekstisidonnaisena ja eriytyvänä ykseytenä.
Parmenides' point is rather to show in what sense the different instances of Being can be reduced to an absolute level of truth or evidence (aletheia), which is the unity of Being as such (to eon).
Runon pyrkimyksenä on pikemminkin osoittaa, miten olemisen erilaiset ilmentymät voidaan palauttaa absoluuttiseen todellisuuden tai ilmeisyyden tasoon (aletheia).
However, the different trends of contemporary philosophy tend to regard such a speculative metaphysical quest for unity as obsolete.
Tällainen metafyysinen hanke nähdään nykyfilosofian eri suuntauksissa kuitenkin yleisesti vanhentuneena.