natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The impact of CMV in liver transplantation is well characterized, but the roles of the other two betaherpesviruses have been acknowledged only recently.
Beetaherpesvirusten aktivaatio on yleistä maksansiirron jälkeen ja kaikki kolme virusta ilmenevät usein samanaikaisesti.
We identified the underlying cause for 25 children, and found three new diseases, which had not been diagnosed in Finland before.
Tutkimuksen myötä 25 lasta sai tarkan diagnoosin ja tunnistimme kolme mitokondrioiden toimintahäiriöistä johtuvaa sairautta, joita ei aiemmin ollut Suomessa todettu.
Furthermore, the thesis provides the molecular background of Finnish patients with ‘leukoencephalopathy with brain stem and spinal cord involvement and elevated brain lactate’ (LBSL).
Näiden sairauksien lisäksi tutkimuksessa selvitettiin LBSL-taudin (aivojen valkean aineen tauti) molekyyligenettinen tausta Suomessa.
This thesis work has resulted in identification of new mitochondrial disorders in Finland, enhancing the understanding of the clinical variability and the importance of tissue-specificity of these disorders.
Tutkimuksen myötä mitokondriotautien diagnostiikka on Suomessa parantunut, ja tutkimuksessa saatiin uutta tietoa lasten mitokondriotautien oirekuvasta, mitokondrioiden perimän ylläpitoon vaikuttavista tekijöistä ja häiriöiden vaikutuksista.
Childhood-onset mitochondrial diseases comprise a heterogeneous group of disorders, which may manifest with almost any symptom and affect any tissue or organ.
Sairauden oireet voivat ilmetä lähes missä tahansa elimessä ja missä tahansa iässä.
The major aetiology for infantile mitochondrial myopathy in Finland was discovered to be due to mutations in thymidine kinase 2 (TK2).
Nämä sairaudet johtuvat perimän muutoksista tymidiinikinaasi 2 (TK2)-, twinkle- ja polymeraasi gamma (POLG)- proteiineja koodaavissa geeneissä.
The aim of this thesis was to find molecular causes for childhood-onset mitochondrial disorders in Finland.
Tutkimukseni tarkoituksena oli selvittää suomalaislasten mitokondriotautien molekyyligeneettista taustaa ja karakterisoida tämän tautiryhmän suomalaisia erityispiirteitä.
These diseases caused severe progressive infantile-onset encephalomyopathies, and were due to defects in mitochondrial DNA (mtDNA) maintenance.
LBSL-tauti on uusi, äskettäin mitokondriotauteihin luokiteltu ataksiasairaus, joka johtuu häiriöstä mitokondrioiden proteiinisynteesissä.
The patients showed severe early-onset encephalopathy with intractable epilepsy.
POLG- ja twinkle-geenivirheiden tunnistaminen on erityisen tärkeää, koska epilepsialääke valproaatti voi laukaista vaikean maksavaurion näille potilaille.
In addition to providing specific diagnosis to the patients, these findings give light to the underlying pathogenetic mechanisms of childhood-onset mitochondrial disorders.
Huolimatta samanlaisista geenivirheistä potilaiden oirekuva ja sairauden vaikeusaste vaihtelevat, mikä viittaa muiden, vielä tuntemattomien, tekijöiden vaikutukseen sairaudenkulkuun.
These mutations caused mtDNA depletion in the liver, thus confirming the essential role of Twinkle in mtDNA maintenance, and expanding the molecular background of mtDNA depletion syndromes.
Nämä proteiinit ovat tärkeitä mitokondrioiden oman perimän, mitokondriaalisen DNAn, ylläpidossa.
Determinants of Coronary and Carotid Atherosclerosis in Finnish Patients with Clinically Suspected Coronary Artery Disease : A Quantitative Angiography and Ultrasound Study
Sepelvaltimoiden ja kaulavaltimoiden ahtautumisen vaaratekijät suomalaisilla sepelvaltimotutkimukseen lähetetyillä potilailla : verisuonten kvantitatiivinen varjoaine- ja ultraäänitutkimus
Neither total TGs, TRLs, oxLDL, nor LDL size were linked to carotid atherosclerosis.
Vaikka jäännöspartikkelien määrä ja triglyseridipitoisuus korreloivatkin keskenään, niillä ei ollut yhteyttä valtimomuutoksiin.
Our findings emphasize the fundamental role of LDL oxidation in the development of atherosclerosis even after inclusion of conventional CAD risk factors.
Tämä puhuu postprandiaalisen tilan ja triglyseridipitoisuuden itsenäistä merkitystä vastaan valtimotaudin synnyssä, joskin monet mahdolliset tutkimustekniset tekijät on otettava huomioon.
More importantly, the study illustrates how the protective role of HDL could be modulated by its components such that equivalent serum concentrations of HDL cholesterol may not equate with an equivalent, potential protective capacity.
Tulos viittaa siihen, ettei riskin tulkinta pelkän HDL-kolesterolipitoisuuden avulla ole välttämättä oikea, vaan myös HDL:n laadulla on merkitystä.
Less is known about the determinants of the severity and extent of atherosclerosis in symptomatic patients.
Tämä löydös painottaa piilevänkin diabeteksen ja ns. metabolisen oireyhtymän merkitystä sepelvaltimotautipotilailla.
Furthermore, the study design included extensive fasting blood samples, oral glucose tolerance test, and an oral fat-load test to be performed in each participant.
Tutkimusmenetelminä käytettiin sepelvaltimoiden kvantitatiivista varjoainekuvausta ja kaulavaltimoiden seinämäpaksuuden mittausta ultraäänellä.
2) PON1 activity has an important role in the pathogenesis of coronary atherosclerosis.
Tämä viittaa apoE4:n tärkeään merkitykseen ateroskleroosin synnyssä.
Cardiovascular disease (CVD) remains the most serious threat to life and health in industrialized countries.
Valtimonkovettumataudin eli ateroskleroosin pohjalta syntyvät sydän- ja verisuonisairaudet (sepelvaltimotauti, aivoinfarkti, ääreissuoniston verisuonisairaus) ovat yleisimpiä kuolinsyitä teollistuneissa maissa.
3) RLP-C in the fasting state is a good marker of postprandial TRLs.
Apolipoproteiini E (apoE) on kolesterolihiukkasten tärkeä komponentti.
In the multivariate analysis IR was a significant predictor of the severity of CAD. IR did not correlate with carotid IMT.
Tutkimuslöydöksen valossa kaulavaltimoiden suurentunut seinämäpaksuus ennakoi sepelvaltimotaudin vaaraa ja vaikeusastetta.
The correlations between total TGs, TRLs, and RLP-C in fasting and postprandial state were highly significant.
Insuliiniresistenssillä ja sepelvaltimomuutoksilla todettiin merkittävä yhteys.
Maximum and mean IMT values were significantly correlated with CAD severity, extent, and atheroma burden.
Perinteiset vaaraa lisäävät tekijät, kuten kohonnut verenpaine, veren suuri kolesterolipitoisuus ja tupakointi tunnetaan hyvin.
The incidence of severe sepsis was 0.38 /1,000 in the adult population (95% confidence interval 0.34-0.41).
Vaikean sepsiksen esiintyvyys oli 0.38 /1000 aikuista asukasta kohden (95% luottamusväli 0.34-0.41).
Septic shock (77%), severe oxygenation impairment (71.4%) and acute renal failure (23.2%) were the most common organ failures.
Septinen sokki (77%), vaikea happeutumishäiriö (71.4%) ja akuutti munuaisten toiminnanvajaus (23.2%) olivat yleisimmät elinhäiriöt.
The study showed that the incidence of severe sepsis is lower in Finland than in other countries.
Finnsepsis-tutkimus osoitti, että vaikean sepsiksen esiintyvyys on matalampi Suomessa kuin useimmissa muissa maissa.
VEGF concentrations were lower in non-survivors than in survivors, but HMGB1 levels did not differ between patients.
VEGF konsentraatiot olivat matalammat menehtyneillä potilailla kuin eloonjääneillä, mutta HMGB1 pitoisuudet eivät eronneet eri potilailla.
Various mediators of inflammation, such as high mobility group box-1 protein (HMGB1) and vascular endothelial growth factor (VEGF), have been tested for severity of illness and outcome in severe sepsis.
Erilaisia tulehduksen välittäjäaineita, kuten high mobility group box-1 proteiinia (HMGB1) ja endoteliaalista verisuonen kasvutekijää (vascular endothelial growth factor, VEGF) on tutkittu vaikean sepsiksen vaikeusasteen ja hoidon tuloksen ennustamisessa.
The objective of this study was to evaluate the incidence, severity of organ dysfunction and outcome of severe sepsis in intensive care treated patients in Finland (study I)).
Tämän väitöskirjatutkimuksen tarkoituksena on ollut selvittää vaikean sepsiksen esiintyvyys, siihen liittyvien elinhäiriöiden vaikeusaste ja ennuste tehohoidossa olleilla potilailla Suomessa (osatyö I).
The ICU, hospital, one-year and two-year mortalities were 15.5%, 28.3%, 40.9% and 44.9% respectively.
Yhden vuoden ja kahden vuoden kuolleisuudet olivat 40.9% ja 44.9%.
The long-term outcome and quality of life were assessed and quality-adjusted life years and cost per one QALY were estimated (study IV).
Vaikean sepsiksen jälkeinen pitkän ajan ennuste ja elämän laatu selvitettiin, lisäksi tutkimuksessa arvioitiin saavutetut laatupainotteiset elinvuodet ja kustannukset yhtä QALYa kohden (osatyö IV).
Severe sepsis is associated with common occurrence, high costs of care and significant mortality.
Vaikea sepsis on yleinen tehohoidon ongelma ja siihen liittyvät sekä merkittävä kuolleisuus että korkeat hoidon kustannukset.
HMGB1 and VEGF were studied in predicting severity of illness, development and type of organ dysfunction and hospital mortality (studies II and III).
Tulehduksen välittäjäaineita HMGB1 ja VEGF tutkittiin sairauden vaikeusasteen määrittämisessä, eri elinhäiriöiden kehittymisessä ja sairaalakuolleisuuden ennustamisessa (osatyöt II ja III).
Patients were treated in 24 Finnish intensive care units in a 4-month period from 1 November 2004 to 28 February 2005.
Finnsepsis-tutkimukseen otettiin 470 vaikeaa sepsistä sairastavaa aikuista potilasta 1.11.2004-28.2.2005 välisenä aikana.
The mean QALY was 15.2 years for a surviving patient and the cost for one QALY was 2,139 .
Eloonjääneen potilaan laatupainotteisten elinvuosien keskiarvo oli 15.2 vuotta ja yhden laatupainotteisen elinvuoden hinnaksi arvioitiin 2139 .
HMGB1 and VEGF were elevated in patients with severe sepsis.
HMGB1 ja VEGF pitoisuudet olivat koholla vaikeaa sepsistä sairastavilla potilailla.
The QOL was measured median 17 months after severe sepsis and QOL was lower than in reference population.
Elämänlaatu mitattiin mediaani 17 kuukautta vaikean sepsiksen jälkeen EuroQol 5D (EQ-5D) - mittarilla ja elämänlaatu oli matalampi kuin vertailuväestössä.
The worldwide Severe Sepsis Campaign, guidelines and treatment protocols aim at decreasing severe sepsis associated high morbidity and mortality.
Maailmanlaajuisen vaikean sepsiksen kampanjan (Severe Sepsis Campaign) hoitosuositukset ja hoito-ohjelmat tähtäävät vaikeaan sepsikseen liittyvän sairastavuuden ja kuolleisuuden vähentämiseen, mutta suositeltujen hoitojen noudattaminen vaihtelee eri teho-osastoilla ja eri maissa.
The incidence of severe sepsis has been reported to vary between 0.5/1000 and 3/1000 in different studies.
Vaikean sepsiksen esiintyvyys on vaihdellut 0.5 ja 3 välillä tuhatta asukasta kohden eri tutkimuksissa, mutta vaikean sepsiksen esiintyvyyttä ei ole tutkittu aikaisemmin prospektiivisesti Pohjoismaissa.
Long-term survival with quality of life (QOL) assessment is important outcome after severe sepsis.
Pitkän ajan ennustetta yhdistettynä elämän laadun arviointiin voidaan pitää tärkeimpänä vaikean sepsiksen hoidon onnistumisen mittarina.
The mean QALY for a surviving patient is 15.2 and as the cost for one QALY is reasonably low, the intensive care is cost-effective in patients with severe sepsis.
Keskimääräistä laatupainotteisten elinvuosien määrää voidaan pitää kohtuullisen korkeana ja laatupainotteisen elinvuoden kustannusta alhaisena, joten vaikeaa sepsistä sairastavien potilaiden tehohoitoa voidaan pitää varsin kustannustehokkaana.
The short-term outcome is comparable with that in other countries, but long-term outcome is poor.
Lyhytaikaisennuste on samankaltainen kuin muualla, vaikka tutkimuksen aikaisia hoito-ohjeita ja protokollia ei käytetty niin usein kuin suositeltiin.
Neither HMGB1 nor VEGF were predictive of hospital mortality.
Kummankaan väittäjäaineen pitoisuudet eivät ennustaneet sairaalakuolleisuutta.
A total of 470 patients with severe sepsis were included in the Finnsepsis Study.
Potilaita hoidettiin 24 suomalaisella teho-osastolla.
The adult patients included underwent kidney transplantation at Helsinki University Central Hospital in 1990-2000.
Tutkimukseen osallistuvat potilaat olivat saaneet munuaissiirrännäisen Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa vuosina 1990 2000.
Data on GI complications were collected from the Finnish Kidney Transplantation Registry, patient records and from questionnaires sent to patients.
Tietoja vakavista ruuansulatuskanavan komplikaatioista kerättiin Suomen Munuaisensiirtorekisteristä, potilaiden sairauskertomuksista ja osalle potilaista lähetetyistä kyselykaavakkeista.
Gallbladder ultrasound was performed on 304 patients after a median of 7.4 years post transplantation.
Mahdollisten sappikivien löytämiseksi tehtiin sapen ultraäänitutkimus 304 potilaalle keskimäärin 7.4 vuoden jälkeen munuaisensiirrosta.
Gastrointestinal complications after kidney transplantation
Ruuansulatuskanavan komplikaatiot munuaisensiirron jälkeen
H.pylori seropositivity rate was 31% and this had no influence on graft or patient survival.
H.pylori vasta-aineet olivat koholla 31 % potilaista, mutta tällä ei ollut vaikutusta siirrännäisen tai potilaan elinikään.
Helicobacter pylori IgG and IgA antibodies were measured from 500 patients before kidney transplantation and after a median 6.8-year follow up.
IgG ja IgA luokan vasta-aineet Helikobakter pyloria vastaan määritettiin 500 potilaalta ennen munuaisensiirtoa ja 7 vuoden seurannan jälkeen.
51% of the complications occurred during the first post transplantation year, with highest incidence in gastroduodenal ulcers and complications of the colon.
Yli puolet näistä komplikaatioista tuli ensimmäisen munuaisensiirron jälkeisen vuoden aikana ja näistä suurimman osan muodostivat paksusuolikomplikaatiot ja maha-ja pohjukkaisuolen haavatauti.
Oesophagogastroduodenoscopy with biopsies was performed on 46 kidney transplantation patients suffering from gastroduodenal symptoms and 43 dyspeptic controls for studies of gastroduodenal cytomegalovirus (CMV) infection.
Mahalaukun tähystyksen yhteydessä otettiin limakalvolta koepalat sytomegalovirusmääritystä varten vatsavaivoista kärsiviltä 46 munuaisensiirtopotilaalta ja 43 vatsavaivoista kärsiviltä muuten terveiltä kontrolleilta.
2 H.pylori seropositive patients developed gastroduodenal malignancies during the follow up.
2 helikobakteeri-infektiota sairastavalle potilaalle kehittyi seurannan aikana mahasyöpä.
When found, H.pylori infection should also be treated in these patients.
Löydetty helikobakteeri-infektio tulisi myös hoitaa munuaisensiirtopotilailta.
13 (0.9%) developed a GI malignancy during the follow up.
Ruuansulatuskanavan syöpä kehittyi 0.9 % seurannan aikana.
The aim of the study was to evaluate gastrointestinal (GI) complications after kidney transplantation in the Finnish population.
Tutkimuksen tavoitteen oli selvittää ruuansulatuskanavan komplikaatioiden esiintyvyyttä ja erityispiirteitä munuaisensiirron jälkeen.
Colon perforations, 31% of them fatal, occurred in 16 (1%) patients.
Paksusuoli puhkesi 1 % potilaista ja 31 % näistä johti potilaan kuolemaan.
Patients with GI complications were older and had more delayed graft function and patients with polycystic kidney disease had more GI complications than the other patients.
Potilaat, joille siirron jälkeen tuli komplikaatioita olivat vanhempia ja heillä oli enemmän siirrännäisen hidastunutta käynnistymistä.
A biliary complication including 1 fatal cholecystitis developed in 15% of the patients with gallstones.
Sappikiviä kehittyi 11 % potilaista munuaisensiirron jälkeen ja sappikivikomplikaatioita kehittyi 15 % potilaista, joilla oli sappikivitauti.
29% of the H.pylori seropositive patients seroreverted without eradication therapy.
Munuaisensiirron jälkeen 27 % hävisi helikobakteeri ilman häätöhoitoa.
Colon perforations are especially serious in kidney transplantation patients and colon diverticulosis and gallstones should be screened and treated before transplantation.
Tutkimuksen perusteella ennen munuaisensiirtoa suositellaan tutkittavaksi ja hoidettavaksi sappikivitauti ja paksusuolen umpipussitauti.
13 (0.9%) patients had pancreatitis.
0.9 % potilaista sairastui haimatulehdukseen siirron jälkeen.
Severe GI complications occurred in 147 (10%) of 1515 kidney transplantations, 6% of them fatal after a median of 0.93 years.
Vakavia ruuansulatuskanavan ongelmia esiintyi 10 % 1515 munuaisensiirron jälkeen.
74% of kidney transplantation patients had CMV specific matrix protein pp65 or delayed early protein p52 positive findings in the gastroduodenal mucosa, and 53% of the pp65 or p52 positive patients had gastroduodenal erosions without H.pylori findings.
74 % munuaisensiirtopotilaista löytyi sytomegalovirusta yläruuansulatuskanavan limakalvolta ja yli puolella näistä potilaista oli myös limakalvohaavaumia, jotka eivät olleet helikobakteerin aiheuttamia.
The observed transient EEG changes did not adversely affect the recovery of the patients.
Havaitut ohimenevät EEG-muutokset eivät vaikuttaneet haitallisesti potilaiden toipumiseen.
In the sevoflurane group, the increase was slower and more subtle.
Sevofluraaniryhmässä sykenousu oli hitaampi ja lievempi.
Following the rapid increase in the inhaled desflurane concentration, HR increased transiently, reaching its maximum in two minutes.
Desfluraanipitoisuuden nopean noston jälkeen syke kiihtyi ohimenevästi ja saavutti huippunsa kahdessa minuutissa.
In logistic regression analysis, the best classification performance was achieved with the combination of normalized fEMG power and HR during D C (overall accuracy 81%, sensitivity 53%, specificity 95%), and with the combination of normalized fEMG-related response entropy, electrocardiography (ECG) R-to-R interval (RRI), and PPG dicrotic notch amplitude during sevoflurane anesthesia (overall accuracy 96%, sensitivity 90%, specificity 100%).
Paras luokittelu saavutettiin kohdun kaavinnan aikana yhdistämällä tieto normalisoidusta otsalihastoiminnasta ja sykkeestä (herkkyys 53%, tarkkuus 95%), ja sevofluraanianestesian aikana yhdistämällä tieto normalisoidusta (otsalihastoimintaan liittyvästä) vaste-entropiasta, sykkeestä ja pulssiaallon muodosta (herkkyys 90%, tarkkuus 100%).
When anesthesia is maintained by the inhalation of N2O and bolus doses of propofol and alfentanil in healthy unparalyzed patients, movement responses may be best avoided by ensuring a relatively deep hypnotic level with propofol.
Kun anestesiaa ylläpidetään N2O:lla sekä propofoli- ja alfentaniiliannoksilla terveillä potilailla, joiden lihastoimintaa ei ole lamattu, liikevasteita estetään mahdollisesti parhaiten pitämällä uni verrattain syvänä propofolin avulla.
Transient epileptiform EEG activity was detected in eight of 15 sevoflurane patients during a rapid increase in the inspired volatile concentration, and in none of the 16 desflurane patients.
Kun höyrystyvän anestesia-aineen pitoisuutta nostettiin nopeasti viiden minuutin ajaksi, ohimenevää epileptistä aivosähkötoimintaa havaittiin kahdeksalla viidestätoista sevofluraanipotilaasta, mutta ei yhdelläkään kuudestatoista desfluraanipotilaasta.
The BIS values registered with ECG electrodes were higher than those registered simultaneously with EEG electrodes.
EKG-elektrodeilla mitatut BIS-arvot olivat korkeampia kuin samanaikaisesti EEG-elektrodeilla mitatut BIS-arvot.
In conclusion, desflurane may be a safer volatile agent than sevoflurane in patients with a lowered seizure threshold.
Tulosten perusteella voidaan todeta, että desfluraani saattaa olla sevofluraania turvallisempi anestesia-aine potilailla joiden kouristuskynnys on alentunut.
Several hypnosis monitoring systems based on the processed electroencephalogram (EEG) have been developed for use during general anesthesia.
Useita aivosähkökäyrään (EEG) perustuvia unen syvyyden valvontamenetelmiä on kehitetty yleisanestesian aikana käytettäväksi.
The tachycardia induced by a rapid increase in the inspired desflurane concentration may present a risk for patients with heart disease.
Nopeaan desfluraanipitoisuuden nostoon liittyvä sykenousu voi olla haitallinen sydänsairaille potilaille.
When the administration of isoflurane or sevoflurane is adjusted to maintain BIS values at 50-60 in healthy ambulatory surgery patients, the speed and quality of recovery are similar after both isoflurane-N2O and sevoflurane-N2O anesthesia.
Kun höyrystyvä anestesia-aine annostellaan siten että BIS-arvo pysyy välillä 50-60, toipuminen on samankaltainen sekä isofluraani-N2O- että sevofluraani-N2O-anestesian jälkeen terveillä päiväkirurgisilla potilailla.
This study investigated the interaction of hypnosis and antinociception, the association of several physiological variables with the degree of intraoperative nociception, and aspects of EEG Bispectral Index Scale (BIS) monitoring during general anesthesia.
Tässä väitöskirjatyössä tutkittiin unen syvyyden ja kudosvaurion aiheuttamien ärsykkeiden vaimennuksen vuorovaikutusta, useiden elimistön toimintaa kuvaavien muuttujien ja kudosvaurion aiheuttaman ärsytyksen suhdetta sekä EEG:n bispektraali-indeksin (BIS) käyttöä yleisanestesian valvonnassa.
Movers were discriminated from non-movers mostly by the post-stimulus values per se or normalized with respect to the pre-stimulus values.
Pääsääntöisesti ärsykkeen jälkeen mitatut arvot sellaisenaan tai suhteutettuna ärsykettä edeltäviin arvoihin (normalisoituna) erottelivat liikkuvat potilaat liikkumattomista potilaista.
HR and several HR variability-, frontal electromyography (fEMG)-, pulse plethysmography (PPG)-, and EEG-derived variables were associated with surgery-induced movement responses.
Sydämen syke ja useat sykevaihtelusta, otsalihastoiminnasta, pulssiaallon mittauksesta ja EEG:sta johdetut muuttujat olivat yhteydessä leikkauksen aiheuttamiin liikevasteisiin.
HR/RRI, fEMG, and PPG dicrotic notch amplitude are potential indicators of nociception during anesthesia, but their performance needs to be validated in future studies.
Sydämen syke, otsalihastoiminta ja pulssiaallon muoto saattavat soveltua kudosvaurion aiheut-taman ärsytyksen valvontaan anestesian aikana, mutta lisätutkimuksia aiheesta tarvitaan.
Combining information from different sources may improve the discrimination of the level of nociception.
Kudosvaurion aiheuttaman ärsytyksen arviointia voidaan mahdollisesti tarkentaa yhdistämällä tietoa useista elimistön toimintaa kuvaavista muuttujista.
In addition, EEG features and heart rate (HR) responses during desflurane and sevoflurane anesthesia were compared.
Lisäksi verrattiin desfluraani- ja sevofluraanianestesiaan liittyviä EEG-muutoksia ja sykevasteita.
A propofol bolus of 0.7 mg/kg was more effective than an alfentanil bolus of 0.5 mg in preventing the recurrence of movement responses during uterine dilatation and curettage (D C) after a propofol-alfentanil induction, combined with nitrous oxide (N2O).
Kun anestesia oli aloitettu propofolilla, alfentaniililla ja typpioksiduulilla (N2O), propofoliannos 0.7 mg/kg esti liikevasteiden toistumista kohdun kaavinnan aikana tehokkaammin kuin alfentaniiliannos 0.5 mg.
ECG electrode impedances after alcohol swab skin pretreatment alone were higher than impedances of designated EEG electrodes.
Kun iho valmisteltiin vain pyyhkäisemällä alkoholilla, sydänsähkökäyrän (EKG) mittaukseen tarkoitettujen elektrodien sähköinen vastus oli suurempi kuin EEG:n mittaukseen tarkoitettujen elektrodien.
Designated EEG electrodes may be superior to ECG electrodes in EEG BIS monitoring.
EEG-elektrodit ovat BIS-mittauksessa parempia kuin halvemmat EKG-elektrodit.
No significant difference in the time to home-readiness after isoflurane-N2O or sevoflurane-N2O anesthesia was found, when the administration of the volatile agent was guided by BIS monitoring.
Kun höyrystyviä anestesia-aineita annosteltiin BIS-arvojen mukaan, toipuminen oli yhtä nopeaa isofluraani-N2O-anestesian jälkeen kuin sevofluraani-N2O-anestesian jälkeen.
The assessment of the analgesic component (antinociception) of general anesthesia is an emerging field of research.
Kudosvaurion aiheuttamia ärsykkeitä vaimentavan yleisanestesian osan arviointimenetelmien tutkimus on alkamassa.