natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The aim of this study is to examine how the introduction of the Open Method of Coordination has changed European Union governance in education policy and questions related to higher education.
Tutkimuksen tehtävänä on selvittää, miten avoimen koordinaatiomenetelmän käyttö on muuttanut Euroopan unionin hallintotapaa korkeakoulutukseen liittyvissä kysymyksissä.
Also the content of education policy has gained systematicity.
Systemaattisuutta on aiempaa enemmän myös koulutuspolitiikan sisältöön liittyvissä kysymyksissä.
The OMC is also assessed in light of the principles of good governance proposed in the White Paper on European Governance (2001): openness, participation, accountability, effectiveness and coherence.
Avointa koordinaatiomenetelmää arvioidaan myös Euroopan unionin vuonna 2001 asettamien hyvän hallinnon periaatteiden: avoimuuden, osallistumisen, vastuun selkeyden, tehokkuuden sekä johdonmukaisuuden näkökulmista.
This dissertation s review on the EU s steering and action in the field of education and training shows a deepening of co-operation as well as a rise in the number of issues discussed in the framework of the EU.
Tutkimuksen katsauksesta Euroopan unionin koulutuspoliittiseen toimintaan käy ilmi yhteistyön syveneminen ja Euroopan unionin piirissä käsiteltävien kysymysten määrän kasvu.
The co-operation between the different levels (institutional, national, European) and stakeholders has increased, intensified and is better organized.
Yhteistyö koulutukseen liittyvissä kysymyksissä Euroopan unionin puitteissa eri tasoilla ja eri tahojen kesken on lisääntynyt ja se on aiempaa paremmin organisoitu.
It may be concluded that since the introduction of the Open Method of Coordination, the changes in higher education governance have concerned in particular the process, co-operation, systematization and consistency of approach and co-ordination.
Tutkimuksesta ilmenee avoimen koordinaatiomenetelmän mukanaan tuomien hallintotavan muutosten näkyvän erityisesti seuraavissa asioissa: yhteistyö, prosessimaisuus, systemaattisuus, johdonmukaisuus ja koordinaatio.
The Lisbon European Council (2000) introduced a new mode of governance to education policy, the Open Method of Coordination (henceforth OMC).
Lissabonin huippukokouksessa vuonna 2000 otettiin myös koulutuspolitiikassa käyttöön uusi hallinnan ja yhteistyön väline, avoin koordinaatiomenetelmä.
Furthermore, the results show that the OMC has strengthened the coordinating role of the European Union.
Avoin koordinaatiomenetelmä on tuonut entistä vahvemman Euroopan unionin koordinaation.
Furthermore, the OMC has introduced a predetermined process, which can also be flexible.
Avoin koordinaatiomenetelmä toi koulutuspoliittiseen toimintaan ja yhteistyöhön prosessin, jonka vaiheet on ennalta määritelty, mutta joka on tarvittaessa myös joustava.
The main elements of the OMC involve agenda setting, establishing European indicators and benchmarks as well as monitoring and evaluating progress by the European Union.
Avoimeen koordinaatiomenetelmään kuuluu, että jäsenvaltiot ja Euroopan unioni sopivat koulutuksen alalla tärkeistä kysymyksistä, näille asetettavista indikaattoreista ja vertailuarvoista.
The main forms of steering by information are the production and publication of documents and the coordination of different action programs.
Avoimeen koordinaatiomenetelmään kuuluu myös jäsenvaltioiden välisen keskinäisen oppimisen edistäminen ja jäsenvaltioiden hyvistä käytännöistä tiedottaminen yhteistyöverkostojen puitteissa.
The EU s steering instruments in education policy include steering by norms and rules, economic steering and steering by information.
Avoimen koordinaation ympärille koulutuksen alalla muotoutuvaa hallintotapaa tarkastellaan Euroopan unionin hallinnan ja toimintapolitiikan näkökulmista.
Hence, based on the theoretical foundations of service-dominant logic, and by thus referring to ecosystems as the structures for engagement and interaction through joint knowledge creation and exchange, the following two individual, yet interconnected research questions are initiated: 1) ‘How does social media enhance the organisational practices of value cocreation in innovation?’ and 2) ‘How does social media enhance value cocreation and innovation in ecosystems?’.
service-dominant logic) teoreettiseen viitekehykseen.<br/><br/>Yhteensä viidestä yksittäisestä julkaisusta muodostuvaa artikkeliväitöskirjaa ohjasivat seuraavat, toisiinsa kytkeytyneet tutkimuskysymykset: 1) ‘Miten sosiaalinen media lisää arvonluonnin yhteiskehittämisen käytänteitä organisaatiotason innovaatioprosesseissa?’ ja 2) ‘Miten sosiaalinen media tukee arvonluonnin yhteiskehittämistä ja innovaatiotoimintaa monia eri toimijoita yhteen kokoavissa ekosysteemeissä?’.
In this dissertation, the focus is set to understand the impacts of online social networks on supporting the multi-actor collaboration in innovation – that is, to understand the relationships between the concepts of value cocreation, innovation and ecosystems.
Niinpä tämän väitöskirjatutkimuksen tavoitteena on ymmärtää, millaisia vaikutuksia sosiaalisella medialla on ollut arvoluonnin yhteiskehittämisen, innovaatiotoiminnan ja ekosysteemin käsitteiden välisten suhteiden kehittymiselle - niin teoriassa kuin käytännössä.
In fact, considering that the social media platforms are strongly reclaiming their position as active participants in the network formation, it is largely suggested that technology should no longer be limited in its conceptualisation as a content provider or as a context only, but rather as a combination of them both.
Toisaalta, lukuisat uudet teknologiainnovaatiot ovat nostaneet esille myös ajatuksen siitä, ettei sosiaalisia teknologioita tulisikaan enää nähdä vain uudenlaisina toimintaympäristöinä tai sisällöntuotannon välineinä, vaan jopa ihmisen toiminta ohjaavina aktiivisina toimijoina.
In light of the resultant increasing dynamism and complexity of modern business environments, many solutions are becoming increasingly dependent on their broader institutional alignments and on specific actors.
Tämä on johtanut siihen, että lukuisat organisaatiokohtaisetkin ratkaisut ovat yhä useammin sidoksissa niitä itseään huomattavasti laajempiin, erilaisia toimijoita yhteen tuoviin systeemisiin kokonaisuuksiin sekä niitä ohjaaviin erilaisiin institutionaalisiin linjauksiin.
Therefore, a three-level approach to social media is presented as a framework to challenge the deeply rooted, preconceived attitudes and mindsets regarding the role of social media in value cocreation and innovation.
Lisäksi väitöskirjan lopussa esitellään kolmiportainen viitekehys, jonka avulla organisaatioiden on mahdollista haastaa niiden toimintakulttuureissa ja -tavoissa syvälle juurtuneita, ennakkoluulojen pölyttämiä asenteitaan ja ajattelumallejaan.
However, the level of understanding value cocreation as a process that extends the context of innovation beyond firm-specific activities is very low, and the development of innovation activities largely depends on the ecosystem actors’ abilities to engage themselves in co-experiencing and co-defining their system-specific values, rules, and value cocreation practices.
Esimerkiksi ekosysteemitasoisen innovaatiotoiminnan kehittyminen riippuu pitkälti toiminnassa mukana olevien toimijoiden sekä kyvystä että uskalluksesta asettaa jo olemassa olevia arvojaan, kokemuksiaan ja toimintamallejaan uudelleen arvioitavaksi kullekin uudelle systeemille tarpeellisella tavalla.
On the one hand, there is an emerging need to understand the ways how to use social media to enhance value cocreation in real-life settings.
Ne kun saattavat nykyisellään estää sosiaalisen median todellisten mahdollisuuksien realisoitumisen innovaatiotoiminnassa.
On the other hand, by highlighting the importance to understand why social media is so important for innovation, the second research x question shifts the focus to social media as a resource capable of acting on other resources and thus as a critical ‘push’ for value cocreation and innovation in ecosystems.
Siinä missä ensimmäinen tutkimuskysymys pyrkii ymmärtämään, miten sosiaalista mediaa voidaan hyödyntää organisaatioiden innovaatiotoiminnan uudenlaisena välineenä, toinen tutkimuskysymys pyrkii rakentamaan ymmärrystä siitä, miten sosiaalisen median käyttö on vaikuttanut arvonluonnin yhteiskehittämisen ja innovaatiotoiminnan käytänteisiin erilaisissa toimijaverkostoissa.<br/><br/>Tämän laadullisen, tulkintaan perustuvan väitöskirjatutkimuksen nojalla näyttää vahvasti siltä, että sosiaalisen median käyttö on a) kasvattanut merkittävästi niin arvonluonnin yhteiskehittämistä tukevien resurssien saavutettavuutta kuin kokonaismäärää sekä b) tukenut arvonluonnin yhteiskehittämiseen tarjolla olleiden resurssien laaja-alaista hyödyntämistä.
Seeing organisations as dynamic and nested systems with a multiplicity of interrelated components that make the systems self-organised and continuously selfrenewing, elaborating and conceptualising the role of digital technologies has become an endogenous part of knowledge and value creation.
Samaan aikaan digitaalisten teknologioiden hyödyntämisellä on todettu olevan ennennäkemättömiä vaikutuksia niin ihmisen käyttäytymiseen kuin yhteiskuntaan yleisesti ottaen.<br/><br/>Tämän eräänlaisen keskinäisriippuvaisuuteen sekä itseohjautuvuuteen nojaavan systeemisen muutoksen kasvaessa kiinnostusta ovat herättäneet erityisesti sosiaalisen median liiketoiminnalliset vaikutukset sekä erilaiset sosiaalisen median innovaatiotoimintaa tukevat symboliset ja sosiaaliset rakenteet.
Major improvements are needed to support the more advanced utilisation of social media in resource exchange and integration.
Toisaalta ymmärrys yhteisarvonluonnin prosessimaisesta luonteesta on vasta hiljalleen muotoutumassa ja sosiaalisen median hyödyntämisessäkin riittää vielä parantamisen varaa.
Given the scope, size and speed at which technological innovations and development occur in today’s world, unprecedented impacts on human behaviour and society have emerged.
Runsaan vuosikymmenen aikana tapahtuneen merkittävän teknologiakehityksen myötä modernit liiketoimintaympäristöt ovat muuttuneet yhä dynaamisemmiksi ja kompleksisemmiksi.
Finally, five main propositions are produced to summarise the various results of the individual publications.
Väitöskirjan keskeisimpänä tuloksena onkin viisivaiheinen prosessikuvaus siitä, kuinka yhteisarvonluontia tukevia toimintamalleja on mahdollista kehittää niin organisaatiokohtaisesti kuin ekosysteemitasolla.
By separately or simultaneously removing the effect of mechanical loading (cast immobilization) and/ or estrogen, it was shown that mechanical loading is the principal determinant of bone geometry and strength.
Poistamalla mekaanisen kuormituksen (kipsi-immobilisaatio) ja/ tai estrogeenin vaikutuksen osoitimme, että mekaaninen kuormitus on pääasiallinen luun rakennetta ja lujuutta säätelevä tekijä.
The objectives of this thesis study were to investigate the effect of gender, estrogen and age on the responsiveness of bone to mechanical loading (mechanosensitivity), and furthermore, to assess the ability of bone to maintain the exercise-induced bone benefits after the exercise is ceased.
Väitöskirjatutkimuksen tarkoituksena oli selvittää sukupuolen, estrogeenin ja iän merkitystä luun kuormitusvasteen säätelyssä sekä fyysisellä kuormituksella aikaansaadun luulisän pysyvyyttä kuormituksen lopettamisen jälkeen.
However, rather than contributing this phenomenon to the actions of estrogen per se, the effect appeared to result from the estrogen-induced deposition of mechanically excess mineral into bone consequently increasing the rigidity of bone and thus, indirectly resulting in lower mechanosensitivity.
Tämä estrogeenin luun kuormitusvastetta vähentävä vaikutus ei kuitenkaan näyttäisi olevan suora, sillä havaitisimme estrogeenin pakkaavan luuhun ylimäärin mineraalia puberteetin aikoihin johtaen luun lujuuden kasvuun, samalla epäsuorasti aiheuttaen luun kuormitusvasteen heikkenemisen.
The mineral status and structure of bone were assessed using peripheral quantitative computed tomograghy (pQCT) and/or microcomputed tomography (µCT), and materials testing machine was used for the determination of the structural strength of bone.
Tutkimuksessamme määritimme rottien reisiluista mineraalimassan, -tiheyden ja rakenteen perifeerisellä kvantitatiivisella tietokonetomografialla (pQCT) ja/tai mikro-tietokonetomografialla (µCT).
We observed the bones of female rats exhibiting a clearly lower responsiveness to exercise than male rats and the phenomenon was evident in both young and adult rats.
Havaitsimme tutkimussarjassamme, että uroksilla luuston kuormitusvaste oli lähes kaksinkertainen naaraisiin verrattuna sekä nuorilla että aikuisilla rotilla.
However, an apparent trend for different mechanisms of adaptation to exercise was observed so that the young bones mainly adapted through geometrical changes (increase in bone size) whereas adult rats seemed to adapt mainly through increase in bone density.
Sen sijaan kvalitatiivisesti arvioiden näyttäisi, että kasvuikäinen luu reagoi liikuntakuormitukselle pääasiallisesti geometrisia ominaisuuksia (luun koko) muuttamalla ja täysikasvuinen luu puolestaan luun mineraalitiheyttä lisäämällä.
In a continuation of this study, it was shown that the exercise-induced bone benefits obtained during the period of rapid skeletal growth were eventually lost when the exercise was completely ceased.
Tutkimussarjassamme havaitsimme urosrotilla, että nuorena fyysisen kuormituksen avulla aikaansaadut luustomuutokset pysyivät jonkin aikaa liikunnan lopettamisen jälkeen, mutta seurannassa nämä positiiviset luustomuutokset kuitenkin lopulta hävisivät.
In addition, the independent and potentially interactive effects of estrogen and loading on the structural characteristics of bone were characterized.
Lisäksi osoitimme sekä kuormituksella että estrogeenilla olevan itsenäinen, mutta eri mekanismeilla toimiva, hohkaluun rakennetta säätelevä vaikutus.
The loading effect was shown to be direction-specific as loading was found to have a significant stimulatory effect on the bone surfaces in the primary loading direction.
Kuormituksen aikaansaama luulisä kertyi suunta-spesifisesti eli luupinnoille, joihin kohdistuu suurimmat voimat luuta kuormitettaessa.
Furthermore, the skeletal actions of mechanical loading and estrogen were shown to be completely independent and also very distinct within the structure of trabecular bone compartment.
Lisäksi selvitimme mekaanisen kuormituksen ja estrogeenin rooleja luun rakenteen ja lujuuden säätelijöinä.
Estrogen, in turn, was shown not to have its primary effect on the structural particulars of bone but rather, on accrual of bone mass.
Estrogeenilla ei aiemmasta tiedosta poiketen näyttäisi olevan itsenäistä luun kuormitusvastetta tai kokoa säätelevää vaikutusta vaan nämä vaikutukset tulevat esille epäsuorasti estrogeenin luun mineraalipitoisuutta säätelevän vaikutuksen kautta.
Likewise, the ability of bone to preserve the exercise-induced bone benefits did not seem to be related to age, since the loss of bone in the young and adult rats was identical after the cessation of exercise.
Aiempien tutkimusten perusteella on viitteitä siitä, että eri tekijät kuten hormonit osallistuvat luun kuormitusvasteen säätelyyn ja nuorena liikunnan avulla saavutetut positiiviset luustomuutokset säilyisivät ainakin osittain aikuisuuteen liikkumisen vähenemisen tai lopettamisen jälkeen.
Furthermore, the removal of estrogen secretion (via ovariectomy) resulted in enhanced mechanosensitivity of female bones to exerci!
Tämän havainnon pohjalta aloimme selvittämään estrogeenin roolia luuston kuormitusvasteen säätelyssä ja havaitsimme estrogeenin vaikutuksen poistamisen (munasarjojen poisto) naarailla lisäävän luun kuormitusvastetta.
We found no quantitative differences in the responsiveness of bone to exercise between young and adult rats indicating that aging is not related to reduction in the mechanosensitivity of bone.
Kasvavien ja täysikasvuisten rottien luita analysoimalla osoitimme, että ikääntymisellä ei ole kvantitatiivisesti (massa, lujuus) arvioiden vaikutusta luun kuormitusvasteeseen.
In this dissertation, to further evaluate the role of MSR1 in prostate cancer susceptibility in Finland, sequence variants of MSR1 were studied in familial and unselected prostate cancer patients.
MSR1-geenin kolmea variaatiota tutkittiin tarkemmin sekä suomalaisissa eturauhassyöpäperheissä että valikoimattomassa potilasaineistossa.
In addition to genes encoding products that play a role in androgen stimulation of the prostate, the role of CHEK2 and KLF6, putative tumor suppressor genes in prostate cancer were studied.
Tässä työssä tutkittiin MSR1-, CHEK2-, KLF6- ja androgeenien tuotantoon ja metaboliaan liittyvien geenien roolia eturauhassyövässä.
KLF6 IVS1 ­27 G>A variant was reported to enhance alternative splicing of the KLF6 tumor suppressor gene and to be associated with increased prostate cancer risk.
KLF6-geenissä sijaitseva variaatio synnyttää proteiinimuodon, joka toimii päinvastoin kuin normaali KLF6-proteiini kiihdyttäen solukasvua.
The CHEK2 gene, recently identified as a breast cancer susceptibility gene, could also be a candidate gene for prostate cancer susceptibility.
CHEK2-geenin variaatioiden on aikaisemmin osoitettu altistavan Li-Fraumeni syndroomalle ja rintasyövälle.
Several putative loci identified by genetic linkage have been reported to exist on chromosomes 1 (HPC1, PCAP, and CAPB), X (HPCX), 17 (HPC2), 20 (HPC20) and 8, with genes RNASEL (HPC1), ELAC2 (HPC2) and MSR1 (8p22-23) tentatively defined.
Eturauhassyöpään kytkeytyviltä kromosomialueilta on tunnistettu toistaiseksi vain ELAC2-, RNASEL- ja MSR1-geenit.
The characterization of genetic alterations which are in the germline and predispose to prostate cancer will enable the identification of individuals at elevated risk, and may provide an insight into the pathogenesis of the disease.
Solujen hormonaalista ympäristöä muuttavat geneettiset tekijät voivat lisätä eturauhassolujen mahdollisuutta muuttua syöpäsoluiksi.
In addition to family-based approaches to identify the rare high penetrant susceptibility genes, studies of common polymorphisms of genes related to the metabolism and biosynthesis of androgens and other steroids have suggested that variation in these genes may affect an individual s risk for prostate cancer.
Viimeaikaiset tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että ainakin osa perheisiin kasaantuneista eturauhassyöpätapauksista selittyy todennäköisesti useiden geenien variaatioiden yhteisvaikutuksella.
Even though most men die with prostate cancer rather than from it, yet physicians are unable to determine which men are at greatest risk of developing clinically apparent prostate cancer.
Näissä tapauksissa yhden mutaation aiheuttama tautiriski on pienempi, ja vasta useiden, kenties kymmenien variaatioiden yhteisvaikutus viimekädessä johtaa syövän syntyyn.
Heterogeneity in Genetic Susceptibility to Prostate Cancer
Eturauhassyöpä on geneettisesti hyvin heterogeeninen sairaus Eturauhassyöpä on nykyisin miesten yleisin syöpä.
Older age, African ancestry and a positive family history of prostate cancer have long been recognized as important risk factors, yet we are only at the early stage of unravelling the complex genetic and environmental influences on this disease.
RNASEL- ja ELAC2-geenien merkitys eturauhassyövän synnyssä on jatkotutkimuksissa osoittautunut luultua vähäisemmäksi; myöskään Suomessa ne eivät selitä eturauhassyövän kasautumista perheisiin.
Here the findings of a large association study that included ten androgen pathway genes and over 1800 samples are reported.
Kymmenen androgeenien tuotantoon ja metaboliaan liittyvää geeniä analysoitiin suuresta suomalaisesta näytejoukosta.
Theoretically the research rests largely on the new social movement paradigm, and especially the thoughts of Alberto Melucci and Sidney Tarrow.
Teoreettisella tasolla tutkimus nojaa suurelta osin uusien yhteiskunnallisten liikkeiden tutkimusperinteeseen ja etenkin Alberto Meluccin ja Sidney Tarrowin esittämiin ajatuksiin.
The research data is made up of two different kinds of materials.
Tutkimuksen empiirinen aineisto koostuu kahdesta erityyppisestä osa-aineistosta.
The research is primarily concerned with the new radical ecological movement and the animal rights movement, but also deals with all new radical movements in that period as a whole.
Tutkimus keskittyy lähinnä eläinoikeusliikkeeseen ja radikaaliekologiseen liikkeeseen, mutta tarkastelee myös liikeaaltoa ja sen mobilisaation edellytyksiä kokonaisuudessaan.
Radical activism in Finland in the 1990s The focus of this research is on the new radical social movements which appeared in Finland in the 1990s.
Tutkimuksen kohteena on tämä 1990-luvun puolivälissä esiin noussut radikaali yhteiskunnallinen liikehdintä.
The primary data consists of a set of loosely structured focused interviews of the movement activists.
Primaariaineiston muodostavat uusimman liikeaallon aktivistien teemahaastattelut.
The movements thematic and organisational roots are reminiscent of the anarchist and anti-fascist movements of the last decade, but they developed further in both respects.
Liikehdinnän perustana olleet sosiaaliset vuorovaikutusverkostot olivat muodostuneet pääosin 1990-luvun alkupuolella vaikuttaneiden anarkisti- ja antifasistiliikkeiden sekä näitä edeltäneen punk-aatteen ja sen ympärille muodostuneen liikehdinnän pohjalta.
This helps us to understand why these movements could not form an actual protest cycle.
Tämä on yksi syy siihen, miksi liikehdinnästä ei kehkeytynyt koko yhteiskunnan läpäisevää protestijaksoa, vaan se jäi käytännössä vastakulttuurisen toimintayhteisön sisäiseksi ilmiöksi.
The movements drew their energies partly from the neo-liberalism which has strengthened since the beginning of the 1990s economic depression; partly the movements and their collective action were an answer to the quest for more direct and grassroots action, resulting from the politically tame 1980s.
Vuosituhannen vaihteeseen mennessä ympäristöradikalismin uutta luova innovatiivisuus alkoi hiipua ja liikeaallon johtavaksi teemaksi kehittyi uudenlaiseen kansainvälisyyteen pohjautuva globalisaatiokriittinen liike.
The research illustrates that the political opportunity structure as a whole did not open up for contentious movements in Finland in the 1990s.
Vaikuttaa siltä, että joistain yksittäisistä - lähinnä globaalin tason - avautumisista huolimatta mahdollisuusrakenne kokonaisuudessaan tarjosi viime vuosikymmenellä aikaisempaa niukemmin toimintatilaa radikaalille yhteiskunnalliselle liikehdinnälle.
Thematically, the 1990s movements were quite uncompromising; their goals were largely non-negotiable and their demands were very far-reaching, combining universal or global thematic orientation with particular and local action.
Orientaatioltaan liikkeet olivat aidosti globaaleja, vaikka paikallistasolla niille määrittyi myös täysin paikallisia vastustajia.
Their action was strongly media-oriented; the media was an important factor, both as an external resource and as a condition of mobilisation.
Liikkeet ovat tyypillisesti organisoituneet viralliseen yhdistysmuotoon ja ne ovat pyrkineet muutoinkin esiintymään asiallisina ja vakavasti otettavina neuvottelukumppaneina.
Illegal direct action was however not as significant an element as one might conclude from media publicity.
Ne eivät vieroksuneet totuttua konfliktuaalisempia toiminnan muotoja ja yksityisomaisuuden koskemattomuuskaan ei ollut niille loukkaamaton lähtökohta.
Although a number of movements grew abundantly and activism extended remarkably, there is not, however, enough cause to call this situation an actual new cycle of protest, as the particular protests these movements carried out were not diffused throughout society as a whole.
Vaikuttaa siltä, että radikaalein protestointi ei ylipäätään enää kanavoidu poliittisiin puolueisiin tai kehity yhdistysmuotoisena, vaan ilmenee erilaisina löyhemmin organisoituina ja muuntuvarajaisina verkostoina.