natgillin/translations-raw huggingface dataset:
During years with heavy snow cover the lake suffers from pH drop caused by melt waters, but the effects of this acid pulse are restricted to surface layers and last for a relatively short period.
Tutkimusalueen sääolosuhteissa on huomattavia vuosien välisiä vaihteluita, jotka heijastuvat voimakkaasti järvien fysikaalisiin tekijöihin ja edelleen kasviplanktonyhteisön koostumukseen.
In Finnish Lapland cryptophytes were of less importance, whereas desmids had high species richness in many of the lakes.
Kasviplanktonlajistossa vallitsevina ovat kultalevät, jotka ovat erityisen kilpailukykyisiä kylmissä ja vähäravinteisissa olosuhteissa.
The use of biological indicators is especially useful in arctic areas, were many of the chemical factors commonly fall under the detection limit and therefore do not provide much information about the environment.
Tunturijärvet ovat valuma-alueiltaan yleensä hyvin karuja, minkä vuoksi niiden ravinnepitoisuus ja tuotantotaso on alhainen.
In Pan-European scale, geographical and catchment-related factors were explaining most of the differences in species distributions between different districts, whereas lake water chemistry (especially conductivity, SiO2 and pH) was most important regionally.
Planktonyhteisöjä säätelevät ennen muuta resurssien saatavuus (kasvua rajoittavat ravinteet, valo) sekä häiriötilanteiden jaksollisuus ja voimakkuus (vesimassan sekoittuminen), mikä arktisilla alueilla on kiinteässä yhteydessä ilmastollisiin tekijöihin.
They could be used as early warning systems, but more information about the ecosystem functioning and responses are needed for proper interpretation of the observations.
Jotta globaalimuutosten vesistövaikutuksia voitaisiin jatkossa ymmärtää ja ennustaa paremmin, tarvitaan nykyistä tarkempaa tietoa tekijöistä jotka vaikuttavat lyhyen ja pitkänaikavälin vaihteluun planktonyhteisöissä.
Climate is warming and it is especially seen in arctic areas, where the warming trend is expected to be greatest.
Pohjoisten alueiden on todettu reagoivan ensimmäisinä ja muita alueita voimakkaammin ilmaston muutoksiin.
Most likely the lakes with very different algal flora do not respond in a similar way to differences in the environmental factors, and more information about specific arctic lake types is needed.
Tunturijärviä ei siis voida tarkastella homogeenisena kokonaisuutena, joka reagoisi mahdollisiin muutoksiin yhtenevällä tavalla.
The outcome of a pathogen infection relies on the balance between different signaling pathways, which are integrated by regulatory proteins.
Patogeeni-infektion lopputulos riippuu eri signaalinvälitysreittien välisestä tasapainosta, jota puolestaan säätelyproteiinit koordinoivat.
Their roles in defense signaling were then investigated.
Lisäksi työssä tutkittiin näiden komponenttien osuutta puolustusreaktioihin liittyvässä signaloinnissa.
Plants are capable of recognizing phytopathogens through the perception of pathogen-derived molecules or plant cell-wall degradation products due to the activities of pathogen-secreted enzymes.
Kasvit kykenevät tunnistamaan niitä infektoivia patogeenejä hyödyntämällä ns. elisitoreja, patogeeneistä peräisin olevia molekyylejä tai kasvien soluseinän hajoamistuotteita, joita syntyy patogeenien erittämien entsyymien toiminnan tuloksena.
This thesis characterized two key regulatory components: a damage control enzyme, chlorophyllase 1 (AtCHL1), and a transcription factor, WRKY70.
Tässä väitöskirjatyössä karakterisoitiin kaksi keskeistä säätelykomponenttia lituruohosta (Arabidopsis thaliana): vahinkoja monitoroiva ja kontrolloiva entsyymi klorofyllaasi 1 (AtCHL1) ja transkriptiofaktori WRKY70.
Bacterial and fungal pathogens were then used to assess the contribution of these genes to the Arabidopsis disease resistance.
Patogeenejä bakteereja ja sieniä käytettiin selvittämään muokattujen geenien osuutta lituruohon taudinvastustuskykyyn.
An epistasis analysis suggested that WRKY70 functions downstream of the NPR1 in an SA-dependent signaling pathway.
Epistaasianalyysi osoitti, että WRKY70 toimii NPR:n alapuolella SA-välitteisessä signalointireitissä.
These observations provide support for the argument that the ROS generated in chloroplasts might have a negative impact on JA signaling.
Nämä tulokset viittaavat siihen, että viherhiukkasissa tuotetuilla happiradikaaleilla on negatiivinen vaikutus JA-välitteiseen signalointiin.
Gene expression analysis revealed that WRKY70 activated many known defense-related genes associated with the SAR response but suppressed a subset of the JA-responsive genes.
Geenitoiminnan analyysi DNA sirujen avulla osoitti, että WRKY70 aktivoi useita tunnettuja puolustusgeenejä, jotka liittyvät resistenssin muodostukseen, mutta se myös vaimensi osan JA-aktivoiduista geeneistä (mm. AtCHL1).
Taking all the data together, I suggest that the pathogen-responsive transcription factor WRKY70 is a common component in both SA- and JA-dependent pathways and plays a crucial role in the SA-mediated suppression of JA signaling.
Yhteenvetona esitän, että patogeeni-indusoitu WRKY70 toimii sekä SA- että JA-välitteisissä signaalinvälitysreiteissä ja sillä on keskeinen osuus SA-välitteisessä JA-reitin vaimennuksessa.
The transcriptional modulation of AtCLH1 by either the constitutive over-expression or RNAi silencing caused alterations in the chlorophyll-to-chlorophyllide ratio, supporting the claim that chlorophyllase 1 has a role in the chlorophyll degradation pathway.
AtCHL1:n osalta sekä entsyymin ylituotto, että geenin vaimennus RNAi-tekniikalla johti klorofylli-klorofyllidi suhteen muuttumiseen osoittaen, että AtCHL1 osallistuu klorofyllin hajotukseen kasvin soluissa.
In contrast, the pathogen-induced JA production was significantly reduced in the RNAi silenced plants.
Toisaalta, infektion aiheuttama JA tuotanto oli näissä kasveissa merkittävästi alhaisempi.
The Erwinia-derived elicitors rapidly activated the expression of AtCLH1 and WRKY70 through different signaling pathways.
Kasvipatogeenin Erwinia-sukuun kuuluvan bakteerin tuottamat elisitorit aktivoivat nopeasti sekä AtCHL että WRKY70 geenit ja geenien aktivointi tapahtui eri signaalinvälitysreittien kautta.
Such elicitor recognition events trigger an array of inducible defense responses involving signal transduction networks and massive transcriptional re-programming.
Näitä puolustusreittejä säätelevät erityyppiset signaalinvälitysverkostot ja niiden seurauksena kasvin transkriptioprofiili muuttuu.
The expression of the AtCHL1 gene was up-regulated by jasmonic acid (JA) but down-regulated by salicylic acid (SA), whereas WRKY70 was activated by SA and repressed by JA.
AtCHL geeni aktivoitui jasmonihapon (JA) välityksellä, kun taas WRKY70 aktivoinnin välitti salisyylihappo (SA) ja aktivaatiota esti JA.
Silencing of this gene led to light-dependent over-accumulation of the reactive oxygen species (ROS) in response to infection by Erwinia carotovora subsp.
Geenin vaimentaminen johti valosta riippuvaiseen happiradikaalien muodostumiseen Erwinia-infektion seurauksena.
When challenged with A. brassicicola, WRKY70 over-expressing plants exhibited a compromised disease resistance while wrky70 mutants had the opposite effect.
WRKY70:tä ylituottavilla kasveilla oli alentunut resistenssi A. brassicicolalle kun taas WRKY70:tä tuottamattomilla kasveilla resistenssitaso oli kohonnut, mikä osoittaa WRKY70:n vaikuttavan negatiivisesti JA-välitteiseen vasteeseen.
tomato DC3000 and Erysiphe cichoracearum UCSC1, whilst an antisense suppression or an insertional inactivation of WRKY70 led to a compromised resistance to E. carotovora subsp.
WRKY70:n ylituotto johti kasvaneeseen resistenssiin Erwiniaa, Pseudomonas syringaeta ja Eryshipe cichoracearumia vastaan ja geenin vaimennus antisense-tekniikalla tai vieraan DNA:n insertiolla johti alentuneeseen resistenssiin Erwiniaa, ja Eryshipe cichoracearumia vastaan.
In order to elucidate the functions of AtCLH1 and WRKY70 in plant defense, stable transgenic lines were produced where these genes were overexpressed or silenced.
Näiden geenien osuutta patogeenivasteen muodostumisessa tutkittiin tekemällä siirtogeenisiä lituruohoja, joissa AtCHL1:tä tai WRKY70:tä joko ylituotettiin tai niitä koodavat geenit vaimennettiin.
Interestingly, little effect on the pathogen-induced SA accumulation at the early infection was observed, suggesting that action of ROS might potentiate SA signaling.
Lisäksi infektio johti SA reitin säätelemien geenien voimakkaampaan aktivaatioon ja kasvaneeseen resistenssiin villityypin kasveihin verrattuna, mikä viittaa siihen, että syntyneillä happiradikaaleilla on kyky vahvistaa SA-välitteistä vastetta.
Additionally, independent knockout lines were also characterized.
Lisäksi työssä hyödynnettiin lituruohon ns. knockout linjoja, joissa geenit on vaimennettu liittämällä niiden keskelle vierasta DNA:ta.
The blooms cause toxic outbreaks and deteriorated recreational and aesthetic values, causing both economic loss and illness or death of humans and animals.
Haitalliset leväkukinnot aiheuttavat myrkytystapauksia ja haittaavat vesistöjen hyöty- ja vapaa-ajankäyttöä johtaen taloudellisiin menetyksiin, ihmisten ja eläinten sairastumisiin ja jopa kuolemiin.
This state of the sea is characterised as a vicious circle .
Tätä tilaa luonnehditaan eräänlaisena rehevöitymisen aiheuttamana noidankehänä.
Eutrophication favours harmful algal blooms worldwide.
Rehevöityminen suosii haitallisia leväkukintoja.
The Baltic Sea is the world s only large brackish water habitat with recurrent blooms of toxic cyanobacteria capable of biological fixation of atmospheric nitrogen gas.
Itämeri on maailman ainoa suuri murtovesiallas, jossa esiintyy toistuvia myrkyllisten ja ilmakehän typpeä sitovien syanobakteerien muodostamia kukintoja.
Phosphorus is assumed to be the main limiting factor, along with temperature and light, for the growth of these cyanobacteria.
Fosfori-ravinteen oletetaan olevan pääasiallinen syanobakteerien kasvua rajoittava tekijä lämpötilan ja valon ohella.
However, N. spumigena growth seemed independent of phosphorus source, whereas, Aphanizomenon sp. grew best in a phosphate enriched environment.
Koeolosuhteissa N. spumigena -lajin kasvun todettiin kuitenkin olevan riippumattomampi tutkituista fosforin lähteistä, kun taas Aphanizomenon sp. laji kasvoi paremmin runsasfosforisessa ympäristössä.
Remineralization of organic forms of phosphorus along with vertical mixing to the permanent halocline during winter set the level of available phosphorus for the next growth season.
Orgaanisten fosforiyhdisteiden luonnollinen hajoaminen fosfaatti-fosforiksi syksyisin sekä talvisin tapahtuvan pystysuuntaisen sekoittumisen todettiin olevan tärkeimmät tekijät, jotka asettavat saatavilla olevan fosfaatin määrän perustason seuraavaa kasvukautta varten.
Consistent high concentrations of dissolved inorganic phosphorus, caused by persistent internal loading of phosphorus, was found to be the main source of phosphorus for large-scale pelagic blooms.
Sisäisen kuormituksen aiheuttaman korkean liuenneen epäorgaanisen fosforin määrän todettiin olevan pääasiallinen fosforinlähde laajoille avoimella merellä esiintyville kukinnoille.
Field experiments revealed natural cyanobacteria bloom communities to be predominantly phosphorus deficient during blooms.
Kenttäkokeet osoittivat kukintayhteisöjen olevan pääasiallisesti fosforivajeisia.
The Baltic Sea is hypothesised to be in an inhibited state of recovery due to the extensive historical external nutrient loading, extensive internal phosphorus loading and the substantial nitrogen load caused by cyanobacteria nitrogen fixation.
Tämä johtuu pitkäkestoisesta ulkoisesta ravinteiden kuormituksesta, voimakkaasta fosforin sisäisestä kuormituksesta sekä typpeä sitovien syanobakteerien aiheuttamasta suuresta typpilisästä.
The role of phosphorus as a regulator of bloom-forming diazotrophic cyanobacteria in the Baltic Sea
Fosforin merkitys kukintoja muodostavien ja typpeä sitovien syanobakteerien esiintymistä säätelevänä tekijänä
Cellular phosphorus sources were found to be able to support substantial growth of the two main bloom forming species Aphanizomenon sp. and Nodularia spumigena.
Solunsisäisesti varastoidun fosforin todettiin olevan tärkeä fosforin lähde kukintoja muodostaville lajeille (Aphanizomenon sp. ja Nodularia spumigena).
Whilst, N. spumigena displays predominant phosphorus limited growth mode and relies on more scarce cellular phosphorus stores and presumably dissolved organic phosphorus compounds for growth.
N. spumigena lajin kasvu on fosforivajeisempaa ja sen pääasialliset fosforinlähteet vaikuttavat olevan solunsisäiset varastot sekä orgaaniset fosforiyhdisteet.
Apparent discrepancies with field observations and experiments are explained by the typical seasonal temperature dependent development of Aphanizomenon sp. and N. spumigena biomass allowing the two species to store ambient pre-bloom excess phosphorus in different ways.
Ristiriidat selitetään kyseisten lajien lämpötilasta riippuvien kasvunopeuksien eroilla, mikä johtaa siihen että luonnon oloissa Aphanizomenon sp. pystyy varastoimaan huomattavasti enemmän fosforia soluihinsa ennen varsinaista kasvukautta.
This thesis evaluated the role of phosphorus nutrition as a regulating factor for the occurrence of nitrogen-fixing cyanobacteria blooms in the Baltic Sea, utilising experimental laboratory and field studies and surveys on varying spatial scales.
Väitöskirjassa arvioidaan fosforin merkitystä myrkyllisten ja typpeä sitovien syanobakteerien kukintoja säätelevänä tekijänä.
Typical bloom time vertical distributions of biomass maxima were found to render N. spumigena more susceptible to advection by surface currents caused by coastal upwellings.
Usein havaittu kukintojenaikainen lajeille ominainen pystysuuntainen populaatioden jakauma aiheuttaa sen että N. spumigena laji työntyy pois kumpuamisalueilta ja syvemmällä viihtyvä Aphanizomenon sp. laji siirtyy pintaan nousevan ravinteikkaan veden myötä.
Autecological characteristics of the two main bloom forming species favour Aphanizomenon sp. populations in utilising the abundant excess phosphate concentrations and phosphate pulses mediated through upwelling.
Lajille ominaisista piirteistä johtuen, Aphanizomenon sp. laji hyötyy N. spumigena lajia enemmän talven ja kevään korkeista fosfaatti-fosforipitoisuuksista sekä kumpuamisen kautta tulevasta lisästä.
The seasonal development of phosphorus deficiency is different for the two species with N. spumigena showing indications of phosphorus deficiency during a longer time period in the open sea. Coastal upwelling introduces phosphorus to the surface layer during nutrient deficient conditions in summer.
Luonnossa rannikonläheisellä kumpuamisella on tärkeä rooli leväkukintojen muodostumisessa, sillä sen mukana meren pintakerrokseen nousee kesäisin lisää fosforia, jonka normaalisti hyvin alhainen määrä on voimakkaimmin syanobakteerien ja levien kasvua rajoittava tekijä.
The species-specific ability of Aphanizomenon sp. and N. spumigena to utilise phosphate enrichment of the surface layer caused by coastal upwelling was clarified.
Aphanizomenon sp. lajin huomattiin pystyvän hyödyntämään kumpuamisen tuoma fosfaatti-fosforin lisä.
Aphanizomenon sp. populations residing in the seasonal thermocline were observed to be able to utilise the phosphate enrichment and a bloom was produced with a two to three week time lag subsequent to the relaxation of upwelling.
Kasvu on hidasta kumpuamisen aiheuttamasta matalasta pintavesilämpötilasta johtuen ja kukinnot muodostuvat täten noin kahden viikon viiveellä kumpuamisen lakattua.
Phosphate additions were found to increase the accumulation of phosphorus relatively most in the planktonic size fraction dominated by the nitrogen-fixing cyanobacteria.
Lisätyn fosfaatti-fosforiravinteen todettiin parantavan Aphanizomenon sp. -lajin fosforiravitsemustilaa.
Events such as upwelling are important in replenishing phosphate concentrations during the nutrient deplete growth season.
Kesällä tapahtuvien kumpuamisten todettiin olevan tärkeä tekijä fosforin kulkeutumisessa pintakerrokseen.
External loads were estimated to contribute with only a fraction of available phosphorus for open sea blooms.
Ulkoisen kuormituksen merkitys fosforin lähteenä kukinnoille todettiin olevan vähäinen.
The ecological requirements of all species and species groups inhabiting semi-natural grasslands are probably never met at single restricted sites.
Kaikkien perinnebiotoopeilla elävien lajien ja lajiryhmien ekologiset vaatimukset tuskin koskaan kohtaavat yksittäisellä niityllä.
There-fore, it appears that restoration of butterfly and moth communities inhabiting semi-natural grass-lands requires a longer time that was available for monitoring in this study.
Näyttääkin siltä, että tuoreiden perinnebiotooppien perhosyhteisöjen kunnostaminen vaatii pidemmän ajan mitä oli mahdollista seurata tässä tutkimuksessa.
These differences between plants and their insect herbivores may be understood in the light of both (1) the higher structural diversity of tall vegetation and (2) weaker tolerance of disturbances by herbivorous insects due to their higher trophic level compared to plants.
Kasvien ja perhosten väliset erot voidaan selittää kahdella eri tavalla: (1) korkeassa kasvillisuudessa on selvästi suurempi rakenteel-linen monimuotoisuus ja siksi enemmän hyönteisille sopivia ekologisia lokeroja kuin matalassa kasvillisuudessa ja (2) kasveja syövät hyönteiset kestävät heikommin erilaisia häiriöitä korkeamman trofiatasonsa takia.
Therefore, regional implementation of management to create differently managed areas is imperative for the conservation of different species and species groups dependent on semi-natural grasslands.
Tämän vuoksi perinnebiotooppien hoidon suunnittelu alueellisella tasolla olisi välttämätöntä perinnebiotoopeista riippuvaisten eliölajien kantojen suojelemiseksi.
In the first field study, butterfly and moth communities in resumed semi-natural pastures were com-pared to old, annually grazed and abandoned previous pastures.
Ensimmäisessä osatutkimuksessa verrattiin uudelleen aloitettujen laitumien suurperhosyhteisöjä vanhojen, vuosittain laidunnettujen ja hylättyjen niittyjen perhosyhteisöihin.
In the second study, it was shown that local habitat quality has the largest impact on the occurrence and abundance of butterflies and moths compared to the effects of grassland patch area and connec-tivity of the regional grassland network.
Toisessa osatutkimuksessa osoitettiin, että perinnebiotooppiniittyjen paikallisella laadulla oli huo-mattavasti suurempi vaikutus suurperhosten esiintymiseen ja runsauteen kuin niityn koolla tai niit-tyverkoston alueellisella yhdistyneisyydellä.
Highest species richness and peak abundance of most individual species of butterflies and moths were generally observed in taller grassland vegetation compared with vascular plants, suggesting a preference towards less intensive management in insects.
Suurin lajimäärä ja useimpien yksittäisten suurperhoslajien korkein yksilömäärä havaittiin korke-ammassa niittykasvillisuudessa verrattuna putkilokasveihin, ja useimmat niittyperhoset näyttävätkin suosivan alhaisempaa häiriöintensiteettiä verrattuna kasveihin.
Butterfly and moth species compo-sition in restored pastures resembled the compositions observed in old pastures after circa five years of resumed cattle grazing, but diversity of butterflies and moths in resumed pastures remained at a lower level compared with old pastures.
Perhosyhteisöjen laji-koostumus muistutti jo noin viiden vuoden kuluttua laidunnuksen uudelleenaloittamisesta vanhojen laitumien lajikoostumusta, mutta lajidiversiteetti oli yhä matalampi kuin vanhoilla laitumilla.
With limited resources it might be reasonable to focus much of the management efforts in the densest networks of suitable habitat to minimise the risk of extinction of the declining species.
Usein niukoin voimavaroin tehdyn hoitotyön suuntaaminen tiheimpiin niittyverkostoihin voisi olla perusteltua taantuneiden niittyperhoslajien häviämisriskin pienentämiseksi.
None of the butterfly and moth species typical of old pas-tures had become more abundant in restored pastures compared with abandoned pastures.
Yksi-kään vanhoille laitumille tyypillisistä perhoslajeista ei ollut vielä runsastunut uudislaitumilla verrat-tuna hylättyihin niittyihin.
In addition, an aim was set at evaluating the effectiveness of the support for livestock grazing in semi-natural grasslands, which is included in the Finnish agri-environment scheme.
Lisäksi selvitettiin maatalou-den ympäristötukeen kuuluvan perinnebiotooppien hoidon erityistuen toimivuutta eri eliöryhmien kannalta.
A positive effect of habitat connectivity was observed on total abundance of the declining butterflies and moths, sug-gesting that these species have strongest populations in well-connected habitat networks.
Niittyverkoston yhdistyneisyydellä todettiin posi-tiivinen vaikutus taantuneiden niittyperhosten kokonaisyksilömäärään, mistä voidaan päätellä että taantuneiden niittyperhoslajien vahvimmat kannat sijaitsevat tiheimmissä niittyverkostoissa.
This work focuses on the factors affecting species richness, abundance and species composition of butterflies and moths in Finnish semi-natural grasslands, with a special interest in the effects of grazing management.
Työssä selvitettiin tuoreiden perinnebiotooppiniittyjen suurperhosyhteisöjen vaihteluun vaikuttavia tekijöitä, erityisenä kiinnostuksena karjan laidunnuksen vaikutukset.
This emphasizes the importance of current and historical management of semi-natural grasslands on butterfly and moth communities.
Tämä havainto korostaa perinnebiotooppien hoitohis-torian merkitystä perhosyhteisöjen muovaajana.
Whereas they may work satisfactorily under certain conditions for specific taxa, they may fail for others.
Ne voivat toimia tietyissä tilanteissa tietyillä eliöillä, mutta pettää toisessa tilanteessa.
This variation forms the raw material for evolution through natural selection and drift.
Evoluutio muovaa tätä ainesta luonnonvalinnan ja ajautumisen kautta.
Mutation and recombination are the fundamental processes leading to genetic variation in natural populations.
Mutaatiot ja geneettinen rekombinaatio ovat luonnonpopulaatioiden perinnöllisen muuntelun perusta.
In this thesis two molecular tools, DNA barcoding and the molecular clock were examined.
Tässä väitöskirjassa tutkittiin kahta molekyylibiologien työkalua, DNA-viivakoodia ja molekyylikelloa.
Therefore, according to this hypothesis, molecular clocks have to be recalibrated taking body size and temperature into account.
Tämän hypoteesin mukaan molekyylikello tulee kalibroida huomioiden eliön paino ja lämpötila.
This thesis tested the temperature effect on mutation rates in equally sized invertebrates.
Tässä tutkimuksen osassa selvitettiin lämpötilan vaikutusta mutaatiofrekvenssiin tasakokoisilla lajeilla.
Therefore, studying mutation rates may reveal information about evolutionary histories as well as phylogenetic interrelationships of organisms.
On ilmeistä, että mutaatiofrekvenssin tutkiminen valaisee niin evoluution kulkua kuin eliöiden sukulaisuussuhteita.
In the first part, the efficiency of mutations to delineate closely related species was tested and the implications for conservation practices were assessed.
Työn ensimmäisessä osassa tarkasteltiin eri geenialueiden kykyä luonnehtia lähisukuisia lajeja ja tämän kysymyksen merkitystä luonnonsuojelubiologiassa.
The molecular clock as well as DNA barcoding should incorporate all the information and data available to obtain comprehensive estimations of the existing biodiversity and its evolutionary history.
Sovellettaessa molekyylikelloa ja DNA-viivakoodausta monimuotoisuuden ja evolutiivisen historian tutkimuksessa on syytä käyttää mahdollisimman laajasti saatavilla olevaa muuta tietoa ja välttää yksinkertaistettuja ratkaisuja.
The idea behind the strict molecular clock is that mutation rates are constant over evolutionary time and may thus be used to infer species divergence dates.
Molekyylikellon ajatuksena on, että mutaatiot kertyvät tietylle geenialueelle vakionopeudella ja näin makromolekyylien erojen perusteella voidaan päätellä evolutiivisten haarautumien ikä.