natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The VF-14 questionnaire proved to be a valuable measure of visual function in AMD.
Tutkimuksessa käytetty Visual Function Index 14 -kysely kuvasi hyvin silmänpohjan ikärappeumapotilaan näön vaikeuksia.
When the VF-14 score for late wet AMD patients is compared with that of patients with other eye diseases, it is remarkably poor.
Kun verrataan tuloksia muihin silmäsairauksiin, niin silmänpohjan ikärappeumapotilailla on selvästi enemmän näkövaikeuksia.
Age-related macular degeneration (AMD) is the leading cause of visual disability.
Silmänpohjan ikärappeuma on suurin näkövammaisuuden syy teollistuneissa maissa.
In the future, these kinds of studies are no longer possible because all the AMD lesions are treated.
Kun nykypäivänä voidaan hoitaa silmänpohjan ikärappeumaa laajemmin, eivät jatkossa tämän väitöstyön kaltaiset taudin luonnollista kulkua selvittävät tutkimukset ole enää mahdollisia.
Large total lesion size, persistent exudation, the presence of subretinal fibrosis, and good vision in the other eye were associated with poor vision in the study eye after an extended follow-up.
Jos toisessa silmässä on hyvä näöntarkkuus, niin sairaan silmän näöntarkkuus jää yleensä keskimääräistä heikommaksi.
In the second study, the predictors of end-stage structural findings in wet AMD were studied.
Väitöstyössä saatiin selville, että silmänpohjan ikärappeuman alkuvaiheen isot silmänpohjan muutokset näyttävät olevan isoja myös loppuvaiheessa.
After the exclusions, data from 52 to 62 patients was analysed further in the four studies.
Tutkimuksen alkuvaiheessa isot ja molemmissa silmissä löydetyt tautimuutokset osoittautuivat pitkällä aikavälillä yleensä laajoiksi.
Over a long follow-up period, a large total lesion size, persistent exudation, the presence of subretinal fibrosis, and good vision in the other eye were associated with poor vision.
Kosteassa muodossa silmänpohjaan kasvaa uusia hauraita verisuonia, jotka vuotavat herkästi ja häiritsevät näköä.
Surrounding the central lesion, except for exudative lesions, a geographic atrophy-like sharply demarcated area often existed.
Väitöstyössä selvisi, että pitkällä aikavälillä puoleen muutoksista kehittyi atrofiaa eli verkkokalvon rappeutumista varsinaisen muutoksen ympärille.
Persistent exudative process with large lesion at follow-up was connected to large size and pigment epithelial detachment (PED) at baseline.
Mahdolliset muutokseen liittyvät pigmenttiepiteelin irtauma ja fibroosi lisäävät myös keskimääräistä kokoa.
The presence of haemorrhage and PED at baseline also predicted a poor outcome.
Silmänpohjan ikärappeumassa on olemassa kostea ja kuiva muoto.
On the average, the amount of time spent on active listening to music was 4.6 hours per week and passive 7.3 hours per week among the participants.
Tutkimukseen osallistuneet kuuntelivat musiikkia aktiivisesti keskimäärin 4.6 tuntia viikossa ja passiivisesti 7.3 tuntia viikossa.
Five candidate genes, AVPR1A, SLC6A4, COMT, DRD2 and TPH1, were studied in musical aptitude, creativity in music and listening to music.
Tutkimme viiden ehdokasgeenin, AVPR1A, SLC6A4, COMT, DRD2 ja TPH1, vaikutusta musikaalisuuteen, musiikilliseen luovuuteen ja musiikin kuuntelemiseen.
PCDHA is involved in neural migration, differentiation and synaptogenesis.
Aikaisemmin PCDHA on liitetty hermosolujen migraatioon, erilaistumiseen ja synapsien muodostumiseen.
In this thesis, musical aptitude of each participant was defined using three music tests: the auditory structuring ability test (Karma Music test) and Seashore's pitch and time discrimination subtests.
Tutkimushenkilöiden musikaalisuus määritettiin kolmea musikaalisuustestiä käyttäen: auditiivisen strukturointikyvyn testi (Karman testi) sekä Seashoren äänen korkeuden ja keston testit.
Furthermore, high scores in music tests correlated with creative functions in music, and high amount of active listening to music correlated with the high level of music education.
Lisäksi korkeat musikaalisuustestipisteet korreloivat musiikillisen luovuuden kanssa ja aktiivinen musiikin kuunteleminen musiikkikoulutuksen kanssa.
In the genome-wide CNV study several copy number variable regions containing genes that affect neurodevelopment, learning and memory were detected.
Koko perimän kattavassa CNV -työssä havaitsimme kopioluvultaan vaihtelevia alueita, jotka sisälsivät hermosolujen kehittymiseen, oppimiseen ja muistiin liittyviä geenejä.
Creativity in music was associated with a duplication covering glucose mutarotase gene (GALM) at 2p22.
Havaitsimme musiikillisen luovuuden liittyvän GALM geenin kahdentumaan kromosomissa 2p22.
A 1.3 Mb duplication was identified in a subject with low COMB scores overlapping the core linkage region of absolute pitch at 8q24.
Lisäksi löysimme matalat COMB pisteet omaavalta henkilöltä suuren, 1.3 Mb, kahdentuman kromosomista 8q24 absoluuttiseen sävelkorvaan kytkeytyvältä alueelta.
A combined music test score (COMB) was computed as the sum of the separate scores of the three individual test results.
Näiden kolmen musikaalisuustestin pistemäärän summana laskettiin kunkin osallistujan yhdistetyt musikaalisuuspisteet (COMB).
The most promising of them was a deletion at 5q31.1 covering the protocadherin-α gene cluster (PCDHA) that was associated with low music test scores.
Mielenkiintoista oli, että PCDHA geeniperheen poistuma kromosomissa 5q31.1 liittyi mataliin musiikkitestipisteisiin.
The development of genome technologies and bioinformatics has enabled the identification of genetic variants underlying complex human traits.
Geneettisten tutkimusmenetelmien kehittyminen on luonut uusia työkaluja ja mahdollistanut monitekijäisten ominaisuuksien, kuten musikaalisuuden taustalla vaikuttavien geneettisten muutosten etsimisen.
For the aforementioned phenotypes functionally relevant candidate genes were analyzed, and novel genomic variants and candidate genes sought using genome-wide analysis of single nucleotide polymorphisms and structural variation (copy number variation; CNV).
Lisäksi koko perimän kattavissa tutkimuksissa etsittiin uusia musikaalisuuteen ja musiikilliseen luovuuteen vaikuttavia perimän muutoksia ja ehdokasgeenejä yhden nukleotidin geenimerkkejä sekä kopiolukumuutoksia (CNV) käyttäen.
Both musical aptitude and creative functions in music showed to have strong genetic components, the heritability estimates were 0.44 and 0.84 respectively.
Havaitsimme musikaalisuuden ja musiikillisen luovuuden perinnöllisen komponentin olevan merkittävä, musikaalisuuden 44 % ja musiikillisen luovuuden 84 %.
Genome-wide association analysis of creative functions in music showed association with several genes previously shown to be related to learning, memory, synaptic plasticity and neuropsychiatric disorders.
Etsiessämme musiikilliseen luovuuteen liittyviä geenejä, havaitsimme useita oppimiseen, muistiin, hermosoluliitosten muovautumiseen ja neuropsykiatrisiin sairauksiin liitettyjä geenejä.
All studied traits were associated with the arginine vasopressin receptor 1A (AVPR1A) gene, suggesting that the neurobiology of music perception and practice is likely to be related to pathways affecting social affiliation and communication.
Koska AVPR1A-geeni on aikaisemmissa tutkimuksissa liitetty sosiaaliseen kommunikaatioon ja kiintymykseen, tuloksemme viittaavat, että musiikin aistimisen ja tuottamisen neurobiologia liittyy samoihin biologisiin reitteihin.
Information about other musical traits, creative functions in music and listening to music, and background information was collected using a web-based questionnaire.
Osallistujien musiikki- sekä muusta taustasta kerättiin tietoa laajalla Internet-pohjaisella kyselylomakkeella.
In order to further dissect the molecular genetic background of music related traits this thesis work focused on three phenotypes in music, musical aptitude, listening to music and creativity in music in the enlarged family material.
Tämän väitöskirjan tarkoituksena on selvittää tarkemmin musikaalisuuden, musiikin kuuntelemisen ja musiikillisen luovuuden molekyyligeneettistä taustaa edellisestä tutkimusta laajemmassa perhemateriaalissa.
The strongest association was detected with the cGMP-dependent protein kinase type I (PRKG1) gene at 10p21 that affects amygdala function, a brain area also induced by music.
Näistä mantelitumakkeen toimintaan vaikuttava PRKG1 geeni assosioitui voimakkaimmin musiikilliseen luovuuteen.
Prior to this study, the first genome wide scan in the Finnish pedigrees suggested that musical aptitude is associated with several chromosomal areas in the human genome.
Ensimmäinen musikaalisuuden koko perimän kattava kartoitus suoritettiin suomalaisissa suvuissa.
There is an abundance of data about the neurophysiological effects of music on the human brain, but heritability and especially molecular studies have been lacking.
Silti musikaalisuuden periytyvyyden ja erityisesti sen taustalla olevan molekyylibiologian tutkiminen on käynnistynyt vasta viime vuosina.
Being aware that musical aptitude is a complex phenotype affected by several predisposing alleles, this result, although interesting, is preliminary and may only partially explain the genetic background of musical aptitude.
Tähänastiset tutkimukset osoittavat, että musikaalisuus on monitekijäinen ominaisuus, mihin vaikuttavat ympäristön lisäksi useat altistavat geenimuodot.
In conclusion, our results suggest new candidate genes for musical aptitude and creativity in music.
Uusien ehdokasgeenien tunnistaminen musikaalisuudessa ja musiikillisessa luovuudessa tulee antamaan lisätietoa musikaalisuuden biologisesta taustasta.
High heritability of music test scores was also demonstrated.
Tutkimus osoitti perimän usean eri alueen vaikuttavan musikaalisuuteen.
These methods can be applied to normal human traits like music perception and performance.
Ihmiset eroavat musikaalisilta taipumuksiltaan ja musikaalisuus ilmenee monin eri tavoin.
D. pini has caused damages in Finland over 500 000 hectares between years 1997–2001.
Pilkkumäntypistiäistuhoja on vuosien 1997–2001 välillä havaittu yli 500 000 hehtaarin alueella.
The most substantial defoliation was in plot 9 in 2005, over 99%.
Voimakkainta neulaskato oli koealalla 9 vuonna 2005 (keskimäärin yli 99 %).
Pest insects can e.g. cause reduced tree growth and even tree death.
Hyönteiset voivat aiheuttaa puustolle muun muassa kuolemaa ja kasvun alentumista.
The mean growth loss of severe damaged trees (70–100% of defoliation) was approximately 65% and of trees with low defoliation level (0–10% of defoliation) 40%.
Lustoanalyysin perusteella kasvu on alentunut ankaran tuhon (70–100 % neulaskato) seurauksena 65 % ja vähäisen tuhon (0–10 % neulaskato) seurauksena 40 % tutkimusjakson aikana.
The mean defoliation level was 37% in 2002 and 22% in 2010.
Keskimäärin neulaskato oli vuonna 2002 noin 37 % ja vuonna 2010 hieman yli 22 %.
Plot-wise defoliation level varied significantly between the years and the plots.
Harsuuntuneisuus vaihteli koealojen ja vuosien välillä suuresti.
Classification accuracy of logistic regression for class 1 was 92.4% with kappa value of 0.81 and 94.2% and 0.84 for class 2, respectively.
Näillä muuttujilla oikeinluokitusprosenttit ja kappa-arvot olivat 92,4 % ja 0,81 (luokka 1) sekä 94,2 % ja 0,84 (luokka 2).
Simulated economic losses were perceptible only on plots 9 and 16; 2785 € and 1623 € per hectare, respectively.
Hehtaarikohtaiset tuottoarvonmenetykset olivat 2785 € (koeala 9) ja 1623 € (koeala 16) koko tutkimusjakson aikana.
Natural enemies were divided into birds, small mammals and to insect families of Ichneumonidae, Chalcidoidea, Tachinidae, Elateridae and Carabidae.
Luontaisia vihollisia olivat loispistäiset (Ichneumonidae), kiilupistiäiset (Chalchidoidea), loiskärpäset (Tachnidae), pikkunisäkkäät, linnut, sepät (Elateridae) ja maakiitäjäiset (Carabidae).
In addition, the aim was also to estimate the consequence of a beetle attack by pith borers (Tomicus spp.)
Lisäksi haluttiin selvittää seuraustuhoa aiheuttavien ytimennävertäjien (Tomicus spp.)
The field work was carried out in Palokangas area, Ilomantsi, eastern Finland in years 2002–2010.
Tutkimus tehtiin Ilomantsin Palokankaalla vuosina 2002–2010.
to the defoliation.
vaikutusta neulaskatoon.
Effect of natural enemies to the defoliation and tree growth caused by Common pine sawfly (Diprion pini L.)
Luontaisten vihollisten vaikutus pilkkumäntypistiäisen (Diprion pini L.) aiheuttamaan neulaskatoon ja puuston kasvuun
Two different classification schemes with threshold values of 20% (class 1) and 30% (class 2) of defoliation were used in regression.
Logistisessa regressiossa käytettiin kahta eri luokkaa, luokassa 1 kynnysarvo harsuuntuneisuudelle oli 20 % ja luokassa 2 30 %.
Climate change and following extreme weather patterns can increase forest damages caused by pest insects especially in higher latitudes.
Ilmastonmuutos ja ilmaston ääri-ilmiöt voivat lisätä tuhohyönteisten määrää ja muuttaa lajien keskinäisiä vuorovaikutussuhteita.
Consequence of beetle attack was most violent in 2004 (17 shoots/ m²).
Seuraustuho oli voimakkainta vuonna 2004, jolloin ytimennävertäjän pudottamia versoja oli keskimäärin 17 versoa/m2.
Logistic regression was used to explicate tree-wise defoliation with tree- and stand-wise variables.
Tilastollisena testinä käytettiin logistista regressiota selittämään harsuuntuneisuutta.
Defoliation by the Common Pine Sawfly (Diprion pini L.) causes severe growth losses and tree mortality of Scots Pine (Pinus sylvestris L.).
Pilkkumäntypistiäisen (Diprion pini L.) on havaittu aiheuttavan kasvutappioita männylle (Pinus sylvesris L.) neulaskadon kautta.
Peak sawfly densities can affect tree growth during outbreaks.
Pilkkumäntypistiäisen massaesiintymä vaikuttaa selvästi puuston kasvuun.
Consequence beetle attack by the pith borers was only slight and delayed.
Ytimennävertäjien vaikutus oli vähäistä ja näkyi viiveellä.
Relative proportion of natural enemies increased along the research period as defoliation percentages decreased.
Pilkkumäntypistiäispopulaation tiheyden laskiessa myös harsuuntuneisuusprosentti väheni.
The aim this study was to estimate the effect of the natural enemies on population densities of D. pini.
Tässä työssä oli tarkoitus selvittää bioottisten säätelevien tekijöiden eli luontaisten vihollisten vaikutus pilkkumäntypistiäisen populaatiokoon muutoksiin ja sitä kautta männyn neulaskatoon ja kasvutappioihin.
Tree growth simulation was used to estimate economic losses.
Taloudellisia tappioita yritettiin selvittää SIMO-simulaation avulla ja kasvutappioita lustojen suhtellisten kasvujen avulla.
The results of this study showed that control of natural enemies effected on D. pini density.
Tulokset osoittivat, että luontaiset viholliset säätelivät pilkkumäntypistiäispopulaatiota sen eri vaiheissa.
Stand- and tree-wise characteristics were measured on 11 plots.
Harsuuntuneisuus arvioitiin silmävaraisesti jokaiselta koealan puulta 10 %:n tarkkuudella.
Effect of natural enemies as regulative factors was estimated from D. pini cocoons.
Luontaiset viholliset määritettiin pilkkumäntypistiäisen kotelokoppien kunnon mukaan.
The number, density and intensity of damages by pest insects already have increased because of the changing conditions.
Populaatiokoon muutokset voivat yleistyä muuttuvan ilmaston takia.
Tree-wise defoliation with 10% accuracy and amount of D. pini cocoons and fallen shoots of P. sylvestris were estimated annually.
Koealoilta mitattiin puustotiedot, määritettiin harsuuntuneisuus, otettiin lustonäytteitä, kerättiin pilkkumäntypistiäisen kotelokoppia ja arvioitiin ytimennävertäjän aiheuttama seuraustuho.
In addition, radial tree growths were measured from total of n trees in 2010.
Luontaisten vihollisten yhdysvaikutus nousi koko tutkimusjakson ajan, nousten vuonna 2010 yli 75 %.
Reproducibility was also poor in this study.
Myös toistettavuus oli huono tässä tutkimuksessa.
In the future, the reaction conditions and the analytical method need to be optimized.
Jatkossa tulee lisäksi optimoida sekä reaktio-olosuhteet että analyysimenetelmä.
Protein phosphorylation is an important mechanism in cell signaling.
Proteiinien fosforylaatio on tärkeä mekanismi soluviestinnässä.
Normally, one third of all proteins in a living organism is phosphorylated every moment.
Normaalisti elimistön proteiineista noin kolmasosa on fosforyloituneena joka hetki.
In alkaline conditions all of the investigated peptides were degraded efficiently so these conditions were chosen for further experiments.
Emäksisissä olosuhteissa kaikki peptidit hajosivat tehokkaasti, joten nämä olosuhteet valittiin seuraaviin tutkimuksiin.
Usually oxidized proteins are degraded quickly in cells.
Yleensä hapettuneet proteiinit hajotetaan soluissa nopeasti.
Possibly this has also an effect on reaction products in photocatalysis.
Mahdollisesti tämä vaikuttaa myös reaktiotuotteisiin valokatalyysissa.
Abnormal amount of phosphorylated proteins is associated with many diseases.
Normaalista poikkeava fosfoproteiinien määrän uskotaan liittyvän moniin sairauksiin.
Oxidation sites could not be identified since the products were formed in such a small concentrations.
Hapetuskohtia ei kuitenkaan pystytty määrittämään, sillä hapetustuotteita muodostui niin pieniä määriä.
Proteins can also be oxidized in a living organism by reactive oxygen species.
Proteiinit voivat myös hapettua elimistössä reaktiivisten happiyhdisteiden vaikutuksesta.
Further studies are needed to find out, if phosphorylation has effect on oxidation of peptides.
Lisää tutkimuksia tarvitaan, jotta voidaan selvittää, onko fosforylaatiolla vaikutusta peptidien hapettumiseen.
Peptides were degraded significantly already after 0.5 minutes UV exposure.
Peptidit hajosivat merkittävästi jo puolen minuutin UV-altistuksessa.
The non-phosphorylated and monophosphorylated peptide produced mainly once (M+O) and doubly (M+2O) oxidized products.
Fosforyloimaton ja yhdesti fosforyloitu peptidi hapettuivat valokatalyysireaktiossa muodostaen pääasiassa yhdesti (M+O) ja kahdesti hapettuneita (M+2O) tuotteita.
Samples were analyzed by ultra-high performance liquid chromatography-mass spectrometry (UPLC-MS).
Näytteet analysoitiin erittäin korkean suorituskyvyn nestekromatografilla ja massaspektrometrillä (UPLC-MS).
The purpose of this work was to investigate the effect of phosphorylation on degradation and oxidation of peptides in titanium dioxide photocatalysis.
Tämän työn tarkoituksena oli tutkia fosforyloitumisen vaikutusta peptidien hajoamiseen ja hapettumiseen titaanidioksidivalokatalyysireaktiossa.
Titanium dioxide is a widely used catalyst in photocatalytic reactions.
Titaanidioksidi on paljon käytetty katalyytti valokatalyysireaktioissa.
When titanium dioxide absorbs UV radiation, hydroxyl radicals and superoxide anions are formed in aqueous solution.
Titaanidioksidin absorboidessa UV-säteilyä vesiliuoksessa muodostuu hydroksyyliradikaaleja ja superoksidianioneja, jotka voivat reagoida liuoksessa olevien yhdisteiden kanssa.
Increased oxidation and decreased capability to degrade oxidized proteins can cause accumulation of these species in tissues.
Normaalia runsaampi hapettuminen sekä solujen vähentynyt tai hidastunut kyky hajottaa hapettuneita proteiineja johtaa hapettuneiden proteiinien kertymiseen kudoksiin, mikä voi myös liittyä moniin sairauksiin ja ikääntymiseen.
The most important factors affecting titanium dioxide photocatalysis are concentration and type of titanium dioxide catalyst, initial concentration of the substrate and pH.
Tärkeimmät titaanidioksidivalokatalyysireaktioon vaikuttavat tekijät ovat titaanidioksidin laatu ja konsentraatio, hajotettavan yhdisteen konsentraatio sekä reaktioliuoksen pH.
Degradation of all three peptides was very fast in titanium dioxide photocatalysis.
Kaikkien peptidien hajoaminen titaanidioksidivalokatalyysissa oli hyvin nopeaa.
Since titanium dioxide columns have been used to enrich phosphopeptides, the adsorbtion of phosphorylated and unphoshorylated peptides on titanium dioxide is known to be different.
Fosfopeptidien erottamiseen fosforyloimattomista peptideistä on käytetty titaanidioksidikolonneja, joten adsorboitumisen tiedetään olevan erilaista.
Peptides investigated were a non-phosphorylated, a monophosphorylated and a triply phosphorylated insulin receptor peptide.
Tutkittavina peptideinä oli fosforyloimaton sekä yhdesti ja kolmesti fosforyloitu insuliinireseptoripeptidi.
Oxidation products of the triply phosphorylated peptide were not detected.
Kolmesti fosforyloidun peptidin ei havaittu hapettuvan.
Degradation of the phosphorylated peptides was significant in all pH conditions studied.
Fosforyloimaton peptidi hajosi selvästi vähemmän happamissa olosuhteissa, kun taas fosforyloidut peptidit hajosivat kaikissa olosuhteissa merkittävästi.
First, the effect of pH on the degradation of the peptides was studied.
Aluksi tutkittiin pH:n vaikutusta fosforyloimattoman, yhdesti fosforyloidun ja kolmesti fosforyloidun peptidin hajoamiseen.
The used test compounds were propranolol, D-mannitol, D-glucose and HSPC:Chol liposomes.
Tutkimusaineina käytettiin propranololia, Dmannitolia, D-glukoosia ja HSPC:KOL-liposomeja.
Traditional and new emerging methods to study drug permeability and drug-cell interactions in early phases of drug discovery (Literature review) : Monitoring drug-cell interactions with surface plasmon resonance technique (Experimental study)
Perinteiset ja uudet menetelmät, joilla tutkitaan lääkeaineen solukalvon läpäisevyyttä sekä lääkeaineen ja solujen välisiä vuorovaikutuksia lääkekehityksen varhaisissa vaiheissa (kirjallisuuskatsaus) : Lääkeaineen ja solujen välisten vuorovaikutusten tutkiminen pintaplasmoniresonanssi-tekniikalla (erikoistyö)
A drug needs to be transported through a cell membrane before it can have a pharmacological effect.
Lääkeaineen täytyy kulkeutua solukalvon läpi ennen kuin se voi päästä vaikutuskohtaansa.
Propranolol diffuses effectively by the transcellular pathway into cells whereas D-mannitol uses the paracellular pathway.
Propranololi läpäisee solukerroksen transsellulaarisesti, kun taas D-mannitoli käyttää parasellulaarista reittiä.
Therefore, the drug-cell interactions are studied in the early stage of the drug development process.
Tämän vuoksi lääkeaineen vuorovaikutusta solujen kanssa on tärkeää tutkia lääkekehitysen mahdollisimman varhaisessa vaiheessa.
There is a strong need for new in vitro methods in early drug development that predict in vivo conditions more reliably.
Lääkekehityksen varhaisiin vaiheisiin tarvitaan uusia, luotettavammin in vivo -tilannetta ennustavia in vitro -tutkimusmenetelmiä.
The literature review of this work covers the traditional in vitro and in silico methods of predicting the permeability of drugs across the intestinal membrane.
Kirjallisuuskatsauksessa tarkastellaan perinteisiä in vitro ja in silico -menetelmiä, joita käytetään lääkeaineen imeytymisen ennustamiseen ruoansulatuskanavasta.
The results showed that clear differences in both SPR signals between propranolol and D-mannitol were observed when the cells were exposed to the test compounds.
Tulokset osoittivat, että SPR-menetelmällä voitiin havaita selkeä eroavaisuus molemmissa SPR-signaaleissa propranololin ja D-mannitolin välillä.
The widely applied methods are reviewed briefly and the predictability of the methods is evaluated.
Katsauksessa kuvataan lyhyesti yleisimmin käytettyjä tutkimusmenetelmiä sekä arvioidaan menetelmien luotettavuutta erityisesti lääkeaineen in vivo -imeytymisen ennustamisessa.
Previously, the SPR technique has been almost merely used in routine biomolecular interaction analysis.
SPR-menetelmää on käytetty aiemmin lähinnä biokemiallisissa tutkimuksissa tarkasteltaessa molekyylien välisiä vuorovaikutuksia.
The advantage of the SPR technique is that it is an optical method which allows real-time monitoring under a constant flow without labeling agents.
SPR-menetelmän etuna on, että sillä on mahdollista tutkia lääkeaineen ja solujen välisiä vuorovaikutuksia reaaliaikaisesti, jatkuvassa virtauksessa ja ilman merkkiaineita.