natgillin/translations-raw huggingface dataset:
At 40 °C rod-like nanostructures were formed.
40 °C:ssa pinnalle muodostui neulamaisia nanolankoja, jotka muodostivat kukkamaisia rakenteita.
In addition, photocatalytic activity of the ZnO nanostructures was examined using Resazurin dye and methylene blue which absorbance change with illumination time was measured with UV-vis spectrometer.
Fotoaktiivisuuden mittaamiseen käytettiin Resazurin-väriainetta sekä metyleenisinistä, jonka absorbanssin muutosta mitattiin UV-vis-spekrometrilla.
Two different temperatures, 40 °C and 60 °C, were used in scCO2 synthesis.
ScCO2-synteesissä käytettiin lämpötiloina 40 °C:ta ja 60 °C:ta.
In the synthesis H2O and CO2 were pumped into the reaction chamber and tem-perature and pressure were raised so that carbon dioxide turned into a supercritical state.
Kammion paine ja lämpötila nostettiin niin korkeiksi, että CO2 muuttui ylikriittiseen tilaan.
The reac-tants of scCO2 synthesis are water (H2O) and carbon dioxide (CO2) which react with zinc surface and as a result, zinc carbonate nanostructures are formed.
Lähtöaineina synteesissä käytetään vain vettä (H2O) ja hiilidioksidia (CO2), jotka reagoivat synteesin aikana sinkkipinnan kanssa muodostaen sinkkikarbonaattira-kenteita, jotka voidaan edelleen lämpökäsitellä sinkkioksidiksi.
In this study ZnO-nanostructures were grown on the steel substrates by scCO2 syn-thesis.
Substraatteina käytettiin teräslevyjä, joiden pinnalle muodostettiin ohut sinkkikerros sputteroimalla.
During the synthesis water, carbon dioxide and zinc formed zinc carbonate nanostructures that were then calcinated to zinc oxide.
Käsittelyn aikana muodostuneet sinkkikarbonaattirakenteet lämpökäsiteltiin synteesin jälkeen sinkkioksidiksi.
The rods were grouped into flow-er-like clusters and they consisted of zinc hydroxy carbonates.
Nano-langat koostuivat mittausten mukaan sinkkihydroksyylikarbonaateista.
The change in tem-perature affected the morphology and the composition of the zinc carbonate nanostruc-tures.
Paine oli kaikissa kä-sittelyissä 100 bar ja käsittelyaika 60 min. Käsittelylämpötila vaikutti synteesissä muo-dostuvien karbonaattirakenteiden morfologiaan ja koostumukseen.
The formation of zinc oxide nanostruc-tures by this method has not yet been studied widely.
Sinkkioksidi-nanorakenteiden valmistaminen ylikriittisen hiilidioksidin avulla
Dif-ferent morphologies can be grown using different synthesis methods or process param-eters.
Sinkkioksi-dinanorakenteiden morfologiaa ja ominaisuuksia voidaan modifioida halutunlaisiksi pro-sessiparametreja muuttamalla.
As of now, no such treatment results have been published.
Tällaisista tutkimuksista ei tähän mennessä raportoitu.
Thus, in theory, it should be possible to treat cancer patients using a combination of radiation, either local or whole body hyperthermia, and IL-2.
Täten, teoreettiselta kannalta katsoen, olisi mahdollista hoitaa syöpäpotilaita sädehoidon, paikallisen taikka koko kehon hypertermian ja IL-2 yhdistelmällä.
The functions of NK cells are regulated by various factors, including cytokines such as interferon (IFN)-α, -β and -γ and interleukin-2 (IL-2).
NK solujen toimintaan vaikuttaa suuri joukko tekijöitä, mukaan lukien sytokiinit, kuten interferon α, β ja γ (IFN α, β ja γ) ja interleukin-2 (IL-2).
In thermal studies, the cytotoxicity of NK cells showed no significant changes between 31°C and 41°C.
Lämpötilatutkimuksissa NK solujen sytotoksisuudessa ei havaittu merkittäviä eroja välillä 31°C-41°C.
However, the immense complexity of the immune system and changes in both tumor cells and the tumor microenvironment make it difficult to predict clinical results based on in vitro findings.
Kuitenkin, immunologisen systeemin tavaton monimutkaisuus, sytöpäsolujen muuntautumiskyky ja niiden ympäristön vaihtelevuus tekevät vaikeaksi ennustaa kliinisiä tuloksia in vitro saatujen tulosten perusteella.
This study aimed to explore the potential to minimize, prevent, or restore damage induced by irradiation and hyperthermia to NK cells using IFN-α, -β, or -γ or IL-2.
Yksi tutkimuksen tarkoituksista oli selvittää mahdollisuuksia estää, minimoida taikka palauttaa sädetyksen ja hypertermian aiheuttamia vaurioita NK soluihin käyttäen IFN α, β ja γ sekä IL-2.
According to the linear-quadratic model, NK cells are of the acute reacting tissue type with α dominance.
Lineaaris-neliöllisen mallin mukaan NK solut kuuluvat akuutisti reagoiviin solutyyppeihin, joissa α tyyppi dominoi.
This elevation was observed when IL-2 was used either before, during, or after thermal treatment.
Tulos oli samanlainen riippumatta siitä, käytettiinkö IL-2 ennen lämpökäsittelyä, sen aika taikka sen jälkeen.
K-562 cells were used as target cells, and the viability of NK and K-562 cells along with NK cell cytotoxicity were measured using several methods.
NK ja K-562 solujen elossaolokykyä ja NK solujen sytotoksisuutta mitattiin eri menetelmillä.
IL-2 increased the cytotoxicity of irradiated NK cells in a concentration-dependent manner, whereas IFNs demonstrated mostly insignificant changes.
IL-2 lisäsi sädetettyjen NK solujen sytotoksisuutta annoksesta riippuvalla tavalla, kun taas itereferonit eivät aiheuttaneet merkittäviä muutoksia.
The Effects of Irradiation, Hyper-, and Hypothermia on Viability and Cytotoxicity of Natural Killer Cells
Sädetyksen, hypo- ja hypertermian vaikutus luonnollisten tappajasolujen elossaolo- ja tappokykyyn
No recovery was detectable, and different radiobiological models described best different segments on a radiation dose-effect curve.
Erilaiset sädebiologiset mallinnukset heijastivat parhaiten eri osia sädetyksen annos-vaste käyrissä.
In this present investigation, the effects of radiation, immunological and thermal treatments, administered alone or in combinations, on NK cells were studied in vitro.
Tässä koesarjassa tutkittiin säde-, immunologisten ja lämpöhoitojen sekä näiden yhdistelmien vaikutuksia NK soluihin in vitro.
IFNs demonstrated no dose- or schedule-dependent effects.
Interferoneilla ei tällaista annoksesta taikka antoajankohdasta riippuvaa ominaisuutta havaittu.
The findings of these studies indicated that NK cell enrichment methods influenced the purity, viability and cytotoxicity of the NK cell populations that were isolated.
Näiden tutkimusten mukaan NL solujen eristysmenetelmät vaikuttivat saatujen solupopulaatioiden puhtauteen, elossaoloon ja sytotoksisuuteen.
Most cancer therapies affect the activation or inhibition of NK cells in different ways, including alterations in NK cell viability and cytotoxicity against tumor cells.
Useimmat syövän hoidossa käytetyt menetelmät vaikuttavat eri tavoilla NK solujen elossaolon ja kykyyn tappaa syöpäsoluja eli sytotoksisuuteen.
Fractionated radiation demonstrated variable effects on the viability and cytotoxicity of NK cells.
Fraktioitu sädetys tuotti vaihtelevia tuloksia elossaolo- ja sytotoksisuustutkimuksissa.
A radiation dose of 2 Gy, which is similar to a daily dose used at the clinic did not damage but instead enhanced NK cell cytotoxicity in vitro.
Kliinisessä sädehoidossa yleisesti käytetty päivittäinen 2 Gy annos ei vähennä NK solujen sytotoksisuutta vaan päinvastoin, lisää sitä.
In some contexts, IFNs increased the radiation sensitivity of NK cells.
Ne jopa lisäsivät NK solujen sädeherkkyyttä muutamissa tilanteissa.
IL-2 could significantly restore the impaired cytotoxicity induced by these combinations.
IL-2 palautti merkitsevästi sädetyksen ja hypertermian aihettamien sytotoksisuuden vaurioita.
The cytotoxicity of NK cells recovered in a temperature- and heating time-dependent manner, mainly over the first 24 h. IL-2 could restore NK cell cytotoxicity in a concentration- and incubation time-dependent manner to levels that even exceeded those in untreated controls.
Erittäin dramaattinen sytotoksisuuden lasku todettiin välillä 41C° ja 42° C. Alentunut sytotoksisuus palautui lämpötilasta ja lämmitysajasta riippuvalla tavalla, etupäässä 24 tunnin aikana.
The combination of radiation and hyperthermia or vice versa showed equal effects on the NK cell cytotoxicity.
Sädetyksen ja hypertermian yhdistelmän vaikutukset NK solujen sytotoksisuuteen olivat samat riippumatta siitä, missä järjestyksessä ne annettiin.
These cells act as a first line of defense against existing and de novo developing tumor cells.
Luonnolliset tappajasolut (NK solut) ovat osa luonnollista immuniteettia ja erittäin tärkeitä ensilinjan torjunnassa jo olemassa olevia sekä juuri sytyneitä syöpäsoluja vastaa.
Additionally, IL-2 was significantly more potent when administered before the combined radiation and thermal treatment.
Teho oli merkitsevästi parempi, jos IL-2 annettin ennen tätä yhdistelmää.
Low to medium size irradiation doses activated NK cell cytotoxicity, whereas higher doses reduced it in a dose-dependent manner.
Matalat ja keskimääräiset sädeannokset aktivoivat NK solujen sytotoksisuutta.
The main outcomes were analyzed by chi2 test and logistic regression.
Päätulokset analysoitiin chi2-testillä ja logistisella regressiolla.
This self-report survey comprised 186,632 adolescents (50.4% girls).
Tähän koululuokissa itse täytettävään lomakekyselyyn vastasi 186632 nuorta (50.4% tyttöjä).
At first, bivariate relationships were assessed, and thereafter multivariate analysis was conducted.
Aluksi laskettiin kahdensuuntaiset suhteet, jonka jälkeen käytettiin monimuuttujaanalyysia.
Supposedly they do, since sexual activity becomes statistically more common in older age groups and thus can be assumed to be normative.
Oletettavasti jälkinuoruusikää kohden yhteydet vaimenevat, koska seksuaalinen aktiivisuus muuttuu tilastollisesti yleisemmäksi, joten tätä voidaan pitää normatiivisena.
This association was strongest in younger adolescents, and diminished gradually towards late adolescence, even turning to the reverse in 19-year-old boys.
Yhteys oli voimakkain nuorimmassa ikäryhmässä, ja heikkeni asteittain jälkinuoruusikää kohden kääntyen jopa päinvastaiseksi 19-vuotiailla pojilla.
The study makes use of a population-based national sample of Finnish adolescents surveyed in school settings, the School Health Promotion Study from the years 2010-2011.
Väitöskirjatutkimuksen aineistona on suomalainen Kouluterveyskysely vuosilta 2010-2011.
Earlier research has examined adolescent sexual behavior in relation, among other things, to mental disorders, parenting behaviors, substance abuse, and alcohol consumption, but mostly ignoring the reciprocal associations among these.
Aiempi tutkimus on käsitellyt nuorten seksuaalikäyttäytymistä muun muassa suhteessa mielenterveyden häiriöihin, vanhempien kasvatustyyliin, päihteiden ja alkoholin käyttöön, mutta suurin osa on jättänyt huomiotta kyseisten muuttujien keskinäiset yhteydet.
Theoretical frameworks posit inept parenting as a cause of psychosocial adversities and maladjustment in adolescents.
Teoreettiset viitekehykset asettavat puutteet vanhemmuudessa yhdeksi lähtökohdaksi psykososiaalisille haitoille ja ongelmille nuorten elämässä.
Especially depressed adolescents, and those with conduct problems, warrant special attention.
Masentuneiden ja käytösongelmista kärsivien nuorten kohdalla on syytä kiinnittää asiaan erityistä huomiota.
Sexual behavior in adolescence is an important field for primary and secondary prevention.
Primaari- ja sekundaaripreventiossa seksuaalikäyttäytyminen on tärkeä työalue.
Also, a connection can be seen between mental disorders and risk-taking sexual behaviors.
Niin ikään mielenterveyden häiriöt on yhdistetty riskejä ottavaan seksuaalikäyttäytymiseen.
The main finding of this study was that self-reported depression and delinquency were independently associated with adolescent sexual behavior even after parenting and family factors had been controlled for.
Tutkimuksen päätulos oli, että masennus ja rikekäyttäytyminen olivat itsenäisesti yhteydessä nuoruusikäisten seksuaalikäyttäytymiseen myös silloin, kun vanhemmuus- ja perhetekijät analysoitiin yhtäaikaisesti.
Internalizing psychopathology dominates the literature on girls, whereas externalizing problems are more commonly researched in boys.
Internalisoivien häiriöiden tutkimus on korostunutta tytöillä, kun taas eksternalisoivia häiriöitä on tutkittu enemmän pojilla.
The most important of the family variables was living in a two-parent family, which showed the clearest inverse association with experience of sexual intercourse and multiple partners throughout adolescence.
Merkitsevimmäksi tutkituista perhetekijöistä osoittautui kahden vanhemman perheessä asuminen, jolla oli selkein käänteinen yhteys yhdynnän kokemiseen sekä lukuisiin yhdyntäkumppaneihin läpi nuoruusiän.
This thesis addresses this gap in the research by scrutinizing all these factors simultaneously.
Tässä väitöskirjatutkimuksessa nämä puolet on huomioitu samanaikaisesti.
When working with adolescents, their sexual health needs to be taken into account.
Työskenneltäessä nuoruusikäisten kanssa on tärkeää kartoittaa seksuaaliterveyttä ja -käyttäytymistä.
Self-reported depression was associated with risk-taking sexual behaviors across adolescence and in both girls and boys.
Masennus oli yhteydessä riskejä ottavaan seksuaalikäyttäytymiseen läpi nuoruusiän niin tytöillä kuin pojilla.
Extensive population-based studies are needed to establish concurrent and unique associations in adolescents in general.
Laajoja väestöaineistoon perustuvia tutkimuksia tarvitaan näiden yhteyksien selvittämiseksi nuoruusikäisillä.
Also, adolescents from different living conditions are important targets of mental and sexual health work.
Niin ikään muista kuin kahden vanhemman perheistä tulevat nuoret on tärkeää huomioida seksuaali- ja mielenterveystyössä.
This study was conducted in order to ascertain how parental involvement, family characteristics, self-reported depression, and delinquency are connected to adolescent early and risk-taking sexual behavior, and to what extent they modify each other.
Tässä väitöskirjatutkimuksessa selvitettiin vanhempien osallisuuden, perhetekijöiden, masennuksen ja rikekäyttäytymisen yhteyksiä nuoruusikäisten varhaiseen ja riskejä ottavaan seksuaalikäyttäytymiseen sekä näiden tekijöiden keskinäistä yhteyttä toisiinsa.
The analyses were run separately for girls and boys, and across age groups covering the whole of adolescence.
Analyysit tehtiin ikäryhmittäin, sekä erikseen tytöillä ja pojilla.
Self-reported depression was associated with having experienced sexual intercourse in early and middle adolescence.
Masennus oli yhteydessä yhdynnän kokemiseen varhais- ja keskinuoruusiässä.
Low level of parental education was associated with sexual experience and multiple partners in early and middle adolescents.
Vähäinen vanhempien osallisuus nuoren elämässä sekä vanhempien matala koulutustaso oli yhteydessä yhdynnän kokemiseen ja lukuisiin yhdyntäkumppaneihin varhais- ja keskinuoruusikäisillä.
Research has not so far examined the overall connections between family factors and mental health or sexual behavior.
Tutkimukset ovat arvioineet perhetekijöiden yhteyksiä joko mielenterveyteen tai seksuaalikäyttäytymiseen lähinnä erikseen.
It is known that adolescents engaging in early sexual intercourse suffer more commonly from internalizing and externalizing disorders, yet it remains unclear at what point in adolescent development these associations cease to be significant.
Yhä on kuitenkin epäselvää, että missä kohtaa nuoruusiän kehitystä nämä yhteydet menettävät merkityksensä.
Delinquency across adolescence was associated with having experienced sexual intercourse and reporting multiple sexual partners in both girls and boys.
Rikekäyttäytyminen oli yhteydessä sekä yhdynnän kokemiseen että riskejä ottavaan seksuaalikäyttäytymiseen niin tytöillä kuin pojilla läpi nuoruusiän.
Adaptation and the innovations that it provides to earlier works continues till this day.
Sovittaminen ja sen tuomat uudistukset aikaisempiin teoksiin jatkuvat tänä päivänäkin.
There are three main methods of adaptation; expansion, reprisal and reinvention.
Sovituksen muotoja on ilmennyt kolme: laajennus, toisto ja uudelleentulkinta.
The Arthurian legends of today is largely based on Sir Thomas Malory’s (1405–1471) adaptation from the Late Middle Ages.
Nykypäivän arturiaaninen taru on pitkälti Sir Thomas Maloryn (1405–1471) myöhäiskeskiaikaisen sovituksen mukainen.
This entire phenomenon is an example of intertextuality, or the communication between literary works.
Tämä koko ilmiö on esimerkki intertekstuaalisuudesta, eli tekstien (ja kirjailijoiden) välisiin vuorovaikutuksiin.
However, these familiar plot elements are originally separate narratives, but were based on the same narrative conventions.
Nämä tutut kertomukset ovat kuitenkin alun perin erillisiä taruja, mutta perustuivat samaan tarumaailmaan.
Twain’s adaptation is a more satirical adaptation of Malory’s work, whereas White’s adaptation is more pacifistic in comparison to the original work.
Twainin teos on satiirisempi versio Maloryn teoksesta, kun taas White on pasifistisempi versio alkuperäisen sotaisuuteen nähden.
Malory had collected many of the popular but scattered Arthurian narratives into a more coherent compilation, the Le Morte d’Arthur (1485).
Malory oli koonnut hajanaisista arturiaanisista kertomuksista yhtenäisemmän kokonaisuuden Le Morte d’Arthurin (1485).
Zimmer Bradley’s adaptation approaches the Arthurian legends from a more feminist point of view, which aimed to provide a voice for the female characters of the Arthurian legends, who were thus far more shallow and largely subordinated compared to the male characters.
Zimmer Bradleyn teos taas lähestyy arturiaanista tarua feministisemmästä näkökulmasta, jonka päämääränä on antaa enemmän puheenvuoroja arturiaanisten tarujen naishahmoille, jotka ovat tähänasti jääneet varsin pinnallisiksi ja alistetuiksi hahmoiksi verrattuna tarujen mieshahmoihin.
In a prototypical Arthurian narrative, Arthur manages to pull out the Sword in the Stone and is crowned king, establishes his kingdom and the Knights of the Round Table and encounters adversity with them at his side and finally falls in battle in Camlann.
Tyypillisessä arturiaanisessa kertomuksessa Arthur vetää kuuluisan miekan kivestä ja kruunataan kuninkaaksi, myöhemmin hän joutuu ritareidensa kanssa erinäisiin seikkailuihin ja lopulta saa surmansa Camlannin taistelussa.
The aim of this thesis is to find out how literary adaptations have shaped and developed the Arthurian narrative from its earliest forms into what it is today.
Tässä tutkielmassa pyritään selvittämään miten erinäiset sovitukset ovat muokanneet ja kehittäneet arturiaanista tarua varhaisemmista versioista nykyiseen muotoonsa.
Geoffrey of Monmouth (1100–1154) had established the Anglophonic Arthurian literary tradition c. 1136 by attributing the name "Arthur" to the unnamed Romano-Briton victor of the Battle of Badon in his Historia Regum Britanniae.
Geoffrey Monmouthiläinen (1100–1154) perusti englanninkielisen arturiaanisen perinteen noin vuonna 1136 nimeämällä Badonicuksen taistelun voittaneen johtajan Arthuriksi Historia Regum Britanniae -teoksessaan.
In addition to literature, the Arthurian legends have even been adapted into movies and videogames.
Arturiaanista tarua sovitetaan nykyään kirjallisuuden lisäksi jopa elokuviksi ja videopeleiksi.
The conclusions of this thesis show that the modern Arthurian legends are indeed the result of multiple authors’ handiwork.
Tutkielman loppupäätelmissä käy ilmi, että nykyaikainen arturiaaninen taru todellakin on useamman eri kirjailijan työn tulosta.
Geoffrey had expanded upon an earlier author’s work, Nennius’ Histora Brittonum, where the victorious war leader was originally unnamed.
Geoffreyn teos laajensi aikaisemman kirjoittajan, Nenniuksen, Histora Brittonum -teosta, jossa kyseinen roomalais-brittiläinen johtaja oli alun perin jäänyt nimeämättä.
Expansion introduces new narrative elements that were absent from earlier narratives, such as through the creation of new characters and storylines.
Laajennuksessa kehitetään uutta sisältöä, jota ei ollut aikaisemmissa teoksissa, kuten uusia hahmoja tai juonia.
Over time these narratives may achieve great popularity and eventually the reoccurring plot elements of these adaptations begin to become established as central elements of an Arthurian narrative.
Ajan myötä nämä saattavat levitä suureen suosioon ja tiettyjen juonenpiirteiden jatkuva toistaminen vähitellen vakiinnuttaa ne keskeiseksi osaksi arturiaanista kertomusta.
Geoffrey’s work inspired numerous contemporary authors to produce additional chivalric narratives, such as Chrétien de Troyes (1130–1191), further expanded Arthur’s court and introduced key characters such as Lancelot, who is absent from Geoffrey’s work.
Geoffreyn teoksen ritarilliset teemat innostivat useita muita sen ajan kirjailijoita luomaan lisää ritarillisia kertomuksia, kuten Chretien de Troyes (1130–1191) muun muussa loi Lancelotin, jota ei alun perin ollut Geoffreyn teoksessa mukana.
There was no authorative body that could have owned in the earliest stages of the Arthurian literary scene that could have claimed ownership of it, nor regulate what the contents of an Arthurian text should be.
Varhaisessa arturiaanisessa kirjallisuudessa ei ollut minkäänlaista virallista auktoriteettiä, joka olisi voinut omistaa ja säädellä mikä on oikein tai väärin teoksien sisällöissä, tai määrittää mitä lajityyppiin kuuluu.
Modern adaptations of Malory’s work are for example, Mark Twain’s A Connecticut Yankee in King Arthur’s Court (1889), T.H.
Nykyaikaisemmat sovitukset Maloryn teoksesta ovat esimerkiksi Mark Twainin A Connecticut Yankee in King Arthur’s Court (1889), T.H. Whiten The Once and Future King (1958) ja Marion Zimmer Bradleyn The Mists of Avalon (1983).
The current elements of King Arthur and the Arthurian narrative was formed through these individual adaptations by a myriad of authors.
Kuningas Arthurin ja arturiaanisen kirjallisuuden nykyiset piirteet syntyivät lukuisien eri kirjailijoiden adaptaatioden eli sovituksien työn tuloksena.
However, Malory did not invent anything substantially new into the narrative and mainly reprised the contents of the earlier narratives.
Hän ei kuitenkaan kehittänyt mitään merkittävän uutta sisältöä, tällöin hänen teoksensa vain toisti aikaisempien teoksien sisältöä.
Reprisal is mainly the repetition of an earlier narrative without any substantial changes or additions, but performs the important functions of reinforcing certain narratives and their contents.
Toistossa taas aikaisempaa teosta toistetaan uudelleen miltei kokonaisuudessaan, eikä sovituksessa kehitetä mitään merkittävän uutta, mutta toteuttaa tärkeän tehtävän aikaisemman teoksen sisällön vakiinnuttamisen lajityypin kannalta.
The Arthurian genre was eventually developed through the efforts of these individual authors.
Arturiaaninen genre eli kirjallisuuden laji kehittyi itsenäisten kirjailijoiden sovituksien myötä.
Reinterpretation approaches earlier narratives from a different viewpoint, which generally alters the content of the texts in a substantial manner, for example T.H.
Uudelleentulkinnassa taas lähestytään aikaisempia teoksia uudesta näkökulmasta, joka usein muuttaa teoksen sisältöä suuresti kuten esimerkiksi T.H. Whiten 1958 sovitus on pasifistisempi sisällöltään kuin alkuperäiset teokset.
Certain narratives are adapted further by different authors, who extends the original narrative further with their own versions.
Suositut kertomuksen saavat jatkoa erinäisten tekijöiden toimesta, jotka sovittavat lähdekertomuksista omia jatko-osiaan.
Instead, the authors eventually established the Arthurian genre conventions through adaptations that reprised the same popular narrative elements of earlier works and omitted elements that were not appealing enough.
Sen sijaan kirjailijat perustivat vähitellen arturiaanisen lajityypin jatkosovittamalla ja levittämällä suosittuja kertomuksia ja juonenpiirteitä.
However, I wish to highlight the fact that there more than one form of adaptation present in a literary adaptation.
Muistuttanen kuitenkin, että sovituksissa ilmenee enemmän kuin yksi näistä kolmesta menetelmistä, mutta teoksien lopulliset päämäärät määrittävät niiden pääasiallisen sovituksen muodon.