natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Endovascular embolization is performed by packing the aneurysm from the inside of the vessel lumen with detachable platinum coils.
Endovaskulaarisessa embolisaatiossa aneurysma täytetään röntgenläpivalaisuavusteisesti eri mittaisilla platinalanka-"koileilla".
The rupture of a cerebral artery aneurysm causes a devastating subarachnoid hemorrhage (SAH), with a mortality of almost 50% during the first month.
Aivovaltimoaneurysman puhkeaminen aiheuttaa hengenvaarallisen lukinkalvonalaisen verenvuodon eli subaraknoidaalivuodon (SAVn).
In a standard microsurgical procedure, the neck of the aneurysm is closed by a metal clip, sealing off the aneurysm from the circulation.
Leikkauksessa aneurysman tyvi suljetaan mikrokirurgisesti metallisella klipsillä.
This model is affordable, easily reproducible, reliable, and suitable for MRI follow-up.
Lisäksi kokeelliset aneurysmat ovat vakiokokoisia, aukipysyviä ja magneettikuvausseurantaan soveltuvia.
We optimized noninvasive MRI sequences at 4.7 Tesla for follow-up of coiled experimental aneurysms and for volumetric measurement of aneurysm neck remnants.
Seurantaa varten olemme optimoineet kuvanlaadun koe-eläinmagneettikuvantamislaitteessa, jotta pystymme seuraamaan hoitojen jälkeisiä tapahtuvia muutoksia aneurysmissa.
Coiling is associated with slightly lower morbidity and mortality than microsurgery, but the long-term results of microsurgically treated aneurysms are better.
Koilaaminen on vähemmän kajoava toimenpide kuin mikrokirurginen leikkaus ja täten varteenotettava vaihtoehto.
In this study, we developed an experimental rat aneurysm model and showed its suitability for testing endovascular devices.
Tässä tutkimuksessa olemme pystyttäneet ihmisen aivovaltimoaneurysmaa muistuttavan mikrokirurgisen aneurysmamallin rotassa, jolla pystymme tuottamaan vakiokokoisia aneurysmia, joita voidaan hoitaa endovaskulaarisesti.
Each year, 8-11/100 000 people suffer from aneurysmal SAH in Western countries, but the number is twice as high in Finland and Japan.
Suomessa SAVn insidenssi on yleisempi kuin muualla maailmassa, vuodon saa noin 1000 potilasta vuosittain.
It is also suitable for endovascular treatment, and it evades spontaneous occlusion.
Endovaskulaarisen hoidon jälkeen seuranta on välttämätöntä, koska pitkäaikaistulokset ovat leikkaukseen verrattuna heikommat.
No serous adverse effects were observed.
Vakavia haittavaikutuksia ei esiintynyt.
Falling asleep was especially common in children under eight years of age and during the first hour after the onset of attack.
Nukahtaminen oli erityisen yleistä alle 8-vuotiailla lapsilla ja ensimmäisen tunnin aikana kohtauksen alkamisen jälkeen.
When this thesis work commenced, hardly any information existed on the efficacy and safety of triptans in children.
Kun tämä väitöskirjatutkimus aloitettiin, tietoa triptaanien tehosta tai turvallisuudesta lapsilla ja nuorilla ei ollut juuri lainkaan.
Migraine is a common disease in children and adolescents, affecting roughly 10% of school-aged children.
Migreeni on yleinen sairaus lapsilla ja nuorilla; noin 10 % kouluikäisistä lapsista sairastaa migreeniä.
Sleeping during migraine attacks was very common, and most children at least occasionally slept during an attack.
Nukahtaminen migreenikohtauksen aikana oli hyvin yleistä ja lähes kaikki lapset ainakin ajoittain nukahtivat kohtauksen aikana.
Sleeping probably both improves recovery from a migraine attack and is a sign of headache relief.
Nukkuminen todennäköisesti sekä parantaa kohtauksesta toipumista että on merkki kivun lieventymisestä.
Effective drug treatment is usually needed.
Tehokas lääkehoito migreenikohtauksen yhteydessä on yleensä tarpeen lapsillakin.
The results of this work suggest that nasal sumatriptan 20 mg and rizatriptan 10 mg can be effectively and safely used to treat migraine attacks in adolescents aged over 12 years if more effective drugs than NSAIDs are needed.
Tämän väitöskirjatyön tulosten perusteella vaikuttaa siltä, että sumatriptaani-nenäsumutetta (20 mg) ja ritsatriptaania (10 mg) voidaan tehokkaasti ja turvallisesti käyttää yli 12-vuotiaiden nuorten migreenikohtausten hoitoon, jos tulehduskipulääkkeet ovat tehottomia.
Children who were able to sleep soon after attack onset were more likely pain-free at two hours.
Lapset jotka nukahtivat pian kohtauksen alettua, olivat todennäköisemmin kivuttomia kahden tunnin kuluttua kohtauksen alkamisesta kuin ne jotka eivät nukkuneet.
No difference was observed in efficacy or safety of nasal sumatriptan and rizatriptan between children aged younger than 12 years and older children, but because the treated number of patients under 12 years is still small, more studies are needed before sumatriptan or rizatriptan can be recommended for use in this population.
Tulokset alle 12-vuotiailla olivat samankaltaisia kuin vanhemmilla lapsilla, mutta koska hoidettujen potilaiden määrä nuoremmassa ikäryhmässä on vielä pieni, ovat lisätutkimukset tarpeen ennen kuin sumatriptaania tai ritsatriptaania voidaan suositella laajempaan käyttöön alle 12-vuotiaille lapsille.
The study aim of the thesis was to identify more efficient treatments of migraine for children and adolescents by investigating the efficacy of sumatriptan nasal spray and oral rizatriptan compared with placebo in them.
Tutkimuksen tarkoituksena olikin löytää tehokkaampia hoitovaihtoehtoja lasten migreenin hoitoon tutkimalla sumatriptaani-nenäsumutteen ja ritsatriptaanin tehoa plasebohoitoon verrattuna lapsilla ja nuorilla.
The new migraine drugs, triptans, were introduced at the beginning of the 1990s and have since been shown to be very effective in the treatment of migraine attacks in adults.
Migreenin täsmälääkkeet, ns. triptaanit, ovat olleet käytössä aikuisten migreenin hoidossa 1990-luvun alkupuolelta lähtien.
Both nasal sumatriptan and oral rizatriptan were effective (superior to placebo), and well tolerated in treatment of migraine attacks in children and adolescents aged 8-17 and 6-17 years, respectively.
Sekä sumatriptaani-nenäsumute että ritsatriptaani todettiin plaseboon verrattuna tehokkaiksi ja hyvin siedetyiksi hoidoiksi 8-17-vuotiaiden (sumatriptaani) ja 6-17-vuotiaiden (ritsatriptaani) lasten ja nuorten migreenikohtausten hoidossa.
The aim of the thesis was also to clarify this as well as to evaluate the frequency of sleeping during migraine attacks in children and factors affecting frequency.
Tämän väitöskirjatyön tarkoituksena oli selventää tätä asiaa sekä selvittää nukahtamisen yleisyyttä ja siihen vaikuttavia tekijöitä lasten ja nuorten migreenikohtausten aikana.
Falling asleep should be classified as a sign of headache relief in clinical drug trials when studying migraine treatments in children and adolescents.
Nukahtaminen tulisikin tämän väitöskirjatyön perusteella tulkita merkiksi päänsäryn lievenemisestä kliinisissä lääketutkimuksissa kun tutkitaan migreenilääkkeiden tehoa lapsilla ja nuorilla.
Recent studies have revealed an increasing incidence of childhood migraine, but migraine remains an underrecognized and undertreated condition in the pediatric population.
Esiintyvyys vaikuttaa olevan lisääntymässä, mutta lasten migreeni on kuitenkin edelleen alidiagnosoitu ja alihoidettu sairaus.
Some children can control their attacks satisfactorily with simple analgesics, but at least one-third need more powerful treatments.
Osa lapsista saa niistä riittävän avun, mutta noin kolmasosa tarvitsee tehokkaampia lääkkeitä migreenikohtaustensa hoitoon.
Despite the clinical relevance and common manifestation of sleep in the context of migraine in children, very little research data on the true frequency of sleep exist.
Erityisen yleistä nukahtaminen vaikuttaa olevan lasten migreenikohtausten yhteydessä, mutta vain vähän tutkittua tietoa nukahtamisen todellisesta esiintymisestä on olemassa.
Sleep has an impact on migraine in many aspects.
Uni ja nukahtaminen ovat sidoksissa migreeniin monin tavoin.
How the results of a sleeping child should be analyzed is under continual debate.
On epäselvää kuinka nukahtaviin lapsiin tulisi suhtautua, jotta tutkimuksen tulokset eivät vääristyisi.
Although they are widely used in adults, the acute treatment of migraine in children and adolescents is still based on paracetamol and nonsteroidal anti-inflammatory drugs.
Lasten ja nuorten migreeniä hoidetaan kuitenkin edelleen pääasiassa tulehduskipulääkkeillä ja parasetamolilla.
As sleeping is so often related to childhood migraine, it can be a confounding factor in clinical drug trials of migraine treatments in children and adolescents.
Nukahtamisen yleisyyden vuoksi mm. kliinisten lääketutkimusten tulosten arviointi saattaa vaikeutua tutkittaessa migreenin lääkehoitoa lapsilla.
Migraine attacks are painful and disabling and can affect a child´s life in many ways.
Kohtaukset ovat usein hankalaoireisia, saattavat toistua useita kertoja kuukaudessa ja vaikuttavat merkittävästi lapsen elämänlaatuun kuten koulusuoriutumiseen, kaverisuhteisiin ja harrastuksiin.
These patients were nearly nine years older than those not pensioned.
Nämä potilaat olivat lähes yhdeksän vuotta vanhempia kuin ne, jotka eivät jääneet eläkkeelle.
During the treatment period, 19% of those not already receiving a disability pension were granted one due to psychiatric illness.
Hoitojakson aikana 19%:lle niistä, jotka eivät hoidon alussa olleet eläkkeellä, myönnettiin työkyvyttömyyseläke psykiatrisen sairauden perusteella.
Only 7% of those prescribed any antidepressant received two antidepressants simultaneously.
Vain 7% masennuslääkettä saaneista sai kahta lääkettä samanaikaisesti.
Of those who were employed, almost half (43%) were on sick-leave.
Työssä olevista lähes puolet (43%) oli sairauslomalla.
It is challenging to find those at greatest risk for disability and to provide them adequate and efficacious treatment.
On haasteellista löytää suurimmassa toimintakykynsä menettämisvaarassa olevat potilaat ja tarjota heille riittävää ja vaikuttavaa hoitoa.
Most (84%) of the patients received antidepressants, including a minority (11%) on treatment with clearly subtherapeutic low doses.
Potilaista useimmat (84%) saivat depressiolääkitystä, joskin osa (11%) selvästi lääkkeen asianmukaista hoitotasoa alemmilla annoksilla.
Comorbid psychiatric disorders, personality traits (neuroticism), and perceived social support also had a significant influence.
Samanaikaisilla psyykkisillä häiriöillä, persoonallisuuden piirteillä (neurotisismi) ja koetulla sosiaalisella tuella oli myös vaikutuksensa.
During the treatment period the depressed patients investigated averaged only a few visits to psychiatrists (median two visits), but more to other health professionals (median seven).
Hoitojakson aikana potilaat pääsivät psykiatrin vastaanotolle harvoin (mediaani kaksi käyntiä), mutta muille työntekijöille selvästi useammin (mediaani seitsemän käyntiä).
They were also more severely ill, made significantly more visits to professionals and received significantly more concomitant medications (hypnotics, anxiolytics, and neuroleptics) than did those receiving no pension.
He olivat myös vakavammin masentuneita, kävivät selvästi useammin hoitavan henkilön vastaanotolla ja käyttivät merkittävästi enemmän rinnakkaista lääkitystä (unilääkkeitä, rauhoittavia lääkkeitä ja psykoosilääkkeitä) kuin ne, jotka eivät jääneet eläkkeelle.
Refusing antidepressant treatment was the most common explanation for receiving no antidepressants.
Lääkityksestä kieltäytyminen oli tavallisin syy masennuslääkehoidon puuttumiseen.
Of them, 21 were granted a disability pension during the follow-up.
Heistä 21 jäi seuranta-aikana työkyvyttömyyseläkkeelle.
Patients' functional disability and social adjustment were alleviated during the follow-up concurrently with recovery from depression.
Potilaiden toimintakyky ja sosiaalinen sopeutuminen paranivat 18 kuukauden seuranta-aikana samanaikaisesti depressiosta toipumisen myötä.
Patients with MDD received mostly adequate antidepressant treatment, but problems existed in treatment intensity and monitoring.
Tämän väitöskirjatyön perusteella voidaan todeta, että depressiopotilaat saivat enimmäkseen riittävää masennuslääkitystä, mutta hoidon intensiteetissä ja seurannassa oli ongelmia.
The median length of a hospital stay was 2 weeks.
Koko hoitojakson keskimääräinen kesto oli 63 viikkoa ja mahdollisen sairaalahoidon kaksi viikkoa.
None of the patients was prescribed any other augmentation medication.
Kukaan ei saanut muuta masennuslääkkeen tehoa parantavaa lääkitystä.
Total duration and severity of depression, phobic disorders, alcoholism, and personality disorders all independently contributed to poor social adjustment.
Koko masennusjakson kesto ja vaikeusaste, pelko-oireiset ahdistuneisuushäiriöt, alkoholismi ja persoonallisuushäiriöt vaikeuttivat sosiaalista sopeutumista.
Of the 198, 186 (94%) patients were at baseline not pensioned, and they were investigated.
Tutkituista 18-kuukauden seurantaan osallistuneista 198:sta 186 ei ollut tutkimuksen alussa eläkkeellä.
Use of antidepressants was quite conservative: The first antidepressant had been switched to another compound in only about one-fifth (22%) of patients, and only two patients had received up to five antidepressant trials.
Ensiksi aloitettu lääke vaihdettiin toiseen vain noin joka viidennellä (22%) ja vain kaksi potilasta sai hoitojakson aikana yhteensä viittä eri masennuslääkettä.
This study is one part of a collaborative depression research project, the Vantaa Depression Study (VDS), involving the Department of Mental and Alcohol Research of the National Public Health Institute, Helsinki, and the Department of Psychiatry of the Peijas Medical Care District (PMCD), Vantaa, Finland.
Vuonna 1996 käynnistyi Kansanterveyslaitoksen Mielenterveyden ja alkoholitutkimuksen osaston ja Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin HYKS, Peijaksen sairaalan psykiatrian tulosyksikön yhteistyönä toteutettu laaja erikoissairaanhoidon potilaita käsittävä depressiotutkimus, Vantaa Depression Study.
In the beginning of the treatment the most important single factor associated with overall social and functional disability was found to be severity of depression, but older age and personality disorders also significantly contributed.
Hoidon alussa tärkein yksittäinen sosiaaliseen ja toiminnalliseen kyvyttömyyteen vaikuttanut tekijä oli masennuksen vaikeusaste.
One-fifth of both genders were inpatients, with a mean of nearly two inpatient treatment periods during the overall treatment period investigated.
Kummastakin sukupuolesta viidesosalla oli vähintään yksi sairaalahoitojakso (keskimäärin lähes kaksi) koko seuranta-aikana.
Those who received a pension were significantly older, more seldom had vocational education, and were more often on sick-leave than those not pensioned, but did not differ with regard to any other sociodemographic or clinical factors.
Eläkkeelle jääneet olivat muita selvästi vanhempia, heillä oli muita harvemmin ammattikoulutus ja he olivat hoidon alussa selvästi useammin sairauslomalla kuin muut.
The treatment provided was reviewed up to the end of the depression episode or to the end of 1997.
Potilaiden hoitoa seurattiin hoitojakson alusta riippumatta siitä minä vuonna se oli alkanut - enintään vuoden 1997 loppuun, jos hoito ei sitä ennen ollut päättynyt.
The current level of functioning and social adjustment of a patient with depression was predicted by severity of depression, recurrence before baseline and during follow-up, lack of full remission, and time spent depressed.
Masennuksen vaikeusaste, aiemmat ja hoidon aikaiset uudet masennusjaksot, täyden toipumisen saavuttamattomuus ja masentuneena vietetty aika ennustivat kulloistakin toimintakyvyn ja sosiaalisen sopeutumisen astetta.
In the prospective part of the VDS, 806 adult patients were screened (aged 20-59 years) in the PMCD for a possible new episode of DSM-IV MDD.
Tutkimuksen ensimmäisessä osassa selvitettiin sairauskertomusten perusteella vuonna 1996 HYKS, Peijaksen sairaalan psykiatrian tulosyksikön avo- ja sairaalahoidossa depression vuoksi olleiden 803 (290 miestä ja 513 naista) vantaalaisen 20-59 vuotiaan potilaan hoitoa ja eläkkeelle jäämiseen johtaneita tekijöitä.
Besides severity and number of episodes of depression, female gender and age over 50 years strongly and independently predicted being on sick-leave.
Sairauslomalla olon riskitekijöinä olivat masennuksen vaikeusaste, aiempien masennusjaksojen määrä, naissukupuoli ja yli 50 vuoden ikä.
We included all patients aged 20 to 59 years old who had been assigned a clinical diagnosis of depressive episode or recurrent depressive disorder according to the International Classification of Diseases, 10th edition (ICD-10) criteria and who had at least one outpatient visit or day as an inpatient in the PMCD during the study period January 1, 1996, to December 31, 1996.
Tutkimuksen toisessa osassa kerättiin 1.2.1997-31.5.1998 aikana 269 vantaalaisen 20-59-vuotiaan erikoissairaanhoidon depressiopotilaan kohortti, joiden potilaiden sosiaaliseen sopeutumiseen ja työ- ja toimintakykyyn vaikuttavia tekijöitä selvitettiin hoidon alussa, sekä 6 ja 18 kuukauden seurannoissa.
Both studies include secondary-level care psychiatric out- and inpatients with a new episode of major depressive disorder (MDD).
Useissa tutkimuksissa 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa on kiinnitetty huomiota depression lääkehoidon puutteisiin, varsinkin vanhempia (trisyklisiä) depressiolääkkeitä käytettäessä.
Exclusion criteria were the same as in the record-based part of the VDS.
Tämän väitöskirjan aineisto ja tulokset perustuvat tähän tutkimuskokonaisuuteen.
Of these, 542 patients were interviewed face-to-face with the WHO Schedules for Clinical Assessment in Neuropsychiatry (SCAN), Version 2.0.
Seuranta-aikana näistä potilaista osa jäi eri syistä pois seurannasta ja osan diagnoosi muuttui kaksisuuntaiseksi mielialahäiriöksi.
This study investigated factors associated with patients' functional disability, social adjustment, and work disability (being on sick-leave or being granted a disability pension).
Tässä selvityksessä on erityisesti keskitytty kahdessa eri vantaalaisten depressiopotilaiden aineistossa heidän hoitonsa toteutumiseen ja depressioon liittyviin työ- ja toimintakyvyn häiriöihin ja niiden riskitekijöihin.
It occurs in 1-3 % of patients after median sternotomy.
Välikarsinan tulehdusta esiintyy 1-3%:lla potilaista sydänleikkauksen jälkeen.
We identified 120/10713 cases of postoperative mediastinitis (1.1%).
Mediastiniitteja todettiin tutkimusaineistossa 120 kymmenen vuoden aikana (1,1%).
During the study period, the patient population grew significantly older, the proportion of women and patients with ASA score >3 increased significantly.
Tuona aikana leikattujen potilaiden keski-ikä kasvoi merkittävästi, naisten osuus kasvoi ja leikattujen potilaiden yleistila (ASA>3) heikkeni.
Mediastinitis after cardiac surgery
Välikarsinan tulehdus sydänleikkauksissa
Finally, incidence, outcome, and risk factors of mediastinitis were studied in over 10,000 patients.
Välikarsinan tulehduksen esiintyvyyttä ja riskitekijöitä tutkittiin laajassa, yli 10 000 potilasta käsittävässä aineistossa HYKS:n avosydänleikkauksista kymmenen vuoden ajalta.
Frequency of glove perforations and bacteria counts of hands were found to increase with operation time.
Toinen merkittävä havainto oli se, että käsineiden rikkoutumisten määrä ja kirurgien käsien bakteerimäärät lisääntyivät leikkausten keston pidentyessä.
In multivariate logistic regression analysis, the only significant predictor for mediastinitis was obesity.
Monimuuttuja-analyysissä ainoastaan lihavuus (suuri painoindeksi) korreloi lisääntyneeseen mediastiniittiriskiin.
Gentamicin-collagen sponge may have beneficial effects on the prevention of SSI, but further research is needed.
Gentamysiiniä sisältävän kollageenisienen käyttö vähensi kaikkien leikkausalueen infektioiden esiintymistä, mutta ei tilastollisesti merkittävästi.
First, we assessed operating room air contamination monitoring by comparing the bacteriological technique with continuous particle counting in low level contamination achieved by ultra clean garment options in 66 coronary artery bypass grafting operations.
Lisäksi selvitettiin hiukkasten esiintymistä leikkausalueen yläpuolen ilmassa henkilökunnan eri pukeutumis- ja potilaan erilaisilla peittelytavoilla, kirurgien käsien bakteerimääriä ja leikkauskäsineiden rikkoutumista sekä paikallisen antibioottiprofylaksian käyttöä leikkausalueen infektioiden ehkäisyssä.
Mediastinitis as a complication after cardiac surgery is rare but disastrous increasing the hospital stay, hospital costs, morbidity and mortality.
Väitöstutkimuksessa selvitettiin avosydänleikkauksen jälkeisen vaikean infektiokomplikaation, mediastiniitin eli välikarsinan tulehduksen, esiintymistä ja sen erilaisia syntymistapoja ja mahdollisuuksia vähentää infektion syntymistä.
The purpose of this study was to find out the risk factors and also to investigate new ways to prevent mediastinitis.
Tämä tutkimus antaa tärkeää tietoa välikarsinan tulehduksen esiintyvyydestä, seurauksista, riskitekijöistä ja ehkäisystä sydänkirurgiassa.
The contamination of the sternal wound was reduced by 46% and that of the leg wound by >90%.
Väitöstyössä todettiin, että käsineiden rikkoutumisia tapahtui 83%:ssa sydänleikkauksista.
Larger populations at risk, for example proportions of overweight patients, reinforce the importance of surveillance and pose a challenge in focusing preventive measures.
Se on henkeä uhkaava tila ja hyvin kallis hoitaa, joten sen ehkäisyyn kannattaa panostaa.
In only 17% operations both gloves were found unpunctured.
Leikkaussalin ilman hiukkasten määrä oli merkittävästi pienempi käytettäessä tekokuiduista tehtyjä erityisasusteita.
In patients receiving anti-TNFα therapy, median fecal calprotectin decreased from 1173 μg/g (range 88-15326) to 130 μg/g (13-1419) and lactoferrin from 105.0 μg/g (4.2-1258.9) to 2.7 μg/g (0.0-228.5), both p=0.001.
Kolmannessa osatyössä havaittiin ulosteen kalprotektiinin ja laktoferriinin laskevan TNF-alfa-salpaajahoidon aikana merkitsevästi: ulosteen kalprotektiinin mediaaniarvo laski tasolta 1173 μg/g (normaali < 100 μg/g) tasolle 130 μg/g ja ulosteen laktoferriini laski tasolta 105,0 μg/g tasolle 2,7 μg/g (normaali < 7,25 μg/g).
Furthermore, we studied changes in the number and expression of effector and regulatory T cells in bowel biopsy specimens during anti-TNFα therapy.
Lisäksi tarkastelimme suolen limakalvon effektori- ja regulatoristen T-solujen suhteen muutoksia TNF-alfa-salpaajahoidon aikana.
The anti-TNFα treatment was also reflected in a decreased IL-17/Foxp3 cell ratio, which may indicate improved balance between effector and regulatory T cells with treatment.
Neljännessä osatyössä osoitettiin ohutsuolen loppuosasta otetuissa koepaloissa effektori- ja regulatoristen T-solujen solujen suhteen pienentyvän TNF-alfa-salpaajahoidon aikana kuvastaen todennäköisesti hoidon myötä parantunutta effektori- ja regulatoristen T-solujen tasapainoa.
Both fecal markers were significantly lower in patients with endoscopically inactive than with active disease (p<0.001).
Kumpikin merkkiaine oli merkitsevästi korkeampi endoskooppisesti aktiivisessa kuin ei-aktiivisessa Crohnin taudissa.
The aim of this study was to compare fecal calprotectin and lactoferrin concentrations to clinically, endoscopically, and histologically assessed Crohn’s disease (CD) activity, and to explore the suitability of these proteins as surrogate markers of mucosal healing during anti-TNFα therapy.
Tämän väitöskirjatutkimuksen tavoitteena oli selvittää, miten ulosteen kalprotektiini ja laktoferriini korreloivat Crohnin taudin kliiniseen, endoskooppiseen ja histologiseen aktiivisuuteen ja miten ne toimivat Crohnin taudin hoidon monitoroinnissa.
Noninvasive monitoring of activity in Crohn's disease
Näiden ulosteen merkkiaineiden käyttökelpoisuudesta Crohnin taudin aktiivisuuden monitoroinnissa on niukasti tietoa.
Background: The fecal neutrophil-derived proteins calprotectin and lactoferrin have proven useful surrogate markers of intestinal inflammation.
Ulosteesta mitattavat, tulehduksen yhteydessä valkosoluista vapautuvat merkkiaineet kalprotektiini ja laktoferriini ovat osoittautuneet luotettaviksi suolen tulehduksellisten ja ei-tulehduksellisen tilojen erotusdiagnostiikassa.