natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The high pH values of > 9 have been related to dissolution of calcite into groundwater under closed or nearly closed system conditions relative to soil CO2, at a low partial pressure of CO2.
Virttaankankaan pohjaveden korkeat pH-arvot ovat seurausta kalsiitin liukenemisesta pohjaveteen olosuhteissa, missä maaperän hiilidioksidipitoisuus on hyvin alhainen eli lähellä ilmakehän vastaavaa.
In this study the systematics of dissolved carbon have been investigated in two geochemically different glacigenic groundwater formations: a typical esker aquifer at Tuusula, in southern Finland and a carbonate-bearing aquifer with a complex internal structure at Virttaankangas, in southwest Finland.
Tässä työssä tutkittiin veteen liuenneen hiilen ja sen isotooppien käyttäytymistä kahdessa pohjavesimuodostumassa, joista ensimmäinen sijaitsee Tuusulassa, Keski-Uudellamaalla ja toinen Virttaakankaalla, Lounais-Suomessa.
In total, 81% of the initial DOC present in the infiltrated water was removed in three successive stages of subsurface processes.
Tuusulassa maaperään imeytetyn pintaveden alkuperäisestä DOC:sta poistuu kaiken kaikkiaan 81%.
The isotopic and chemical characteristics of the groundwater in the distinct units of aquifer were observed to vary depending on the aquifer mineralogy, groundwater residence time and the openness of the system to soil CO2.
Pohjaveden isotooppikoostumuksissa ja kemiassa havaittiin huomattavia vaihteluja muodostuman eri osissa, mihin vaikuttivat mm. kalsiitin esiintyminen/puuttuminen ja pohjaveden viipymäaika.
Three distinct processes in the reduction of the DOC content were traced: The decomposition of dissolved organic carbon in the first stage of subsurface flow appeared to be the most significant part in DOC removal, whereas further decrease in DOC has been attributed to adsorption and finally to dilution with local groundwater.
Hiilen poistuminen tapahtui kolmessa perättäisessä vaiheessa, joissa tietyt geokemialliset prosessit voitiin jäljittää: Merkittävin osa, 44%, DOC:sta hajosi hapettumalla imeytymisen ja pohjavesivirtauksen alkuvaiheessa.
In addition, the regional precipitation and groundwater records will supplement the data of global precipitation, but as importantly, provide primary background data for hydrological studies.
Tutkimuksessa tuotettu maatieteellisesti ja ajallisesti kattava aineisto pohjaveden ja sadannan hapen ja vedyn isotooppikoostumuksista täydentää käsitystä sadannan isotooppikoostumuksen globaalista jakautumisesta, mutta ennen kaikkea, tarjoaa perustavaa laatua olevan lähtöaineiston kaikkeen veden kiertoa ja vesireservejä käsittelevään tutkimukseen Suomessa.
Tracer property of the stable isotope abundances of oxygen, hydrogen and carbon has been applied to investigate hydrogeological processes in Finland.
Tässä työssä hapen, vedyn ja hiilen luonnollista isotooppimerkkiaineominaisuutta käytettiin selittämään matalien maaperän pohjavesimuodostumien hydrogeologisia prosesseja, mihin isotooppimenetelmiä ei ole aiemmin hyödynnetty Suomessa.
Reducing the concentration of dissolved organic carbon (DOC) in water is a primary challenge in the process of artificial groundwater recharge.
Tekopohjaveden muodostamisen tärkein tavoite on alentaa imeytettävässä pintavedessä olevan orgaanisen aineksen määrää, mikä esiintyy valtaosin veteen liunneena orgaanisena hiilenä (DOC).
Prior to this study, no detailed records existed on the spatial or annual variability of the isotopic composition of precipitation or groundwaters in Finland.
Sadannan ja pohjavesien alueellisista tai vuosittaisista isotooppikoostumusvaihteluista ei Suomen osalta ole tätä ennen ollut saatavilla dokumentoitua tietoa.
No significant differences were observed between the mean annual isotope ratios of oxygen and hydrogen in precipitation and those in local groundwaters.
Pohjaveden ja sadannan vuotuisissa keskimääräisissä isotooppikoostumuksissa ei havaita merkittäviä eroja.
Groundwaters in the Virttaankangas aquifer are characterized by high pH values exceeding 9, which are exceptional for shallow aquifers on glaciated crystalline bedrock.
Virttaankankaan maaperämuodostuman pohjavesille ovat tyypillistä korkeat, > 9, pH-arvot, mitä ei ole ennen tavattu vastaavissa matalissa pohjavesissä Suomessa tai maailmalla.
Groundwaters and precipitation in Finland display a distinct spatial distribution of the isotopic ratios of oxygen and hydrogen.
Pohjavesien ja sadannan hapen ja vedyn isotooppisuhteissa havaitaan selkeä alueellinen jakauma, mikä nähdään raskaampien isotooppien systemaattisena köyhtymisenä kohti pohjoista.
The isotope ratios of oxygen and carbon in sedimentary carbonate minerals have been successfully applied to constrain the origin of the dispersed calcite in the Virttaankangas sediments.
Hapen, vedyn ja hiilen luonnollista merkkiaineominaisuutta voidaan hyödyntää monin tavoin tutkittaessa tekopohjaveden muodostamista, missä pintavettä imeytetään soveltuviin maaperämuodostumiin.
The depletion of the heavier isotopes as a function of increasing latitude is closely related to the local mean surface temperature.
Alueellinen isotooppikoostumusvaihtelu on lähes yhdensuuntainen vuoden keskilämpötilamuutokseen kanssa.
The Virttaankangas sediments were discovered to contain trace amounts of fine grained, dispersed calcite, which has a high tendency to increase the pH of local groundwaters.
Maaperän kerrostumien havaittiin sisältävän hyvin pieniä määriä Satakunnan hiekkakivimuodostumasta peräisin olevaa kalsiittia.
Geochemically the topaz granites are enriched in F, Li, Be, Ga, Rb, Sn and Nb and depleted in Mg, Fe, Ti, Ba, Sr, Zr and Eu.
Geokemiallisesti topaasigraniitit ovat rikastuneet F, Li, Be, Ga, Rb, Sn ja Nb alkuaineista sekä köyhtyneet Mg, Fe, Ti, Ba, Sr, Zr ja Eu alkuaineista.
The anomalous geochemistry and mineralogy of the topaz granites are essentially magmatic in origin; postmagmatic reactions have only slightly modified the compositions.
Topaasigraniittien geokemialliset ja mineralogiset erikoispiirteet (anomaalisuudet) ovat alkuperältään ensisijaisesti magmaattisia; myöhäismagmaattiset reaktiot ovat vain hieman muuttaneet topaasigraniittien koostumusta.
The Artjärvi and Sääskjärvi stocks are multiphase intrusions in which the most evolved phase is topaz granite.
Tutkimukset osoittivat, että Artjärven ja Sääskjärven stokit ovat monifaasisia intruusioita, joissa kehittynein faasi on topaasigraniitti.
Combined petrological, experimental and melt inclusion studies of the Kymi equigranular topaz granite indicate that plagioclase was the liquidus phase at nearly water-saturated (fluid-saturated) conditions and that the F content of the melt was at least 2 wt %.
Yhdistetyt petrologiset, kokeelliset ja sulasulkeumatutkimukset Kymin tasarakeisesta topaasigraniitista viittaavat siihen, että graniitin kiteytyminen alkoi plagioklaasin kiteytymisellä lähes vesikylläisissä olosuhteissa magman fluoripitoisuuden ollessa vähintään 2 wt % ja paineen ollessa alle 2 kbar.
Fluorite and topaz can crystallize as liquidus phases in F-rich peraluminous systems, but the F content of the melt should exceed 2.5 - 3.0 wt % to facilitate crystallization of topaz.
Kiteyttämiskokeet osoittivat, että topaasi ja fluoriitti kiteytyvät suoraan magmasta, mutta sulan fluoripitoisuuden on oltava yli 2.5 - 3.0 wt % ennen kuin topaasi kiteytyy.
The stockscheider at Artjärvi is composed of biotite-rich schlieren and pegmatite layers parallel to the contact.
Artjärven stocheider koostuu stokin yläkontaktin kanssa samansuuntaisista biotiitti-rikkaista kerroksista (schlieren) ja pegmatiittikerroksista.
The zoned structure of the Kymi stock is the result of intrusion of highly evolved residual melt from deeper parts of the magma chamber along the fractured contact between the porphyritic granite crystal mush and country rock.
Kymin stokin vyöhykerakenne on syntynyt magmasäiliön syvemmistä osista nousseen jäännösmagman tunkeutuessa osittain sulan porfyyrisen topaasigraniitin ja stokkia ympäröivän rapakivigraniitin rakoilleeseen kontaktiin.
The equigranular topaz granite and marginal pegmatite (stockscheider) crystallized from this evolved melt.
Tasarakeinen topaasigraniitti ja reunapegmatiitti kiteytyivät tästä geokemiallisesti kehittyneemmästä magmasta.
The obtained partition coefficient for F between biotite and glass D(F)Bt/glass is 1.89 to 0.80 (average 1.29) and can be used as an empirical fluormeter to determine the F content of coexisting melts.
Kokeiden tuloksena määritettiin fluorin keskimääräiseksi jakautumiskertoimeksi biotiitin ja lasin välillä 1.29.
The Kymi stock contains topaz throughout and has a well-developed zoned structure, from the rim to the center: stockscheider pegmatite equigranular topaz granite porphyritic topaz granite.
Kymin stokin kaikki faasit ovat topaasipitoisia ja siinä on hyvin kehittynyt vyöhykerakenne: keskiosa on porfyyristä graniittia, sen ympärillä tasarakeista graniittia ja koko stokkia ympäröi reunapegmatiitti (stockscheider).
The melt inclusion compositions indicate coexistence of two melt fractions, a prevailing peraluminous and a very volatile-rich, possibly peralkaline.
Sulasulkeumatutkimukset antoivat viitteitä myös erittäin fluoririkkaasta magmasta ja mahdollisesti kahden sulan olemassaolosta Kymin stokin kiteytyessä.
In order to study the magmatic evolution of the Kymi stock, crystallized melt inclusions in quartz and topaz grains in the porphyritic and the equigranular topaz granites and the marginal pegmatite were rehomogenized and analyzed.
Tutkimuksessa selvitettiin fluoririkkaiden topaasipitoisten graniittien magmaattista evoluutiota petrografian, geokemian, sulasulkeuma ja kokeellisen petrologian tutkimuksien avulla.
Cooling and contraction of the topaz granite formed fractures parallel to the roof contact and residual pegmatite magmas were injected along the fractures and formed the pegmatite layers.
Kenttähavainnot, petrografiset ja geokemialliset tutkimukset viittaavat schlieren-kerrosten syntyneen magman virtausnopeuden muutoksen seurauksena ja pegmatiittikerrosten syntyneen jäännösmagmasta, joka tunkeutui topaasigraniitin jäähtyessä ja kutistuessa muodostuneisiin kontaktin suuntaisiin rakoihin.
The homogenization conditions for the melt inclusions from the granites were 700 °C, 300 MPa, and 24 h, and for melt inclusions from the pegmatite, 700 °C, 100 MPa, and 24/96 h. The majority of the melt inclusions is chemically similar to the bulk rocks (excluding H2O content), but a few melt inclusions in the equigranular granite show clearly higher F and low K2O contents (on average 11.6 wt % F, 0.65 wt % K2O).
Kiteytyneet sulasulkeumat Kymin topaasigraniittien topaasissa ja kvartsissa homogenisoitiin 3 kbar paineessa ja 700 °C lämpötilassa ja pegmatiitin sulasulkeumat 1 kbar paineessa ja 900 °C lämpötilassa.
The Kymi equigranular topaz granite shows the most evolved character, and the topaz granites at Artjärvi and Sääskjärvi resemble the less evolved porphyritic topaz granite of the Kymi stock.
Artjärven ja Kymin stokkien ulkoreunalla esiintyvät reunapegmatiittivyöhykkeet (stockscheider) kuvastavat mm. fluidifaasin erottumista graniittisulasta ja konsentroitumista magmasäiliön yläreunoille.
The early crystallization of biotite and the presence of muscovite in crystallization experiments at 200 MPa contrasts with the late-stage crystallization of biotite and the absence of muscovite in the equigranular granite, indicating that crystallization pressure may have been lower than 200 MPa for the granite.
Jakautumiskertoimen avulla voidaan laskea biotiitin fluoripitoisuuden perusteella biotiitin kanssa tasapainossa olleen alkuperäisen sulan fluoripitoisuus.
These stocks represent late-stage leucocratic and weakly peraluminous intrusive phases typical of rapakivi granites worldwide.
Tutkimuksen kohteena olivat Kaakkois-Suomen Viipurin rapakivikompleksissa esiintyvät Artjärven, Sääskjärven ja Kymin topaasipitoiset graniittistokit, jotka edustavat rapakivimagman viimeisimpiä ja kehittyneimpiä intruusiofaaseja.
Phase relations of the Kymi equigranular topaz granite have been investigated utilizing crystallization experiments at 100 to 500 MPa as a function of water activity and F content.
Kokeellisen petrologian laboratoriotutkimuksiin valittiin lähtömateriaaliksi Kymin tasarakeinen topaasigraniitti, joka on sulatettu ja jähmetetty lasiksi.
Overall, the saturation of fluorite and topaz follows the reaction: CaAl2Si2O8 (plagioclase) + 2[AlF3]melt = CaF2 (fluorite) + 2Al2SiO4F2 (topaz).
Homogeeniselle lasille tehtiin kiteyttämiskokeita eri paine ja lämpötila olosuhteissa, sekä erilaisilla H2O-aktiivisuus arvoilla ja fluoripitoisuuksilla, jolloin saatiin selville graniitissa esiintyvien mineraalien (topaasi, fluoriitti, kvartsi, plagioklaasi, kalimaasälpä, kiille) stabiilisuuskentät.
The Arctic peoples are currently faced with the challenge of adapting to climate change.
Arktisen alueen asukkaat joutuvat tällä hetkellä sopeutumaan ilmastonmuutoksen aiheuttamiin vaikutuksiin.
Currently, the Northern communities are increasingly dependent on worldwide developments.
Nykyisin globalisaatio aiheuttaa sen, että pohjoiset yhteisöt ovat entistä riippuvaisempia maailmanlaajuisesta kehityksestä.
The interrelation of natural resource use and settlement pattern development has weakened in the Faroe Islands and Greenland from the mid-1900s.
Uusiutuvien luonnonvarojen käytön ja asutusrakenteen kehityksen välinen yhteys heikkeni Färsaarilla ja Grönlannissa 1900-luvun puolivälistä lähtien.
Strong dependency on a single resource is likely to increase the probability that settlement development was impacted by it.
Vahva riippuvaisuus yhdestä luonnonvarasta näyttää lisäävän todennäköisyyttä siihen, että kyseisen luonnonvaran ominaisuudet vaikuttavat asutusrakenteen kehitykseen.
In the light of this study, the communities can respond to challenges of globalization and climate change and develop new kind of adaptive strategies, such as diversification of their economic activities.
Globalisaation ja ilmastonmuutoksen mukanaan tuomiin haasteisiin yhteisöt voivat vastata kehittämällä uusia sopeutumisstrategioita esimerkiksi monipuolistamalla taloudellisia toimiaan.
This doctoral dissertation is a comparative study of how two Northern societies, the Faroe Islands and Greenland, have responded to challenges caused by the interplay of environmental, political and socio-economic changes.
Tämä väitöskirja on vertaileva tutkimus siitä, millaisia sopeutumisstrategioita kahden pohjoisen yhteisön, Färsaarten ja Grönlannin, asukkaat ovat kehittäneet vastatakseen ympäristön muutoksen, vallitsevan poliittisen kehityksen ja sosiaalisten sekä taloudellisten tekijöiden asettamiin haasteisiin.
Since then, the importance of the government settlement policies has become pronounced and the existing settlement pattern, including settlements without prospects for genuine economic viability, has been preserved.
Silloin harjoitetun asutuspolitiikan merkitys korostui olemassa olevaa asutusrakennetta ylläpitävänä voimana niissäkin tapauksissa, joissa asutuksella ei ole ollut taloudellisesti kannattavaa pohjaa.
This study is based on document analysis, supported by an analysis of demographic and economic statistics.
Tutkimus perustuu dokumenttianalyysiin, jota täydentävät väestö- ja elinkeinotilastot ja kenttätyönä suoritettu asutusmaiseman tulkinta.
The results of this dissertation show that people in the Faroe Islands and Greenland have consciously developed their settlements and used this as an adaptive strategy: different types of settlements were established depending on which kind of resource base was available.
Väitöskirjan tutkimustuloksissa todetaan, että Färsaarten ja Grönlannin asukkaat ovat tietoisesti kehittäneet asutusta ja käyttäneet sitä sopeutumisstrategiana.
Adaptive strategies have been central for the survival of the Northern communities also in the past.
Sopeutumisstrategioita on pohjoisissa yhteisöissä kehitetty kautta historian.
This dissertation shows that it is important to extend studies about community adaptation in the High North to consider the overall development of the Northern settlement patterns.
Väitöskirjatutkimus osoittaa, pohjoisten yhteisöjen sopeutumista ilmastonmuutokseen on keskeistä seurata myös asutusrakenteen kehittymisen näkökulmasta.
Its main objective is to describe the characteristics of respective adaptive strategies developed in the two societies and to show which connections exist between adaptation and the development of the settlement patterns.
Väitöskirjan tapaustutkimuksissa tarkastellaan yksittäisiä sopeutumisstrategioita ja osoitetaan niiden yhteyksiä asutuksen ja asutusrakenteen kehittymiseen.
Maps illustrating development and changes in settlement patterns in different time periods are central for this study because they illustrate the impacts of adaptation on settlement development.
Keskeinen osa kerrontaa ovat kartat, joiden avulla havainnollistetaan asutusrakenteen muutoksia eri aikakausina.
A narrative approach was used to explain interrelations between adaptive strategies and societal developments in the Faroe Islands and Greenland.
Tutkimuksessa sovelletaan narratiivista lähestymistapaa, jossa sopeutumisstrategiat liitetään osaksi yhteiskunnallista kehitystä ja jonka avulla selitetään sopeutumisen seurauksia asutukselle.
Regional development policy existed already before regional policy.
Alueiden kehittämisen politiikkaa oli jo ennen aluepolitiikkaa.
Before regional policy : Development projects of the North and the idea of regional development in Finland in the 1950s
Aika ennen aluepolitiikkaa : Pohjoisen kehityshankkeet ja alueiden kehittämisen idea 1950-luvun Suomessa
There are three case studies in this qualitative research based on the narrative method.
1950-luvun alueiden kehittämisen ominaispiirteitä selventää tässä laadullisessa, narratiiviseen tutkimusmenetelmään tukeutuvassa tutkimuksessa kolme tapausesimerkkiä.
After the late 1940s, regional development was discussed frequently both on the national and the regional level.
Kehityksen ohjauskeinoista keskusteltiin taajaan sekä valtiollisella että alueellisella tasolla 1940-luvun lopulta lähtien.
International experience proved interfering in the regional development possible when using the argument of public interest ; the measures taken increased the level of well-being, helped sustain societal balance, and supported national economy.
Muiden länsimaiden esimerkki osoitti, että valtion oli mahdollista puuttua yleisen edun nimissä alueiden kehitykseen, lisäsiväthän poliittiset toimet hyvinvointia syrjäseuduilla, pitivät yllä yhteiskunnallista tasapainoa ja tukivat kansantaloutta.
Direct and indirect support was given to less developed areas and the government outlined thorough investigations in order to relieve the regional problem.
Vähemmän kehittyneitä alueita tuettiin jo suorin ja epäsuorin keinoin, lisäksi valtionhallinnossa pyrittiin tutkimaan ja korjaamaan kehityseroja.
In the 1950s, many Finnish politicians became more conscious of the unavoidable societal change.
Suomalaiset poliitikot havahtuivat 1950-luvun alussa aiempaa selvemmin yhteiskunnallisen murroksen väistämättömyyteen.
In the first one, the representatives of the northern region and the state first discuss the location of a state-run nitrogen fertilizer factory and later the location of a new university.
Ensimmäisessä alueen ja valtion suhdetta kuvaa ensin keskustelu valtiojohtoisen typpitehtaan sijoittamisesta ja myöhemmin pohjoisen yliopiston perustamisesta.
The uneven distribution of well-being was also feared to cause discontent and political changes.
Oli varauduttava työttömyyden ja muuttohalukkuuden kasvuun, lisäksi hyvinvoinnin epätasaisesta jakautumisesta johtuvan tyytymättömyyden pelättiin tarkoittavan poliittista liikehdintää.
The early problem solving actions were aimed both at the prevailing situation and the future and thus showed the way for the upcoming actions.
Ongelmien ratkaisussa tavoiteltiin paitsi vallitsevien olojen hallintaa myös tulevan yhteiskuntakehityksen ohjaamista.
The dissertation focuses on the recognition of the problems of uneven regional development in Finland in the 1950s, and the way the idea of controlling this development was introduced to Finnish politics.
Väitöskirjassa tarkastellaan alueiden erilaistuvan kehityksen ongelmien tiedostamista ja kehityksen ohjaamisen idean omaksumista suomalaiseen politiikkaan 1950-luvulla.
In the third case, the main role is given to the changing rural areas, in relation to which societal development and urbanisation were often measured.
Kolmannen esimerkin pääosassa on ajan politiikkaan vahvasti vaikuttanut maaseutu, jonka kautta arvioitiin myös suomalaisia asutuskeskuksia ja yhteiskunnallista muutosta.
Towards the end of the decade, the measures taken were already often connected to the idea of equality.
Vuosikymmenen kuluessa valintoihin kytkeytyi jatkuvasti selvemmin ajatus suomalaisten tasa-arvosta.
In the second, the aims and perspectives of private entrepreneurs and the state collide due to ideas of statist industrialisation projects and later due to an idea of a tax relief targeting northern industry.
Toisessa esimerkissä törmäävät yksityisyrittäjien ja valtion edut ensin Urho Kekkosen ja tämän hallituksen vuonna 1952 tekemien valtion osallisuuden kasvattamista tavoitelleiden aloitteiden kohdalla ja myöhemmin Pohjois-Suomen teollisuuden veronhuojennuslakia säädettäessä.
In the 1950s the conflicts within and between the largest Finnish political parties significantly affected the decisions of regional development.
1950-luvulla tehtyihin valintoihin vaikuttivat yhteiskunnallisten muutospaineiden ohella vahvasti myös maan suurimpien puolueiden sisäiset ja niiden väliset poliittiset ristiriidat.
Many of the development projects of the 1950s focused on Northern Finland, the natural resources of which were considered an important reserve and the political climate of which was regarded unstable.
Seudun luonnonvaroja pidettiin tärkeänä taloudellisen kasvun reservinä, taloudellisesti suhteellisen kehittymätöntä seutua pidettiin myös poliittisesti epävakaana.
The regional development of the 1950s laid groundwork for the new, more established regional policy.
Tutkimus osoittaa, että 1950-luvun alueiden kehittämisen valinnoilla pohjustettiin 1960-luvun murroskaudella aktivoitunutta aluepoliittista toimintaa.
Since it is often stated that Finnish regional policy only began in the mid-1960s, the period at hand is considered to fall in the time before regional policy.
Tätä ajattelutapaa vasten asetettuna 1950-luvun tapahtumat kuuluvat aikaan ennen aluepolitiikkaa.
One after-use form was seldom suitable for one whole released peat production area.
Yksi jälkikäyttömuoto soveltui harvoin koko tuotantoalueelle.
High sulphur concentrations and acidity were typical to the areas below the highest shoreline of the ancient Litorina sea and Lake Ladoga Bothnian Bay zone.
Suuret rikkipitoisuudet olivat tyypillisiä rannikon Litorina -vyöhykkeellä sekä Laatokan Perämeren vyöhykkeellä.
Areas with relatively sulphur rich mineral subsoil and pool-forming areas with very fine and compact mineral subsoil together covered approximately 1/5 of all areas.
Pohjamaiden rikkipitoisuus sekä suoaltaiden syvennykset tiiviine pohjamaalajeineen rajoittivat jälkikäyttöratkaisuja yhteensä noin viidenneksellä pinta-alasta.
In Finland, peat harvesting sites are utilized down almost to the mineral soil.
Suomalaisessa turvetuotannossa turvekerros hyödynnetään huolellisesti, lähelle pohjamaan (mineraalimaan) pintaa.
Three typical distribution patterns (models) of different mineral subsoils within individual peatlands were found.
Aineiston avulla pystyttiinkin määrittelemään kolme suopohjamallia kuvaamaan erilaisten pohjamaalajien jakautumista yksittäisten turvetuotantoalueiden sisällä.
In a conservative calculation 26% of the areas were clearly suitable for agriculture, horticulture or energy crop production.
57 % turvetuotantopinta-alasta soveltui hyvin metsitykseen ja 42 % soveltui hyvin perinteiseen puutarha- tai peltoviljelyyn tai peltoenergian tuotantoon.
In the three peatlands considered for peat production the long term carbon accumulation rates varied between 13 and 24 g C m-2 a-1.
Pitkän aikavälin hiilenkertymä vaihteli välillä 13 24 g (C) vuodessa neliömetrillä ja se oli hidastunut suon kehityksen edetessä.