natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The second objective of the research was to study the joint effect of these occu-pational exposures to the risk of CHD.
Melun, raskaan työn ja vuorotyön sekä MBO:n erillisvaikutuksista sepelvaltimotaudin vaaraan on paljon julkaistua tutkimustietoa, mutta näiden altisteiden yhteisvaikutuksia taudin vaaraan ei juurikaan ole tutkittu.
Life is hectic, metabolic syndrome is common due to e.g. obesity and inactivity, and coronary heart disease (CHD) is still one of the leading causes of death.
raskas työ) ja vuorotyön sekä metabolisen oireyhtymän (MBO) erillis- ja yhteisvaikutuksia sepelvaltimotaudin vaaraan.
The strictly regulated co-ordinated action of MMPs is primarily regulated at the level of transcription, the promoter cis-regulatory regions of the genes responding to stimuli including macrophage-derived growth factors and cytokines.
Matriksin metalloproteinaasien toimintaa säädellään pääosin transkriptiotasolla geenipromoottorien cis-säätelyalueilla kasvutekijöiden ja sytokiinien vaikutuksesta.
Men with high promoter activity genotypes for MMP3 had, on average, larger calcified lesion areas than those with the low promoter activity genotype, whereas men with high promoter activity genotypes for MMP9 had larger complicated lesion areas.
Miehillä, joilla on korkean promoottoriaktiivisuuden MMP3 genotyyppi, havaittiin keskimäärin suurempi sepelvaltimon seinämän kalkkeutuneen vaurion pinta-ala kuin miehillä, joilla on matalan promoottoriaktiivisuuden MMP3 genotyyppi.
Matrix metalloproteinases (MMPs) are proteolytic enzymes which are expressed in atherosclerotic plaques and are thought to participate in the molecular mechanisms mediating atherosclerotic plaque disruption and rupture.
Matriksin metalloproteinaasit ovat proteolyyttisiä entsyymejä, jotka ilmenevät valtimon seinämän ateroskleroottisissa vaurioissa.
Men with high-activity genotypes for MMP9 had a higher number of gaps per millimetre in the IEL of the right and left renal arteries than did those with the low-activity genotypes.
Vastaavasti miehillä, joilla on korkean promoottoriaktiivisuuden MMP9 genotyyppi, havaittiin suurempi sepelvaltimon seinämän komplisoituneen vaurion pinta-ala ja enemmän lamina elastica internan aukkoja munuaisvaltimoissa kuin miehillä, joilla on matalan promoottoriaktiivisuuden genotyyppi.
These results suggest that the MMP3 and MMP9 cis-regulatory variants and combinations of genotypes at these loci may contribute to heterogeneity in the presentation of atherosclerosis.
Väitöskirjatutkimuksessaan filosofian maisteri Perttu Juhana Pöllänen osoitti, että matriksin metalloproteinaasien 3 ja 9 geenipromoottorien cis-vaikuttava vaihtelu ja kahden lokuksen genotyyppien yhdistelmät saattavat vaikuttaa ateroskleroosin ilmenemisen eroihin.
Men with high promoter activity genotypes for both loci had on average more than two times larger areas of complicated lesions compared with those men who had low promoter activity genotypes, but the loci showed no association with acute myocardial infarction.
Myös MMP3 ja MMP9 genotyyppien yhteisvaikutus on merkittävä siten, että miehillä, joilla on molempien geenien korkean promoottoriaktiivisuuden genotyyppi, havaittiin väitöskirjan kolmannessa osatyössä keskimäärin suurempi komplisoituneitten plakkien pinta-ala, mutta yhteyttä akuuttiin infarktiin ei todettu.
To determine whether the MMP3 and MMP9 promoter genotypes predict the extent of atherosclerosis, the association of the MMP genotypes with different types of coronary lesions was investigated in an autopsy series of 300 middle-aged men (aged 35-65 years).
Väitöskirjatutkimuksessa selvitettiin lääketieteellisissä ruumiinavauksissa kerätyistä DNA- ja valtimonäytteistä, ovatko matriksin metalloproteinaasien 3 ja 9 (MMP3 ja MMP9) promoottorien genotyypit yhteydessä ateroskleroosiin eri tyyppisissä ateroskleroosin muutoksissa.
Atherosclerosis is an inflammatory disease complicated by the development of rupture-prone atheromas, associated with the development of stenosis or thrombosis.
Valtimonkovettumatauti eli ateroskleroosi on tulehdusperäinen sairaus, joka aiheuttaa vuosittain tuhansia sepelvaltimotautikuolemia.
This may be mediated via effects on cell fate and the number of different cell types within the vessel wall.
Vaikuttavien geenien lukumäärän lisäksi eri tekijöiden voimakkuus ja yhteisvaikutukset ovat sairastumiseen vaikuttavia muuttujia.
During the 24-year study period, the incidence of hospitalisation or surgical management of humeral shaft fractures remained stable (4,8 per 100 000 person year).
Olkavarren keskiosan murtumien kokonaisesiintyvyys (4,8 per 100 000) pysyi tasaisena koko 24 vuoden tutkimusajan.
The complication rates of TENs were 34% in antebrachium fractures and 28% in femoral shaft fractures.
Kyynärvarren murtumissa 34%:lla potilaista todettiin Ten-naulaukseen liittyvä komplikaatio, reisimurtumapotilailla 28%:lla.
In femoral shaft fractures, fracture instability after the operation in four patients was considered major.The complications associated with TENs were mostly related to technical errors because the biomechanical qualities of the method were not respected.
Sekä kyynärvarsi- että reisi-murtumien osalta suurin osa komplikaatioista arvioitiin johtuvan sekä puutteellisesta leikkaustekniikasta että puutteellisesta TEN-naulauksen biomekaniikan tuntemuksesta.
The second aim of the study was to evaluate complications concerning both antebrachium and femoral shaft fractures treated with titanium elastic nails (TENs).
Tutkimuksen toisena tavoitteena oli retrospektiivisesti selvittää TEN-naulaukseen liittyviä komplikaatioita kyynärvarsi- ja reisimurtumien hoidossa.
Incidence of hospitalisation and surgical treatment of humeral shaft and distal humeral fractures among children and adolescents in Finland.
Lasten ja nuorten olkavarren keski- ja alaosan murtumien sairaalaesiintyvyys ja hoidon muutokset Suomessa.
The first objective of this dissertation was to determine the trend of the incidence of hospitalisation and treatment performed in operating room of humeral shaft and distal humeral fractures in Finland between 1987 and 2010.
Kyynärvarren ja reiden titaaniseen taipuisaan ydinnaulaukseen liittyvät komplikaatiot Tutkimuksen ensisijaisena tavoitteena oli selvittää lasten ja nuorten olkavarren keskiosan ja alaosan sairaalahoitoon johtaneiden murtumien esiintyvyydessä ja hoidossa tapahtuneita muutoksia vuosien 1987 ja 2010 välisenä aikana.
The incidence of operative management, reposition with osteosynthesis, increased 5-fold in patients aged 0-6 years and 2-fold in patients aged 7-12 years.
Leikkaushoidon esiintyvyys viisinkertaistui alle kouluikäisten ja kaksinkertaistui alle 13-vuotiaiden lasten keskuudessa.
In all children aged 0-12 years, the overall hospitalisation incidence increased 30%, with girls aged 0-6 years having the highest increase, almost 3-fold.
Esiintyvyys lisääntyi tutkimusajanjaksona merkittävästi siten, että alle 13-vuotiaiden sairaalaan johtaneiden murtumien esiintyvyys lisääntyi 30 %.
Complications in antebrachium and femoral titanium elastic nailing
Kyynärvarren ja reiden murtumien titaaniseen taipuisaan ydinnaulaukseen liittyvät ongelmat
The research also brings forward a topic that has received only limited attention in the past, namely the effects of European integration on non-governmental organisations in Central and Eastern Europe.
Tutkimuksessa tarkastellaan erästä Euroopan integraation vähemmän tutkittua ulottuvuutta: integraation vaikutuksia jälkikommunistisen yhteiskunnan kansalaisjärjestöihin.
(3) How to define the relationship between Lithuanian environmental NGOs and the politics of national sovereignty?
Liettualaiset ympäristöjärjestöt Euroopan integraation ja kansallisen suvereniteettipolitiikan ristipaineessa
Towards the end of the decade Ignalina was brought on the political agenda of the EU ­ it soon became evident to Lithuanians that the closure of the nuclear power plant would be considered a de facto prerequisite for EU membership.
1990-luvun lopulla ydinvoimalan poliittisen symboliaseman muutos sai yhä vahvemman ilmentymän EU:n esittäessä Ignalinan molempien reaktoreiden alasajoa ennen niiden lasketun käyttöiän umpeutumista.
The case of Ignalina provides a framework within which it is possible to analyse certain dimensions of national sovereignty in an integrating, post-Cold War Europe.
Ignalinan tapauksen pohjalta tutkimuksessa tarkastellaan myös laajempia Euroopan integraatioon ja jälkikommunistiseen kansalaisjärjestötoimintaan liittyviä kehityskulkuja.
Meanwhile, the environmental NGOs faced a dilemma: Some of the environmental activists were closely linked to European anti-nuclear NGO networks and were strongly in favour of the decommissioning of Ignalina.
Eräät liettualaiset ympäristöjärjestöt toimivat aktiivisesti osana laajempia eurooppalaisia kansalaisjärjestöverkostoja vaatien itäisen Keski-Euroopan neuvostomallisten ydinvoimaloiden välitöntä sulkemista.
Although Ignalina had only recently served as the symbol of Soviet oppression, the plant suddenly proved indispensable in the reconstruction of the nation and its material well-being.
Ignalinan ydinvoimalasta muodostui tuolloin neuvostovallan poliittinen symboli; protestointi ydinvoimalaa vastaan oli samalla vastalause Moskovan sanelupolitiikalle ja vallitsevalle yhteiskunnalliselle järjestykselle.
As a result, the question of Ignalina was highly politicised ­ the setting gave Ignalina a positions as the symbol of national sovereignty.
Ignalinan poliittinen symboliasema kuitenkin muuttui radikaalisti Liettuan itsenäisyysjulistuksen myötä: voimalasta muodostui niin taloudellisesti kuin poliittisestikin tärkeä kansallisen suvereniteetin osa.
The case evidences a conflict between post-Communist nation-building and the institutional limitations brought about by EU membership.
Tutkimus tuo esiin, että Euroopan integraatio on luonut monitasoisen institutionaalisen järjestyksen, joka määrittää oman vaikutuspiirinsä säännöt.
The colourful, sometimes even dramatic, history of Lithuanian environmental non-governmental organisations (NGOs) makes them an interesting subject of political science research.
Liettualainen ympäristöjärjestösektori ja Ignalinan ydinvoimalan tapaus tarjoavat rajallisen, mutta samalla hyvin konkreettisen näkökulman kysymyksen tarkastelemiseksi.
At the same time, the conflicts produced by differing, overlapping institutional environments are reflected in the inner dynamics of political actors, resulting to indecisiveness and confusion.
Samalla voidaan havaita, että politiikan muodot ja tyylit eivät synny tyhjiössä tai pelkästään rationaalisten valintojen tuloksena; historia, sen tuottamat tulkinnat sekä rutiineihin perustuvat säännönmukaisuudet ovat läsnä poliittisessa elämässä, niin kansalaisjärjestötoiminnassa kuin muussakin yhteiskunnallisessa aktivismissa, samoin kuin hallinnollisissa käytännöissä.
The theoretical framework of the study is based on new institutionalism , and the notion of logic of appropriateness is central to the study ­ political institutions are analysed as collections of norms that define the rules of appropriate political action in different situations.
Ignalinan tapauksen ympärille rakentuva identiteettipoliittinen asetelma voidaan yksinkertaistaa tilanteeksi, jossa ympäristöjärjestöt hapuilevat kahden yhteensopimattoman toimintamallin välillä: järjestöt toivovat voivansa toteuttaa rooliaan ympäristöjärjestöinä, usein laajempien eurooppalaisten ympäristöjärjestöverkostojen mallin mukaisesti, mutta samalla kansallisen suvereniteettipolitiikan tuottamat mallit ovat vahvasti läsnä järjestöjen määrittäessä perusluonnettaan.
The dynamics of this change can be analysed through the case of Ignalina ­ in the course of the past couple of decades the nuclear power plant of Ignalina in the north-east corner of Lithuania has been a reference point for a number of political discussions and processes.
Ignalinan ydinvoimalan ympärille keskittynyt liikehdintä oli yksi keskeisimmistä neuvostovallan vastaisen protestin välineistä 1980-luvun lopun Liettuassa.
As a result, there remained a great deal of indecisiveness and confusion among the environmental NGOs as to the decommissioning plans of Ignalina, and more generally as to the role of the environmental organisations in the Lithuanian society.
Siten Ignalinan tapaus aiheuttaa monissa tapauksissa järjestöidentiteetin epävarmuutta: Yhtäältä ympäristöjärjestöidentiteetti vaatii kriittistä suhtautumista ydinvoimaan, erityisesti neuvostomallisiin RBMK-reaktoreihin.
Independence activism took the form of environmental protests, especially in the early stages of the Lithuanian reform movement, and a large number of environmental organisations were established all over Lithuania.
Ignalinan ydinvoimalan tapauksen perusteella voidaan tulkita liettualaisten ympäristöjärjestöjen kohtaamia muutospaineita neuvostoajan lopulta aina Liettuan EU-jäsenyyteen saakka.
The case of Ignalina evidences that symbolism and interpretation form the core of political life.
Toisaalta taas Ignalinan ydinvoimala koetaan Liettuan taloudellisen ja poliittisen omavaraisuuden takaajaksi.
While neoinstitutionalism today shows greater variety than ever, this reconciliation has not yet come about.
Vaikka nykyinen uusinstitutionalismi on moninaisempaa kuin koskaan, odotettua yhteensovittamista ei ole tapahtunut.
For example, IS tends to create theoretical causal objects as tools for empirical enquiry (‘causal’ because science is based on causal reasoning and ‘objects’ since only ‘real’ things may possess causal powers).
Esimerkiksi ideationaalisella opilla on taipumuksena tuottaa teoreettisia kausaaliobjekteja empiirisen analyysin työkaluiksi (’kausaalisia’, koska tiede perustuu kausaalipäättelyyn, ja ’objekteja’, koska vain ’oikeilla’ asioilla voi olla kausaalivoimaa).
Ideology theory describes the contradictory nature of society and explains how social relations produce disorder as an unintended consequence of mundane, institutionalised practices.
Teoria kuvaa yhteiskunnan ristiriitaista luonnetta ja sitä kuinka yhteiskunnalliset suhteet tuottavat epäjärjestystä arkisten, institutionalisoituneiden käytäntöjen tahattomana seurauksena.
The perspective formed by a new reading of Parsons as a relational theorist offers a detailed description of institutional integration mechanisms also.
Parsonsin teorian uudelleenluenta tarjoaa myös täsmällisen kuvauksen instituutioiden integraatiomekanismeista.
The reconstruction of social constructionism, in turn, spotlights the problems of cognition-based lifeworld theories.
Sosiaalisen konstruktionismin uudelleenjäsennys taas valottaa kognitioperustaisten elämismaailma-teorioiden ongelmia.
Accordingly, PIT presents capitalist society as a contradiction-rich whole, where various groups, with differing interests, must come together to sufficient extent to maintain or challenge the prevailing order.
Kriittinen ideologiateoria käsittääkin kapitalistisen yhteiskunnan ristiriitojen läpäisemänä kokonaisuutena, jossa ryhmät joutuvat sovittelemaan kilpailevia intressejään riittävässä määrin yhteen haastaakseen vallitsevan järjestyksen tai pitääkseen sitä yllä.
Among the traditions investigated were the social system theory of Talcott Parsons, Peter L. Berger and Thomas Luckmann’s social constructionism, and the critical ideology theory of Projekt Ideologietheorie (PIT).
Historiallista institutionalismia ja ideationaalista oppia täydentäviä ja haastavia teoriaperinteitä olivat Talcott Parsonsin järjestelmäteoria, Peter L. Bergerin ja Thomas Luckmannin sosiaalinen konstruktionismi, ja Projekt Ideologietheorien kriittinen ideologiateoria, joista kaikista myös tehtiin itsenäiset uudelleenjäsennykset ja -luennat.
Rather than describe institutionalisation, accounts in this tradition seem to focus on the (historical) formation of actors’ experiences.
Institutionalisaatioprosessien kuvaamisen sijaan ne tuntuisivatkin keskittyvän toimijoiden kokemusten (historialliseen) muodostumiseen, joka on keskeinen tekijä kaikissa tutkituissa teorioissa.
The main problem with theoretical underpinnings is related to their background ontologies’ connection, on one hand, with dichotomies such as agent–structure and material–ideal and, on the other, with linear causal reasoning.
Niiden keskeisimmät teoreettiset ongelmat liittyvät erilaisiin ontologisiin kahtiajakoihin, kuten toimija–rakenne ja materiaalinen–ideaalinen, sekä toisaalta lineaariseen kausaalipäättelyyn.
The selection used these three criteria: 1) having a direct or indirect connection with neo-institutionalism; 2) tackling the problem of order as a concrete issue as it serves as a point of reference for all the approaches; and 3) applying relevant neo-institutionalists’ development aspirations, such as Paul Pierson’s research agenda, according to which HI should address ideology theories.
Yhteensovitusagendan elvyttämiseksi olikin tutkittava ja sovellettava täydentäviä teoriaperinteitä, jotka valikoituivat kolmella perusteella: 1) selkeä yhteys uusinstitutionalismiin; 2) järjestyksen ongelma konkreettisena teoriapremissinä; ja 3) uusinstitutionalistien omien kehityssuuntien hyödyntäminen, kuten Paul Piersonin ideologiateoreettinen tutkimusagenda historialliselle institutionalismille.
Celebrating a new era for institutionalism in the 1990s, some members of that school declared a ‘reconciliation agenda’ aimed at overcoming the vast gulf between ‘system’ and ‘lifeworld’ thinking in the social sciences, a chasm that separates between traditions on the basis of their perspective on the problem of order.
Suuntauksen noustua laajempaan tietoisuuteen 1990-luvulla jotkut sen kannattajat pyrkivät ’yhteensovitusagendallaan’ ylittämään juovan ’järjestelmiin’ ja ’elämismaailmoihin’ perustuvien ajattelutapojen välillä – juovan, joka erottaa erilaisia järjestyksen ongelmaan kiinnittyviä teoriatraditioita.
The task of explaining empirical cases entails giving these abstractions an ontological status, making them ‘things’ with inherent properties.
Tästä seuraa, että nämä abstraktiot saavat tapaustutkimuksissa ontologisen statuksen ja ne nähdään näin ollen ’asioina’, joilla on ominaisuuksia itsessään.
Two prongs to this question inform the background to operationalising any institutional theory: how a society can simultaneously maintain its integration and co-ordination (e.g., division of labour) and whether a society can be understood as more than the sum of its parts.
Järjestyksen ongelma esimerkiksi kysyy, kuinka yhteiskunnallinen järjestys voi pysyä yllä rinnakkain yhteiskunnallisen koordinaation (esim. työnjako) kanssa, ja voiko yhteiskunnan ymmärtää enemmän kuin osiensa summaksi.
In-depth study pinpoints this failure is rooted in neo-institutionalism’s theoretical premises and in the need for academic demarcation.
Yhteensovituksen epäonnistuminen johtuu tutkimukseni mukaan uusinstitutionalismin teoreettisista lähtökohdista ja tarkoitushakuisesta oppialarajojen vetämisestä.
Moreover, the neo-institutionalist pursuit, as a more nuanced exercise, was intended to offer a foundation for social studies that consider society to be structured but still changing, in all its richness and variety, without being unnecessarily formalistic.
Uusinstitutionalismin toivottiin myös tarjoavan aiempaa rikkaamman ja monisyisemmän perustan inhimillisen toiminnan tulkinnalle formalismin rasittamissa yhteiskuntatieteissä sekä silti mahdollistavan laajan yhteiskunnallisten rakenteiden ja muutosten tarkastelun.
That conclusion is based on critical reconstruction of two branches of neo-institutionalism: historical institutionalism (HI), which represents ‘system’ thinking, and so-called ideational scholarship (IS), representing the ‘lifeworld’ approach.
Johtopäätökset perustuvat kahden uusinstitutionalismin haaran – järjestelmäajattelua edustavan historiallisen institutionalismin ja elämismaailmaajattelua edustavan ideationaalisen opin – seikkaperäiseen tarkasteluun.
Although neo-institutionalists’ adoption of a more fine-grained and empirically based approach to institutions has addressed some shortcomings of earlier work, the ‘social’ denominator of the equation still appears to be neglected.
Uusinstitutionalistien aiempaa hienojakoisempi ja empiirisempi lähestymistapa on selkeästi paikannut joitain aiempia instituutiotutkimuksen puutteita.
The most influential contemporary tradition of institutionalism, known as neo-institutionalism, is no exception with regard to these interconnected questions.
Tämän hetken vaikutusvaltaisin institutionalismitutkimuksen suuntaus, uusinstitutionalismi, on myös pyrkinyt vastaamaan näihin kysymyksiin.
To synthesise the findings on all of these traditions and their underpinnings, the dissertation project’s outputs include a synthesis of social relations that extends beyond the system–lifeworld division in examining how a society may operate as more than the sum of its parts.
Väitöskirjan johtopäätöksissä ehdotetaan tutkittuihin teoriaperinteisiin perustuvaa yhteiskunnallisia suhteita jäsentävää synteesiä, joka ylittää järjestelmä–elämismaailma-jaon ja kuvaa kuinka yhteiskunta voi olla enemmän kuin osiensa summa.
Research into the highly debated issue of how to explain the institutional nature of society in a manner beyond the system–lifeworld dichotomy seems to suggest that the common denominator involves proceeding from social relations.
Yhteiskuntateoreettisen kentän valtavasta moniaineksisuudesta huolimatta voidaan sanoa, että järjestelmä–elämismaailma-jaon ylittävät lähestymistavat, jotka selittävät yhteiskunnan institutionaalista luonnetta, löytävät yhteisen nimittäjän yhteiskunnallista suhteista.
Imaginary causal objects may detach actors from their concrete conditions, or the entirety of institutional reality may be derived from individual cognitions.
Tämä esineellistäminen johtaa ongelmallisiin käsityksiin yhteiskunnan luonteesta ja sosiaalisesta toiminnasta, kuten ihmisten eristämiseen heidän konkreettisista olosuhteistaan tai koko institutionaalisen todellisuuden johtamiseen yksilöiden mielentiloista.
One of the most profound social scientific questions pertains to social order – the stability, change, and functioning of human societies.
Yhteiskunnallista ja sosiaalista vakautta ja muutosta sekä yhteiskuntien toimivuutta koskeva järjestyksen ongelma on yksi yhteiskuntatieteiden keskeisimpiä peruskysymyksiä.
It asks how modern capitalist societies have held together notwithstanding their internal contradictions (where these contradictions stem primarily from capitalist competition relations that, while beyond individuals’ control, form very real conditions for each individual acting in market relations).
Se kysyy, kuinka nykyaikaisten kapitalististen yhteiskuntien järjestykset ovat pysyneet yllä niiden sisäisistä ristiriidoista huolimatta.
The social system theory reconstructed in the project complements HI with a coherent structure to the theory.
Historialliselle institutionalismille oli mahdollista muodostaa johdonmukainen teoreettinen rakenne soveltamalla sosiaalisten järjestelmien teoriaa.
In general, the essence of institutions for neo-institutionalists typically involves a weird combination of mental states with unexplained ‘materialism’ or, alternatively, a mixture that includes rules, norms, cognitive frames, and other manifestations of the social relations behind institutions.
Toisaalta he ymmärtävät instituutiot tyypillisesti sääntöinä, normeina, kognitiivisina kehikkoina ja muina instituutioiden taustalla olevina yhteiskunnallisten suhteiden ilmentyminä.
One element of departure, in contrast, is that all the ones mentioned above assume people’s equilibrium-seeking behaviour, while PIT turns this around.
Toisaalta, siinä missä muut perinteet ottavat inhimillisen toiminnan tasapainohakuisen luonteen lähtökohdakseen, kriittinen ideologiateoria kääntää asetelman ylösalaisin.
Protection, Continuity and Gender: Craft trade culture in the Baltic Sea Region (14th-16th centuries)
Protektionismi, jatkuvuus ja sukupuoli: käsityöläisten yrittäjäkulttuuri Itämeren alueella (1300-1500-luvuilla)
This study provides for the first time an extensive comparison of craft trade culture in four Baltic Sea cities.
Väitöskirjani tarjoaa ensimmäistä kertaa laajan vertailevan tutkimuksen Itämeren alueen kaupunkien käsityöläiskulttuurista ja lesken asemasta.