natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Our study on MLH1 mutations could clearly distinguish nontruncating alterations with severe functional defects from those not or only slightly impaired in protein function.
Geenien mutaatiot, jotka muuttavat proteiinia merkittävästi, kuten lyhentävät proteiinia, ovat selvästi patogeenisiä.
The other two MutL homologues, MLH3 and PMS1, have been shown to heterodimerize with MLH1.
Lisäksi työssä tutkittiin MLH1:n, PMS2:n ja MLH3:n kulkeutumista tumaan, jossa DNA:n korjaus tapahtuu.
However, our study on MLH3 mutations suggest that MLH3 mutations per se are not sufficient to trigger MMR deficiency and the continuous nuclear localization of MLH1 and PMS2 suggest that MutLα has a major activity in MMR in vivo.
Tulokset vahvistivat käsitystä siitä, että MLH1 ja PMS2 ovat MMR mekanismissa tärkeitä, kun taas MLH3:n rooli sekä MMR mekanismissa että HNPCC:ssä näyttäisi olevan vähäisempi.
A deficient MMR mechanism is associated with the hereditary colorectal cancer syndrome called hereditary nonpolyposis colorectal cancer (HNPCC) or Lynch syndrome.
Tässä tutkimuksessa pyrittiin erilaisin biokemiallisin testein määrittämään ovatko syöpäpotilailta löydetyt MMR geenien missense tyyppiset mutaatiot patogeenisiä.
Effects of large-scale human land use on Capercaillie (Tetrao urogallus L.) populations in Finland
Laajojen mittakaavojen maankäytön vaikutukset metsopopulaatioihin (Tetrao urogallus L.) Suomessa
In Finland, Capercaillie populations have decreased by approximately 40 85%, with the declines likely to have started in the 1940s.
Suomen metsopopulaatiot ovat pienentyneet 40 85%, todennäköisesti jo 1940-luvulta alkaen.
The increase in the amount of younger forest classes did not provide a good explanation for Capercaillie population decline in 1965 1988.
Nuorten metsien määrän lisääntyminen ei selittänyt metsokannan vähenemistä vuosina 1965 1988.
Although the declines have partly stabilized from the 1990s onwards, it is obvious that the negative population trend was at least partly caused by changes in human land use.
Vaikka lajin alamäki on tasoittunut 1990-luvulta lähtien, on selvää, että maankäytön muutokset ovat olleet osasyyllinen kantojen vähenemiseen.
The aim of this thesis was to study the connections between human land use and Capercaillie populations in Finland, using several spatial and temporal scales.
Väitöskirjan tavoitteena oli tarkastella maankäytön ja metsopopulaatioiden välistä yhteyttä Suomessa useilla laajoilla tila- ja aikamittakaavoilla.
It seems that in present-day Finnish landscapes, area covered with old forest is either too scarce to efficiently explain the abundance of Capercaillie and the persistence of the lekking areas, or the effect of forest age is only important when considering smaller spatial scales than the ones studied in this thesis.
Vaikuttaa siltä, että nyky-Suomessa vanhan metsän määrä on maisematasolla niin alhainen, että se ei merkitsevästi selitä metson runsautta eikä soidinalueiden säilymistä, tai metsän ikä on metsolle tärkeä tekijä vain pienemmillä mittakaavoilla tarkasteltuna.
Young and middle-aged forest classes were common in the vicinity of areas with high Capercaillie abundances especially in northern Finland.
Nuoria ja keski-ikäisiä metsiä esiintyi paljon metsorunsailla alueilla etenkin Pohjois-Suomessa.
The analyses considering lekking areas were performed with two definitions for forest: > 60 and > 152 m3ha 1 of timber volume.
Soidinalue-analyysit suoritettiin käyttäen kahta kuutiotilavuutta, > 60 ja > 152 m3ha 1, metsän määritelmänä.
Third, the effects of forest cover and fine-grain forest fragmentation on Capercaillie lekking area persistence were studied in three study locations in Finland, on 1000 and 3000 m spatial scales surrounding the leks.
Kolmanneksi selvitin metsän määrän ja hienojakoisen pirstoutumisen vaikutuksia metson soidinalueiden säilymiseen kolmella tutkimusalueella, 1000 ja 3000 metrin säteellä soidinpaikkojen ympärillä.
First, the effect of forest age structure on Capercaillie population trends was studied in 18 forestry board districts in Finland, during 1965 1988.
Ensimmäiseksi tutkin metsän ikärakenteen muutoksen vaikutusta metsopopulaatioiden vähenemiseen 18 metsälautakunnassa, vuosina 1965 1988.
Second, the abundances of Capercaillie and Moose (Alces alces L.) were compared in terms of several land-use variables on a scale of 50 × 50 km grids and in five regions in Finland.
Toiseksi vertailin metson ja hirven runsauksia suhteessa useisiin maankäyttömuuttujiin 50 x 50 km ruuduissa ja viidellä osa-alueella Suomessa.
In particular, in southwestern and eastern Finland, high forest cover and low human impact were found to be beneficial for this species.
Etenkin Etelä- ja Keski-Suomessa runsas metsäpeite ja ihmisasutuksen vähäisyys olivat eduksi metsolle.
The results show that patterns and processes at large spatial scales strongly influence Capercaillie in Finland.
Tulokset osoittavat, että laajojen mittakaavojen maisemarakenne ja sitä muokkaavat prosessit vaikuttavat voimakkaasti metson ekologiaan Suomessa.
In addition, there was no significant connection between mature forests (> 152 m3ha 1 of timber) and lekking area persistence in Finland.
Vanhojen (> 152 m3ha 1) metsien määrän ja soidinalueiden säilymisen välillä ei myöskään havaittu merkitsevää yhteyttä.
The effects of older forest classes were hard to assess due to scarcity of older forests in several study areas.
Vanhan metsän määrän vaikutuksia oli vaikea todentaa niiden vähäisen määrän takia.
In conclusion, larger spatial scales should be considered for assessing the future Capercaillie management.
Johtopäätöksenä voidaan todeta, että metson kannanhoidossa tulisi tulevaisuudessa ottaa huomioon entistä suurempia tilamittakaavoja.
The Capercaillie (Tetrao urogallus L.) is often used as a focal species for landscape ecological studies: the minimum size for its lekking area is 300 ha, and the annual home range for an individual may cover 30 80 km2.
Metso on merkittävä laji maisema- tai makroekologisissa tutkimuksissa: soidinalueen vähimmäistilavaatimus kattaa 300 hehtaaria, ja yksilön vuodenaikainen elinpiiri jopa 30 80 neliökilometriä.
According to the proposed multi-level planning, the first priority should be to secure the large, regional-scale forest cover, and the second priority should be to maintain fine-grained, heterogeneous structure within the separate forest patches.
Ensiksi, laajojen mittakaavojen metsäpeitteisyys tulisi säilyttää riittävän korkeana, ja toiseksi, yksittäisten metsäalueiden sisällä tulisi suosia monipuolista metsän ikä-, puulaji- ja aluskasvillisuusrakennetta.
Forest cover (> 60 m3ha 1 of timber) surrounding the lekking sites positively affected lekking area persistence only at the larger landscape scale (3000 m radius).
Metsän määrä vaikutti positiivisesti metson soidinalueiden säilymiseen vain laajemmalla tilamittakaavalla tarkasteltuna (3000 m säteellä).
A management unit covering hundreds of hectares, or even tens or hundreds of square kilometers, should be covered, which requires regional-level land-use planning and co-operation between forest owners.
Tämä vaatii uudenlaista aluetason maankäytön suunnittelua ja yhteistyötä metsänomistajien kesken.
The viral coat protein is regulated by HSP70 and HSP40 in Potato virus A infection
Kasviproteinit HSP70 ja HSP40 säätelevät Perunavirus A:an kuoriproteinia infektion aikana
The effect of evolution on the ecological dynamics depended on the productivity of the environment, being most evident in the constant environments with high productivity.
Evoluution merkitys peto-saalissuhteen ekologiselle dynamiikalle näyttäisi kuitenkin riippuvan erityisesti ympäristön tuottavuudesta sen ollessa selkeintä silloin, kun resursseja on jatkuvasti saatavilla ja ympäristön tuottavuustaso on korkea.
However, resources are seldom constantly available and thus temporal variation in productivity could have considerable effect on the species' potential to evolve.
Resurssien saatavuus vaihtelee kuitenkin usein ajallisesti, jolla voi olla suuri merkitys lajien evoluutiopotentiaalille.
Productivity is predicted to drive the ecological and evolutionary dynamics of predator-prey interaction through changes in resource allocation between different traits.
Ympäristön tuottavuuden ennustetaan vaikuttavan peto-saalissuhteen ekologiseen ja evolutiiviseen dynamiikkaan eri ominaisuuksiin allokoitavien resurssien määrän kautta.
The prey defence evolved stronger in high productivity environment.
Saalisbakteerin puolustuskyky kehittyi erityisen vahvaksi ympäristöissä, joiden tuottavuustaso oli korkea.
To study this, three long-term microbial laboratory experiments were established where Serratia marcescens prey bacteria was exposed to predation of protist Tetrahymena thermophila in different prey resource environments.
Tutkin väitöskirjassani resurssiympäristön merkitystä peto-saalissuhteen evoluutioon kolmessa pitkäaikaisessa mikrokosmoskokeessa, jossa altistin saalisbakteeri Serratia marcescens:ia alkueläin Tetrahymen thermopila:n saalistukselle.
The evolution of prey defence constrained the transfer of energy from basal to higher trophic levels, decreasing the strength of top-down regulation on prey community.
Saaliin puolustuskyvyn evoluutio esimerkiksi rajoitti energian siirtymistä ravintoketjun ylimmälle trofiatasolle, mikä heikensi petojen merkitystä saalispopulaatiokokojen säätelyssä.
This thesis demonstrates that rapid evolution can affect various ecological properties of predator-prey interaction.
Tämä väitöskirja havainnollistaa, että lajien evoluutio voi olla kyllin nopeaa vaikuttaakseen lukuisiin peto-saalissuhteen ekologisiin ominaisuuksiin.
In addition, evolution of prey defence weakened the environmental variation induced destabilization of predator population dynamics.
Lisäksi saaliin puolustuskyvyn evoluutio vähensi ympäristön vaihtelun kasvattamaa populaatiodynamiikan vaihtelua.
The consequences of prey resource availability for the ecological properties of the predator-prey system, such as trophic dynamics, stability, and virulence, were determined.
Kokeissa mitattiin lajien evolutiivisia muutoksia ja niiden vaikutusta peto-saalisyhteisön ekologisiin ominaisuuksiin (kuten trofia-dynamiikkaan, stabiliteettiin, diversiteettiin ja saaliin virulenssiin).
Temporal variation in resource availability was also able to constrain prey evolution when the allocation to defence incurred high cost.
Resurssien saatavuuden ajallinen vaihtelu rajoittikin saaliin puolustuskyvyn evoluutiota, kun tästä aiheutunut kustannus saaliin kilpailukyvyssä oli iso.
Predation selected for white, non-pigmented, highly defensive prey clones that produced predation resistant biofilm.
Pedot valikoivat etenkin valkoisia pesäkkeitä muodostavia, tehokkaasti puolustautuvia saalisbakteerityyppejä, jotka kasvoivat alkueläimille huonosti ravinnoksi kelpaavana biofilminä (bakteerien kasvu solurykelminä kasvatusastioiden pinnoilla).
The biofilm defence was also potentially accompanied with cytotoxicity for predators and could have been traded off with high motility.
Lisäksi biofilmeissä muodostui mahdollisesti alkueläimille myrkyllisiä yhdisteitä ja staattinen kasvumuoto saattoi olla syynä bakteerien vähentyneelle liikkumiselle.
Temporal variation in resource availability increased variation in predator densities leading to temporally fluctuating selection for prey defences and resource use ability.
Resurssien saatavuuden ajallinen vaihtelu lisäsi petojen populaatiokokojen varianssia, mikä johti saalisbakteereihin kohdistuvien valintapaineiden vaihtelun lisääntymiseen.
Moreover, protozoan predation decreased the S. marcescens virulence in the insect host moth (Parasemia plantaginis) suggesting that species interactions outside the context of host-pathogen relationship could be important indirect drivers for the evolution of pathogenesis.
Isäntä-patogeenisuhteen ulkopuoliset lajivuorovaikutukset voivatkin olla tärkeitä, epäsuoria, bakteerin virulenssin evoluutioon vaikuttavia tekijöitä.
Predation and temporal variation in productivity decreased the stability of populations and prey traits in general.
Saalistus ja resurssien saatavuuden ajallinen vaihtelu lisäsivät yleisesti saaliin ominaisuuksien ja lajien populaatiokokojen vaihtelua.
However, predation-induced destabilization was less pronounced in the high productivity environment where the evolution of prey defence was stronger.
Saalistuksen epästabiloiva vaikutus ei kuitenkaan ollut niin vahvaa, kun ympäristön tuottavuustaso oli korkea.
Increased allocation to defence incurred cost in terms of reduced prey resource use ability, which probably constrained prey evolution by increasing the effect of resource competition.
Saaliin puolustuskyvyn parantuminen vähensi kuitenkin saaliin resurssienkäyttötehokkuutta, mikä rajoitti saaliin puolustuskyvyn evoluutiota kun ympäristön tuottavuustaso oli alhainen.
The evolutionary changes in species traits and prey genetic diversity were measured.
Saaliin evolutiiviset muutokset vaikuttivat moniin peto-saalissuhteen ekologisiin ominaisuuksiin.
The focus of the production shifted from spring to mid- and late summer.
Samalla tuotannon painopiste siirtyi keväästä keski- ja loppukesään.
Phytoplankton primary production and primary production capacity doubled in the whole area between the late 1960s and the late 1990s, but started to decrease a little at the beginning of this century.
Kasviplanktonin perustuotanto ja perustuotantokyky kaksinkertaistuivat koko alueella 1960-luvun lopun ja 1990-luvun lopun välisenä aikana, mutta kääntyivät jonkin verran laskuun tämän vuosikymmenen alussa.
A similar decline has been reported for the whole eastern Gulf of Finland.
Samanlaisesta pohjaeläinyhteisöjen heikkenemisestä on raportoitu koko itäisen Suomenlahden alueelta.
Discharge nuclides from the local nuclear power plants were almost exclusively detected at the lower trophic levels of the ecosystems.
Paikallisia päästönuklideja havaittiin lähes yksinomaan ekosysteemin alimmilla trofiatasoilla.
During recent decades, thermal and radioactive discharges from nuclear power plants into the aquatic environment have become the subject of lively debate as an ecological concern.
Ydinvoimalaitosten radioaktiivisten aineiden ja lämminvesipäästöjen ympäristövaikutukset ovat viime vuosikymmeninä nousseet vilkkaan keskustelun kohteeksi ekologisena huolenaiheena.
The eutrophication of littoral vegetation in the discharge area has been the most obvious, unambiguous and significant biological effect of the heated water.
Vesikasvillisuuden rehevöityminen jäähdytysveden purkualueella on ollut näkyvin, merkittävin ja kiistattomin lämpimän veden biologinen vaikutus.
However, the strongest increase of phytobenthos has extended only to a distance of about 1 km from the outlet, i.e., the changes in vegetation have been largest in those areas that remain ice-free in winter.
Vesikasvillisuuden voimakkain runsastuminen on kuitenkin rajoittunut vain noin 1 km etäisyydelle purkupaikasta, ts. muutokset ovat olleet suurimpia niillä alueilla, jotka ovat jääneet ilman jääpeitettä talvella.
Small amounts of local discharge nuclides were regularly detected in environmental samples taken from the discharge areas: tritium in seawater samples, and activation products, such as 60Co, 58Co, 54Mn, 110mAg, 51Cr, in suspended particulate matter, bottom sediments and in several indicator organisms (e.g., periphyton and Fucus vesiculosus) that effectively accumulate radioactive substances from the medium.
Pieniä määriä paikallisia päästönuklideja havaittiin säännöllisesti jäähdytysveden purkualueilta otetuissa ympäristönäytteissä: tritiumia merivedessä ja aktivoitumistuotteita (kuten koboltti-60:a, koboltti-58:a, mangaani-54:a, hopea-110m:a ja kromi-51:a) sedimentoituvassa aineksessa, pohjasedimenteissä ja ns. indikaattoriorganismeissa, jotka keräävät tehokkaasti radioaktiivisia aineita ympäristöstä.
Although the concentrations in environmental samples, and above all, the discharge data, are presented as seemingly large numbers, the radiation doses caused by them to the population and to the biota are very low, practically insignificant.
Vaikka radioaktiivisten aineiden pitoisuudet ympäristönäytteissä, ja ennen kaikkea päästömäärät näyttävät numeroina suurilta, niiden väestölle ja luonnon eliöstölle aiheuttamat säteilyannokset ovat hyvin pieniä, käytännössä merkityksettömiä.
The effects of the thermal discharges have been more significant, at least to the wildlife in the discharge areas of the cooling water, although the area of impact has been relatively small.
Lämminvesipäästöjen vaikutukset ovat olleet merkittävämpiä erityisesti jäähdytysveden purkualueilla, vaikkakin vaikutusalue on ollut suhteellisen rajoittunut.
Thus, it is a challenge to distinguish the local effects of thermal discharges from the general eutrophication process of the Gulf of Finland.
Tämä vaikeuttaa myös lämpimän veden paikallisten vaikutusten erottamista Suomenlahden yleisestä rehevöitymiskehityksestä.
Traces of local discharge nuclides were very seldom detected in fish, and even then only in very low quantities.
Kaloissa päästönuklideja tavattiin hyvin harvoin, ja silloinkin vain hyvin pieninä pitoisuuksina.
The prolonging of the growing season and the disturbance of the overwintering time, in conditions where the biota has adjusted to a distinct rest period in winter, have been the most significant biological effects of the thermal pollution.
Biologisesta näkökulmasta kasvukauden piteneminen ja talvehtimisajan häiriintyminen olosuhteissa, missä eliöstö on tottunut selvään lepovaiheeseen talvella, ovat olleet merkittävimmät lämpökuormituksen ympäristövaikutukset.
Thermal discharges have increased the production of organic matter, which again has led to more organic bottom deposits.
Lämminvesipäästöt ovat lisänneet orgaanisen aineksen tuotantoa, mikä on edelleen johtanut orgaanisen aineksen lisääntymiseen pohjasedimenteissä.
The general rise in the level of primary production was mainly due to the increase in nutrient concentrations over the whole Gulf of Finland, but the thermal discharge contributed to a stronger increase of production in the discharge area compared to that in the intake area.
Perustuotantotason yleinen kasvu johtui ensisijaisesti ravinnepitoisuuksien kasvusta koko Suomenlahdessa, mutta lämminvesipäästöt aiheuttivat sen, että tuotanto kasvoi jonkin verran voimakkaammin jäähdytysveden purkualueella kuin sen ottoalueella.
The target of this thesis was to summarize the large quantity of results obtained in extensive monitoring programmes and studies carried out in recipient sea areas off the Finnish nuclear power plants at Loviisa and Olkiluoto during more than four decades.
Tämän tutkimuksen päämääränä oli laatia laaja yhteenveto Loviisan ja Olkiluodon voimalaitosten meriympäristöissä yli 40 vuoden aikana suoritettujen vesibiologisten ja radioekologisten tutkimusten tuloksista.
Myriophyllum spicatum, Potamogeton perfoliatus and Potamogeton pectinatus, and vigorous growths of numerous filamentous algae as their epiphytes have strongly increased in the vicinity of the cooling water outlet, where they have formed dense populations in the littoral zone in late summer.
Tähkä-ärviä, ahvenenvita ja hapsivita ja useiden levälajien muodostamat rihmaleväkasvustot niiden päällyskasveina ovat voimakkaasti runsastuneet jäähdytysveden purkupaikan läheisyydessä, missä ne muodostivat tiheitä yhdyskuntia rantavyöhykkeeseen loppukesäisin.
As a consequence of the reduced discharges, the concentrations of local discharge nuclides in the environment have decreased noticeably in recent years at both Loviisa and Olkiluoto.
Päästöjen vähentämisen ansiosta paikallisten päästönuklidien pitoisuudet pienenivät 1990- ja 2000-luvuilla merkittävästi ympäristönäytteissä sekä Loviisassa että Olkiluodossa.
The results show that the nutrient level and the exchange of water in the discharge area of a nuclear power plant are of crucial importance.
Tämän tutkimuksen tulokset osoittavat, että jäähdytysveden purkualueen vedenvaihdolla ja ravinnepitoisuudella on ratkaiseva merkitys ympäristövaikutusten kannalta.
However, the local eutrophication process seems to have contributed into the decline of the zoobenthos in the discharge area at Loviisa.
Paikallinen rehevöitymiskehitys näyttää kuitenkin edistäneen Hästholmsfjärdenin pohjaeläimistön taantumista Loviisassa.
These have in turn increased the tendency of the isolated deeps to a depletion of oxygen, and this has further caused strong remobilization of phosphorus from the bottom sediments.
Hajotettavan orgaanisen aineksen lisäys on edelleen lisännyt syvänteiden pohjanläheisen veden altistumista happikadoille, mikä on aiheuttanut etenkin fosforin voimakasta remobilisointia pohjasedimenteistä alusveteen.
The effects of the cooling water discharged from the power plants on the temperatures in the sea were most obvious in winter.
Jäähdytysveden vaikutukset meriveden lämpötiloihin olivat näkyvimmät talvella, jolloin olosuhteet myös selkeimmin poikkesivat luonnontilaisista.
Similar trends were also discernible at Olkiluoto, but to a clearly smaller extent, which was due to the definitely weaker level of background eutrophy and nutrient concentrations in the Bothnian Sea, and the differing local hydrographical and biological factors prevailing in the Olkiluoto area.
Samanlaista, rehevöitymistä osoittavaa kehitystä oli nähtävissä myös Olkiluodossa, mutta selvästi vähäisemmässä määrin kuin Loviisassa, mikä johtui taustalla olevasta Selkämeren selvästi alhaisemmasta ravinnetasosta ja Olkiluodon edustan merialueelle tyypillisistä hydrografisista ja biologisista tekijöistä, kuten hyvästä vedenvaihdosta ja elinvoimaisesta eliöstöstä.
The soft-bottom macrofauna at Loviisa has deteriorated to the point of almost total extinction at many sampling stations during the past 40 years.
Pohjaeläimistö on taantunut voimakkaasti useimmissa Loviisan alueen havaintopaikoissa viimeisten 40 vuoden aikana.
The tritium discharges and the consequent detection frequency and concentrations of tritium in seawater were higher at Loviisa, but the concentrations of the activation products were higher at Olkiluoto, where traces of local discharge nuclides were also observed over a clearly wider area, due to the better exchange of water than at Loviisa, where local discharge nuclides were only detected outside Hästholmsfjärden Bay quite rarely and in smaller amounts.
Tritiumin päästöt ja vastaavasti sen havaitseminen ja pitoisuudet merivesinäytteissä olivat runsaampia Loviisassa, mutta aktivoitumistuotteiden pitoisuudet olivat suurempia Olkiluodossa, missä niitä havaittiin myös selvästi laajemmalla alueella.
The salinity is generally low in the brackish-water conditions of the northern Baltic Sea, being however about 1 higher at Olkiluoto than at Loviisa (the salinity of surface water varying at the latter from near to 0 in early spring to 4 6 in late autumn).
Vesistötarkkailun tulokset osoittivat rehevöitymisen olevan Loviisan alueella selvästi korkeammalla tasolla kuin Olkiluodossa, mikä johtuu koko Suomenlahden tilasta.
Thus, many marine and fresh-water organisms live in the Loviisa area close to their limit of existence, which makes the biota sensitive to any additional stress.
Lisäksi monet lajit elävät pohjoisen Itämeren vähäsuolaisissa olosuhteissa fysiologisen sietokykynsä rajoilla.
The characteristics of the discharge areas of the two sites differ from each other in many respects: the discharge area at Loviisa is a semi-enclosed bay in the inner archipelago, where the exchange of water is limited, while the discharge area at Olkiluoto is more open, and the exchange of water with the open Bothnian Sea is more effective.
Suomen ydinvoimalaitoksia ympäröivät merialueet eroavat olennaisesti toisistaan vedenvaihdon tehokkuuden, veden ravinnepitoisuuksien ja useiden muiden vedenlaatuparametrien, sekä veden suolapitoisuuden, ja siihen liittyen eliöstön lajikoostumuksen, runsauden ja elinvoimaisuuden puolesta.
Role of HMGB1 in cells of the circulation
HMGB1-valkuaisaineen merkitys verenkierron soluissa
The matrix of blood is a liquid plasma that transports molecules and blood cells within vessels lined by endothelial cells.
Veren plasma ja verisolut kiertävät verenkierrossa endoteelisolujen peittämää verisuonistoa myöten.