natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In this master’s thesis I assess which ctenophore species live in the Northern Baltic and what are their true distributions in the Baltic Sea.
Selvitin, mitä kampamaneettilajeja pohjoisella Itämerellä elää ja mitkä ovat niiden todelliset levinneisyysalueet Itämerellä.
The individuals are bigger in the Finnish bay compared to more southern areas.
Suomenlahden yksilöt ovat suurempia kuin eteläisen Itämeren.
In the Baltic Sea the size of M. ovum is ten times smaller than in the arctic areas.
Arktiset kampamaneetit ovat Itämerellä noin kymmenen kertaa Arktiksella eläviä yksilöitä pienempiä.
Historically the Baltic Sea has been reported to host the marine species ‘sea gooseberry’ (Pleurobrachia pileus).
Itämerellä on vanhastaan raportoitu elävän pikkumaneettia (Pleurobrachia pileus).
For AFLP analysis I chose two sampling sites from the Finnish bay and two sites from the Southern Baltic, and analysed ten individuals of M. ovum per cite.
AFLP-näytepisteiksi valitsin kaksi pistettä pohjoiselta ja kaksi eteläiseltä Itämereltä, ja kultakin pisteeltä kymmenen yksilöä.
However, in 2008 a third species ‘Arctic comb jelly’ (Mertensia ovum) was identified from the Northern Baltic with molecular methods.
Kuitenkin syksyllä 2008 määritettiin molekulaarisin menetelmin kolmas laji, arktinen kampamaneetti (Mertensia ovum), jota ei ole aiemmin löydetty murtovedestä.
The northern and southern populations form separate clusters in Bayesian clustering, but there is admixture among populations.
Etelän ja pohjoisen Itämeren yksilöt muodostavat omat, toisistaan eroavat populaationsa, mutta populaatioiden välillä on havaittavissa geenivirtaa.
Historically, in the northern Baltic, this species has been misidentified first as P. pileus and later as M. leidyi.
Tätä ennen se on pohjoisella Itämerellä virheellisesti määritetty ensin pikkumaneetiksi ja myöhemmin amerikankampamaneetiksi.
I show that the most common and most widely distributed ctenophore species in the Baltic Sea is the Arctic ctenophore M. ovum.
Tämä opinnäytetyö osoittaa, että Itämerellä yleisin ja laajimmalle levinnyt kampamaneettilaji on arktinen kampamaneetti.
In my data P. pileus occurs in low numbers only at the very border of the North Sea.
Omassa aineistossani pikkumaneettia esiintyy harvalukuisena vain Pohjanmeren suulla.
The pattern matches isolation by distance, where the biggest genetic variation is between the northern and southern samples, and the two sampling sites from each area have very little variation between them.
Ero on pääosin etelän ja pohjoisen näytepisteiden välillä, sillä merialueiden sisäiset parittaiset erot olivat hyvin pieniä.
The genetic variation among individuals of M. ovum is at the same magnitude in all of my study sites, but slightly smaller in the northern Baltic than in the southern Baltic.
Arktisen kampamaneetin yksilöiden välinen geneettinen vaihtelu on samassa suuruusluokassa kaikilla näytepisteilläni, ja samanlaista kuin merieläimillä yleensä.
The genetic differences among populations are typically small in marine animals, and this is true in my M. ovum data too, where 90% of the variation is within sampling sites and only 10% between them.
Populaatioiden väliset geneettiset erot ovat merieläimillä tyypillisesti pieniä, ja sama on havaittavissa myös Itämeren arktisella kampamaneetilla.
I sampled ctenophores from 21 sites in the northern Baltic and 13 sites in the southern Baltic using a plankton net with cod-end and a closing mechanism.
Aineistoni sisältää sulkumekanismilla varustetuilla eläinplanktonhaaveilla kerätyt näytesarjat pohjoiselta ja eteläiseltä Itämereltä.
The numbers of M. ovum reported here are similar to the numbers historically reported for P. pileus in the Baltic Sea. Additionally, old descriptions of P. pileus ecology and morphology in the Baltic Sea match better those of M. ovum.
Myös vanhat kuvaukset Itämeren kampamaneettien elintavoista ja rakenteesta sopivat paremmin arktiseen kampamaneetiin kuin pikkumaneettiin.
Annually world-wide, 17.7 million people die of cardiovascular diseases.
Vuosittain jopa 17.7. miljoonaa ihmistä menehtyy sydän- ja verisuonisairauksiin.
Cardiac surgery is performed to improve patients’ prognosis and alleviate their symptoms.
Sydänleikkauksilla pystytään parantamaan potilaiden ennustetta ja lievittämään oireita.
Adding hs-TnT to EuroSCORE II yielded to better prediction of MAE in all cardiac surgery, and to better prediction of half-a-year mortality in at least cardiac surgery other than plain CABG.
Troponiinimäärityksien lisääminen EuroSCORE II-riskiluokitukseen paransi haittatapahtumien ennustamista kaikessa sydänkirurgiassa ja kuolleisuuden ennustamista muussa sydänkirurgiassa kuin sepelvaltimokirurgiassa.
The objective of this study was to investigate, by biomarkers and risk models, cardiac surgery-related cardiac and renal morbidity, and their association with prognosis.
Tässä tutkimuksessa pyrittiin selvittämään sydänkirurgiaan liittyvien sydän- ja munuaisvaurioiden ennustamista sekä näiden vaurioiden yhteyttä potilaiden kuolleisuuteen.
AKI Risk Score performed acceptably in Finnish cardiac surgical patients.
AKI Risk Score-riskipisteytys ennusti tyydyttävästi tutkimuspotilaiden munuaisvauriota.
Additionally, two cohorts, 428 CABG and 220 other cardiac surgical patients, were enrolled to a prospective study.
Sitten tehtiin 648 sydänleikkauspotilaan kohorttitutkimus.
Postoperative CK-MB releases after cardiac surgery were related to increased mortality until 3 years.
Sydänlihasvauriotulokset: Vanhemman sydänlihasbiomarkkerin, CK-MB:n, kohoaminen veressä leikkauksen jälkeen ennusti potilaalle lisääntynyttä kuoleman riskiä seuraavan kolmen vuoden ajan.
The excess mortality associated with AKI was not predicted by EuroSCORE-based risk of mortality or risk factors for AKI.
Lisääntynyt kuolleisuus ei ollut selitettävissä EuroSCORE II-riskipisteytyksellä eikä munuaisvaurion riskitekijöillä, vaan se oli itsenäisesti yhteydessä ilmaantuneeseen munuaisvaurioon.
AKIs, diagnosed by separate criteria of KDIGO, were all associated with 2.5-year mortality, even AKI diagnosed by only urine output.
Munuaisvauriotulokset: Munuaisvaurio diagnosoituna KDIGO-luokituksella oli yhteydessä lisääntyneeseen kuolleisuuteen 2,5 vuoden sisällä toimenpiteestä.
AKI by KDIGO stages was associated with increased mortality, related to severity.
Erillisistä luokituksen kriteereistä, myös virtsamäärän väheneminen oli yhteydessä lisääntyneeseen kuolleisuuteen.
Adding preoperative biomarkers to the score yielded to no clear clinical benefit.
Sydämen vajaatoiminnan tai vaurion biomarkkerien yhdistäminen AKI Risk Score-pistetykseen paransi vain marginaalisesti munuaisvaurion ennustamista.
Even though troponins seemed better predictors, the assays lack standardization, and this remains a problem in generalizing the results.
Uudemmat merkkiaineet, troponiinit, ovat todennäköisesti parempia, mutta lukuisat erilaiset määritysmenetelmät estävät eri tutkimusryhmien tulosten vertailua ja yhdistämistä.
Acute kidney injury (AKI) was defined by complete Kidney Disease: Improving Global Outcomes (KDIGO) criteria including serum creatinine and urine output (UO).
Leikkauksen jälkeen seurattiin kehittyviä haittatapahtumia, erityisesti munuaisvauriota ns. KDIGO-luokituksella.
The potential benefit of adding preoperative biomarkers, hs-TnT and N-terminal pro-B-type natriuretic peptide (NT-proBNP), to AKI Risk Score, was evaluated.
Potilaat arvioitiin kuolleisuuden ja munuaisvaurion riskipisteytysten, EuroSCORE II:n ja AKI Risk Score:n mukaan.
A systematic search, review and meta-analysis were performed to find out the relationship of postoperative injury markers after coronary artery bypass grafting (CABG), and mortality.
Potilaiden verinäytteistä analysoitiin sydänlihaksen vaurion ja toiminnanvajauksen merkkiaineita, ns. biomarkkereita.
Biomarkers and risk scores predicting mortality and acute kidney injury after cardiac surgery
Leikkausta edeltävä troponiinitaso määritti paremmin potilaan pitkäaikaiskuolleisuuden riskiä kuin leikkauksen jälkeinen taso.
Our results indicate the importance of having proper controls and outcome measures.
Tuloksemme viittaavat asianmukaisten kontrollien ja tulosmittarien tärkeyteen.
Lastly, we used a proteasomal inhibitor, the lactacystin toxin.
Lopuksi käytimme proteasomaalista inhibiittoria, laktakystiinia.
Most disease cases are idiopathic, and there are currently no disease-modifying therapies.
Useimmat tautitapauksista ovat idiopaattisia ja taudin kulkuun vaikuttavia lääkkeitä ei ole olemassa.
In conclusion, we used four different methods to model Parkinson’s disease to varying degrees of success in order to test CDNF.
Johtopäätöksenä voidaan todeta, että käytimme neljää eri tapaa mallintaa Parkinsonin tautia CDNF:n tutkimiseksi vaihtelevin menestyksin.
Notably, CDNF had some success and future studies will explore this further.
CDNF-injektiot toimivat osittain, ja tulevat tutkimukset jatkavat työtä.
It has been shown to protect dopamine neurons in toxin models of Parkinson’s disease and is currently in Phase I/II clinical trials.
Sen on osoitettu suojaavan dopamiinihermosoluja taudin hermomyrkkymalleissa ja se on parhaillaan I / II-vaiheen kliinisissä tutkimuksissa.
Although, we were able to model the spreading of Lewy body- and neurite-like inclusions that were positive for phosphorylated α-syn.
Pystyimme kuitenkin mallintamaan Lewyn kappaleita ja neuriitteja muistuttavien laskostumien leviämistä, jotka olivat positiivisia α-synukleiinin fosforyloituneelle muodolle.
This, combined with concerns about controls, led us to conclude that it may not be an ideal model of sporadic Parkinson’s disease.
Koska kontrollikäsittelyt johtivat ristiriitaisiin tuloksiin, teimme johtopäätöksen, ettei malli ole ihanteellinen Parkinsonin taudille.
Since the mechanism underlying Parkinson’s disease is still unknown, bringing treatments to the clinic has been difficult.
Koska taudin taustalla olevat mekanismit ovat vielä tuntemattomia, taudin kulkuun vaikuttavien lääkkeiden tai hoitojen kehittäminen on ollut vaikeaa.
From parallel in vitro studies we can conclude that CDNF is affecting the preformed α-syn fibrils model, but further studies are needed to clarify this.
Rinnakkaisten in vitro -tutkimusten perusteella CDNF saattaa vaikuttaa α-synukleiinifibrillimalliin, mutta tämän selvittämiseksi tarvitaan lisätutkimuksia.
Additionally, we had success in modeling the progressive spreading of Lewy-like pathology, a phenomenon that is occurring in Parkinson’s disease.
Lisäksi onnistuimme mallintamaan asteittain kehittyviä Lewyn kappaleiden kaltaisia muutoksia, joita esiintyy Parkinsonin taudissa.
In general, this was repeated successfully and could be used for therapeutic studies.
Laktakystiinimalli toistettiin onnistuneesti, ja malli voisi olla hyvä myös lääkekehityksen kannalta.
Since CDNF has been successful in the 6-hydroxydopamine (6-OHDA) model after striatal injection, we tested injection to the substantia nigra and characterized the injection in naïve rats to further study CDNF.
Koska CDNF on ollut tehokas 6-hydroksidopamiinitoksiinimallissa (6-OHDA-mallissa) aivojuovioon annetun CDNF-injektion jälkeen, testasimme injektiota mustatumakkeeseen ja CDNF:n lokalisoitumista normaaleilla rotilla CDNF:n jatkotutkimiseksi.
When lactacystin was injected we observed a buildup of α-syn, nigrostriatal dopamine loss, neuroinflammation, and mild behavioural deficits.
Injektoitaessa laktakystiinia havaitsimme α-synukleiinin kertymistä, vähäistä dopamiinihermosolujen kuolemaa, neuroinflammaatiota ja lieviä käyttäytymishäiriöitä.
The neurodegenerative disorder Parkinson’s disease is diagnosed when motor symptoms appear, which is caused by death of the substantia nigra dopamine neurons.
Parkinsonin tauti diagnosoidaan mustatumakkeen dopamiinihermosolujen kuolemasta johtuvien motoristen oireiden perusteella.
Cerebral dopamine neurotrophic factor (CDNF) is a conserved protein with neurotrophic-like properties.
Aivojen dopamiinihermokasvutekijä (CDNF) on evolutionaarisesti säilynyt proteiini.
Using a preformed α-syn fibrils model to seed endogenous α-syn, we observed modest behavioural deficits that were ameliorated by CDNF, however the model did not result in dopamine neuron loss with the measures used.
Käyttäen α-synukleiinifibrillimallia endogeenisen α-synukleiinin kertymisen käynnistämiseksi havaitsimme joitakin käyttäytymishäiriöitä, jotka CDNF normalisoi, mutta malli ei johtanut dopamiinihermosolujen kuolemaan.
We expected similar effects of CDNF on dopamine neurons and behaviour using nigral injection, however issues with the injection paradigm and that CDNF was given as a single injection meant only minor behavioural effects and no restoration of dopamine neurons.
Odotimme CDNF:llä olevan samankaltaisia dopamiinihermosoluja suojaavia vaikutuksia annosteltaessa CDNF mustatukkeeseen, mutta suuren hajonnan sekä haastavan koesuunnitelman vuoksi käyttäytymisvaikutukset olivat vähäisiä ja eikä dopamiinihermosolujen palautumista tapahtunut.
We generated two models that used α-syn to model sporadic Parkinson’s disease and test CDNF on: adeno-associated virus (AAV) and preformed fibrils.
Kehitimme kaksi α-synukleiiniin ja sen kertymiseen perustuvaa mallia, adeno-assosioitunut virusvektori- (AAV) sekä α-synukleiinifibrillimallin, tutkiaksemme CDNF:ää.
It has not been tested in α-syn animal models and therefore the aim was to model α-syn-based Parkinson’s disease and to test whether CDNF can intervene with α-syn aggregation and has a therapeutic effect.
Sitä ei ole tutkittu α-synukleiinin eläinmalleissa, joten väitöskirjatutkimukseni tavoitteena oli mallintaa α-synukleiiniin perustuvaa Parkinsonin tautia.
Though when CDNF was injected to the substantia nigra of naïve rats, it was not transported to the striatum, but rather diffused around the midbrain.
Kuitenkin annosteltaessa CDNF:ää rottien mustatumakkeeseen sitä ei kuljeteta aivojuovioon, vaan CDNF leviää aivoissa injektiopaikan ympärille.
Its importance for Parkinson’s disease was confirmed when it was discovered that mutations in the gene led to an autosomal dominant disease form and that it is the majority protein in what is considered a pathological marker of the disease, Lewy bodies.
Sen merkitys taudissa havaittiin, kun geenin mutaatioiden todettiin johtavan perinnölliseen taudin muotoon sekä sijaitsevan Lewyn kappaleissa.
Alpha-synuclein (α-syn) is a protein found abundantly in the central nervous system of vertebrates.
Αlfasynukleiini on proteiini selkärankaisten keskushermoston hermosoluissa.
However, the variation in the success of the model was too high to consider it feasible to test CDNF on.
Mallinsimme onnistuneesti aikaisemmin kuvatut käyttäytymishäiriöt, mutta suuren mallinsisäisen vaihtelun vuoksi CDNF:n tutkiminen ei ollut mahdollista.
We used an AAV to overexpress human wild-type α-syn and were able to model nigrostriatal dopamine loss accompanied by behavioural deficits.
Käytimme ihmisen normaalin α-synukleiinin sisältävää AAV-vektoria.
There is nothing external that can be used to justify certain theories or values; total certainty is unavailable for us fallible human beings.
Ei ole mitään kokemisen virran ulkopuolista jota voisi käyttää oikeuttamaan tiettyjä teorioita tai arvoja; täyttä varmuutta ei ole tarjolla meille erehtyväisille ihmisille.
The project builds strongly on the foundations laid out by pragmatist philosophy, especially the balanced, experiential, and inquiry-oriented style of pragmatism offered by John Dewey.
Työni rakentuu vahvasti pragmatismin asettamien perustusten varaan, tukeutuen erityisesti John Deweyn tasapainoiseen, kokemusperäiseen ja avoimen koettelevaan pragmatistiseen ajattelutyyliin.
Yet certain tools of thinking are more warranted than others: Relying on them in past inquiries has tended to lead us to where we want to get.
Silti jotkin ajattelun työkalut ovat paremmin perusteltuja kuin toiset: Niihin nojautumalla meillä on ollut aiemmassa toiminnassamme tapana päästä haluamiimme päämääriin.
All we have at our disposal in this inquiry are the concepts, theories, values, and other tools of thinking that we have acquired from within this life.
Käytössämme meillä ovat vain ne käsitteet, teoriat, arvot ja muut ajattelun työkalut, jotka olemme onnistuneet elämisemme virrasta itsellemme poimimaan.
Within this unfolding life, we strive to grasp what is happening, we strive to realize what we value, and we strive to decide what is worth valuing.
Jatkuvasti eteenpäin virtaavan elämisen keskellä pyrimme ymmärtämään mitä tapahtuu ja tavoittelemaan sitä mitä arvostamme – samanaikaisesti pohtien mikä ylipäänsä on arvostamisen arvoista.
This is also the task of the present dissertation, which consists of an introduction and six independent articles that all apply the same pragmatist point of view to different pertinent contemporary philosophical questions to illustrate what it means to approach philosophy and life as a pragmatist.
Tämä väitöskirja rakentuu johdannosta ja kuudesta itsenäisestä artikkelista, jotka kaikki pyrkivät soveltamaan tätä yllä esitettyä pragmatistista perusasennetta erilaisiin polttaviin filosofisiin kysymyksiin lähtien liikkeelle tieteen luonteesta ja päätyen moraalisen kasvun mahdollisuuteen.
Taking this depiction of the human condition as the starting point, in this dissertation my aim is to embark on an inquiry that aims to identify a few reasonable tools of thinking that may help humans live more reflective and meaningful lives.
Tämä ihmisenä olemisen perusluonne lähtökohtanani pyrin tässä väitöskirjassani tunnistamaan muutamia käyttökelpoisia ja hyvin perusteltuja ajattelun työkaluja, joiden avulla elää mietitympää ja merkityksellisempää elämää.
Instead of vainly yearning for truths, we can trust and utilize those tools of thinking that have proven themselves to be more reliable maps in helping us navigate our experiential realities.
On turha haikailla lopullisten totuuksien perään, mutta tietyt ajattelun työkalut ovat osoittautuneet luotettaviksi kartoiksi, joiden avulla navigoida kokemuksellista maailmaamme.
We are already engaged in a stream of experiencing in which we strive to navigate our way toward what we value.
Eläminen on kokemusten jatkuvaa virtausta, jossa aktiivisesti toimien pyrimme navigoimaan kohti arvostamiamme asioita.
In the final analysis, even reflectively endorsed values are nothing more than tools of thinking subject to being re-designed in the future to better suit the wholeness of our lives.
Omaksumamme arvotkin ovat pohjimmiltaan työkaluja, joita jatkuvasti uudelleen arvioimalla varmistamme että ne parhaiten sopivat elämämme kokonaisuuteen.
Its ultimate value is in designing better working conceptual tools that can assist people in the real-life tasks of living good and worthy lives.
Filosofinen tutkimus nousee elävästä elämästä ja siihen se myös lopulta suuntautuu: Sen lopullinen arvo on kyvyssä luoda uudenlaisia ajattelun työkaluja, joiden avulla ihmiset pystyisivät elämään arvokkaan ja hyvän elämän.
In other words, we engage in what Dewey calls an inquiry, through which we aim to increase our capability to navigate this stream of experiencing called life to better actualize what is valuable within this life.
Elämän virratessa ympärillämme yritämme tutkivan asenteen ja toiminnan kautta luoda navigointikykyämme vahvistavaa ymmärrystä, jonka avulla paremmin saavuttaa arvokkaaksi kokemiamme asioita.
The starting point for such a philosophy is the stream of experiencing we are already engaged in as active and caring beings.
Lähtökohtana on ihminen kokevana, toiminnallisena ja välittävänä olentona, jonka elämä on jo käynnissä.
This procedure helped the dilemmas to be elevated to the professional generalization level.
Siten dilemmojen ratkaiseminen voitiin nostaa professionaalisen yleistämisen tasolle.
At the end of every semester student participants filled in an e-questionnaire.
VIRESIMun päätteeksi lukukauden lopussa jokainen harjoittelijaosallistuja täytti e-kyselylomakkeen.
The role cards with their habitus descriptions were parts of the main narrative.
Osallistujien roolikortit habituskuvauksineen olivat pääkertomuksen osia.
The studied dilemmas were represented as case narratives to the participants.
Tutkittavat dilemmat esitettiin osallistujille tapauskertomuksina.
The virtual mentor (the researcher) herself had two roles: the school principal and the class master of the imaginary class 8F.
Simulaatioon osallistuvalla virtuaalimentorilla oli kaksi roolia: rehtorin ja kuvitteellisen luokan 8f luokanohjaajan roolit.
The theoretical objectives of the VIRESIMU were: 1) to train student teachers as members of the school community, 2) to share social, and ethical capital needed in this context, 3) to promote collegial professional reflection and 4) to develop the kinds of micropolitical strategies needed to survive as a subject teacher in the school community and 5) to understand the general characteristics of the school community.
Vahvistaakseen aineenopettajaharjoittelijoiden valmiutta yhteisölliseen opettajuuteen tutkija kehitti virtuaalisen simulaation VIRESIMUn, jonka tavoitteena oli 1) kouluttaa opetusharjoittelijoita kouluyhteisön jäseniksi, 2) jakaa yhteisöissä tarvittavaa sosiaalista, psykologista ja eettistä pääomaa osallistujien kesken 3) edistää kollegiaalista professionaalista reflektiota, 4) kehittää aineenopettajan kouluyhteisössä selviytymiseen tarvitsemia mikropoliittisia strategioita ja 5) auttaa opiskelijoita ymmärtämään kouluyhteisön yhteisöllistä luonnetta.
Discourse happened as an asynchronous text writing.
Keskustelut tapahtuivat asynkronisena tekstin kirjoittamisena MOODLE-opiskelualustalla.
Keywords: subject teacher education, virtual learning, virtual simulation, virtual mentor, social ethical teacher community, collegial problem solving, intrinsic motivation, playful immersion
Avainsanat: aineenopettajankoulutus, verkkokeskustelu, verkkosimulaatio, virtuaalimentori, sosiaalieettinen yhteisöllisyys, yhteistyöyhteisöllinen ongelmanratkaisu, leikkimielisyyteen heittäytyminen, tutkiva ohjaus
The role teachers met in the virtual learning environment VIRESIMU to solve the target dilemmas or the case problems, generally once every week during the semester.
Opetusharjoittelijat ratkaisivat rooliopettajina virtuaalisessa opiskeluympäristössä (MOODLE) dilemmoja eli tapausongelmia yleensä kerran viikossa lukukauden ajan.
The general description of the school’s social framework, the main context narrative was developed and written by an expert colleague in Helsinki Normal Lyceum.
Koulun sosiaalinen konteksti luotiin pääkertomukseksi, jonka kirjoitti Helsingin normaalilyseon tämän aiheen asiantuntijakollega.
Everybody was supposed to attend and to write his or her argumentation to open his or her professional reflection.
Jokaisen opiskelijan piti osallistua dilemmojen käsittelyyn ja argumentoida ratkaisunsa avatakseen omaa ammatillista reflektiotaan muille osallistujille.
Four role categories were formed into the teacher roles in the imaginary Suutarinmäki neighbourhood comprehensive school, grades 7–9: dialogical, formative, autonomous and teachers without any pedagogical manuscript.
Rooliopettajat olivat kuvitteellisen Suutarinmäen yläkoulun opettajia roolien habituksina dialogisuus, formaattisuus, autonomisuus ja opettajuus ilman tunnistettavaa pedagogista käsikirjoitusta.
The virtual mentor offered theoretical and practical materials as internet addresses, which the participants were supposed to study, to evaluate and to cite in their texts.
Virtuaalimentori tarjosi prosessin tueksi kunkin dilemman alaan liittyvää teoreettista ja käytännöllistä tietoa nettiaineistoina, joiden informaatiota osallistujien oletettiin tutkivan, arvioivan ja käyttävän tekstiensä argumentoinnin tukena.
However, the main objective was to gather shared social ethical capital needed in building teacher community among the future subject teachers and their colleagues.
Päätavoite oli kuitenkin se, että opetusharjoittelijat kartuttaisivat yhteisöllistä sosiaalieettistä pääomaansa, jota he tarvitsevat tulevaisuudessa aineenopettajina, kollegoina ja erilaisissa verkostoissa sekä kumppanuuksissa.