natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is important to recognise and utilise all renewable energy reservoirs to achieve the internationally binding climatological targets of the country.
Kaikkien uusiutuvien energialähteiden käyttömahdollisuudet on huomioitava, jotta Suomi saavuttaa sille asetetut ilmastolliset tavoitteet.
Our results demonstrate that groundwater can be effectively utilised down to a temperature of 4 °C.
Tutkimus osoitti, että pohjavettä voidaan tehokkaasti hyödyntää Suomen olosuhteissa minimissään 4 °C lämpötilaan asti.
Long-term energy utilisation created a cold groundwater plume downstream, in which the temperature decreased by 1 to 2.5 °C within a distance of 300 m from the site.
Pitkän ajan pohjaveden energianhyödyntäminen alensi sen luonnontilaista lämpötilaa 1 2.5 °C 300 m etäisyydellä kohteesta.
Approximately 20% to 40% of annually constructed residential buildings could be heated utilising groundwater from classified aquifers that already are under urban land use in Finland.
Tällä teholla voitaisiin lämmittää noin 20 40 % Suomessa vuosittain rakennettavista asuinrakennuksista.
Finland has multiple groundwater reservoirs that are easily exploitable, but groundwater energy is not commonly used for renewable energy production.
Pohjaveden hyödyntäminen on Suomessa lähes kokonaan liitetty juomavesikäyttöön ja siten pohjavettä ei yleisesti käytetä tai tunnisteta energialähteenä.
The thesis connects scientific information on hydro- and thermogeology with the energy efficiency of buildings to produce accurate information concerning groundwater energy utilisation.
Tämä tutkimus antaa pohjavesigeologiseen, termogeologiseen ja rakennusten energiankulutustietoihin perustuvaa tietoa pohjavesienergian hyödyntämisestä.
Groundwater maintained its long term heating and cooling potential during 50 years of modelled operation in an area where the natural groundwater temperature is 4.9 °C.
Viimeisessä osiossa tutkittiin pohjaveden pitkäaikaista energiapotentiaalia 20 kerrostalon, 3 rivitalon ja kauppakeskuksen energiatarpeisiin alueella, jossa pohjaveden luonnontilainen lämpötila on 4.9 °C.
The purpose of this thesis study was to explore the groundwater energy potential in Finland, a region with low temperature groundwater.
Työn tarkoituksena oli kartoittaa ja tutkia pohjaveden energiakäytön mahdollisuutta Suomessa, jossa pohjaveden luonnontilainen lämpötila vaihtelee noin 3 ja 7 °C välillä.
In total, 55 to 60 MW of heat load could be utilised with heat pumps.
Asuin- ja teollisuuskäyttöön kaavoitetuilta pohjavesialueilta voitaisiin pohjavedestä tuottaa lämpöpumpulla noin 55 60 MW lämmitystehoa.
The power producible from groundwater was compared with the heating and cooling demands of buildings to calculate the concrete groundwater energy potential.
Pohjavedestä laskettua lämmitys- ja jäähdytystehoa ja energiaa verrattiin erityyppisten rakennusten teho- ja energiatarpeisiin.
Cases at three different scales were investigated to provide a reliable assessment of the groundwater energy potential in Finland.
Vertauksen tuloksena voitiin määrittää konkreettinen pohjaveden energiapotentiaali.
Urbanisation increases the heating energy potential of groundwater.
Tämä lämpiäminen nostaa pohjavedestä hyödynnettävää lämmitystehoa noin 50 60 %.
The heating and cooling power of groundwater was estimated based on the groundwater flux, temperature and heat capacity and the efficiency of the heat transfer system.
Sen jälkeen tutkittiin miten kaupungistuminen on vaikuttanut pohjaveden lämpötilaan ja siten pohjaveden lämmitys- ja jäähdytysenergiapotentiaaliin Turun, Lohjan ja Lahden alueilla.
Accurate information on hydro- and thermogeology together with the energy demands of buildings is essential for successful system operation.
Pohjavesienergian onnistunut hyödyntäminen edellyttää laaja-alaista pohjavesi- ja termogeologista sekä rakennusten energiatekniikan osaamista ja näiden alojen yhteistyötä.
Firstly, the national groundwater energy potential was mapped for aquifers classified for water supply purposes that are under urban or industrial land use.
Tutkimus tehtiin kolmessa osassa; ensin kartoitettiin koko maan kattava asuin- ja/tai teollisuuskäytössä olevien luokiteltujen pohjavesialueiden lämmitysenergiapotentiaali.
I present my proposition for the first step towards such a framework in Study II.
Esitän oman ehdotukseni kyseisenlaisen viitekehyksen suuntaan Tutkimuksessa II.
Social interaction is an important source of emotion during game play, but research on it is rather sparse.
Sosiaalinen vuorovaikutus pelin aikana taas on merkittävä tunnekokemuksien lähde, mutta sitä on tutkittu melko vähän.
The results are mainly useful for further basic game research, but they have also potential implications for general emotion research, the game industry, and in the long run, society at large.
Työn tuloksia voidaan käyttää lähinnä pelaamisen perustutkimuksessa, mutta niillä on myös mahdollista merkitystä yleisessä emootiotutkimuksessa, pelitutkimuksen käytännöllisessä soveltamisessa peliteollisuuden hyödyksi, sekä pitkällä aikavälillä myös laajempien yhteiskunnallisten kysymysten kannalta.
I employ the sociality characteristics framework by de Kort and IJsselsteijn (2008) and my interpretation of the social factors in order to study the effect of the central social context factors on the emotional game experience.
Käytän tutkimukseni empiirisessä osuudessa tulkintaani de Kortin ja IJsselsteijnin (2008) teoreettisesta viitekehyksestä sosiaalisuuspiirteistä tutkiakseni merkittävien sosiaalisten tekijöiden merkitystä pelaamisen tunnekokemukselle.
Finally, Study V provides insight into the practical significance of the measurements with a predictive validity study, showing practical effects how the certain kinds of game experiences may lead to greater game use and preference, but that these links are not as simple as previously suggested.
Lopuksi, Tutkimus V esittää kuinka emootiomittauksilla voi olla käytännöllistä ennustevaliditeettia, missä tietynlaiset pelikokemukset voidaan yhdistää tulevaan pelikäyttäytymiseen, mutta että nämä yhteydet eivät ole niin yksinkertaisia kuin on aiemmin esitetty.
In sum, this work offers new knowledge on how social context factors are generally related to the game experience, on how emotions can be studied in game research and what theoretical considerations should be taken into account, and on the emotional effects of particular social context factors during play.
Yhteenvetona, työni tarjoaa uutta tietoa siitä, mikä on sosiaalisten taustatekijöiden yleinen yhteys pelikokemukseen, kuinka emootioita voidaan tarkastella pelitutkimuksessa ja mitä teoreettisia näkökohtia tällöin tulisi ottaa huomioon, sekä siitä mitä ovat tiettyjen sosiaalisten taustatekijöiden emootiovaikutus pelikokemuksen aikana.
Study IV supports the earlier findings that competition is experienced more positively than cooperation but that the effect is dependent on gender, as this was found only in males.
Tutkimus IV:n tulokset tukevat aiempia löydöksiä, että peleissä kilpailu koetaan positiivisemmin kuin yhteistyö, mutta että tämä vaikutus riippuu sukupuolesta: tulos pätee vain miehiin, kun taas naiset eivät osoittaneet eroa näiden pelimuotojen välillä positiivisen eivätkä negatiivisen tunnereaktion suhteen.
Emotion and social context in a digital game experience
Tunteiden ja sosiaalisten tekijöiden vaikutus pelikokemukseen
In this dissertation I briefly review the emotion-theoretic literature in order to better understand what emotion means in the context of games, and how this should be taken into account when measuring emotions related to a game experience.
Tässä väitöskirjassa käyn osaksi läpi tunteita selittävää emootioteoriakirjallisuutta tarkastellakseni mitä tunteen tai emootion käsite tarkoittaa pelikontekstissa ja kuinka tämä tieto tulisi ottaa huomioon kun tunnekokemusta halutaan mitata pelitutkimuksessa.
Study III presents evidence that in addition to tonic physiological levels, the relationship between the participants also affects the momentary, phasic responses to the key game events victory and defeat.
Tutkimuksessa III esitän todisteita, että pelaajien väliset suhteet vaikuttavat pitkien jaksojen keskiarvojen lisäksi myös yksittäisten tilanteiden voiton ja häviön laukaisemiin hetkellisiin reaktioihin.
In addition, self-reports concerning social presence suggested that this concept is not always associated with higher positive emotions, while a form of friendly rivalry (associated with lower social presence) might be experienced positively a finding apparently new in existing literature.
Lisäksi huomattiin, että sosiaalisen läsnäolon kokemuksella, joka on yleensä yhdistetty positiiviseen kokemukseen, ei ole selvää yhteyttä positiivisuuteen, kun taas emootiokirjallisuudessa esitetyn selityksen vastaisesti tietynlainen ystävällismielinen vahingonilo voidaan kokea positiivisena.
Arguably, the emotions elicited by playing are the reason why people play digital games.
Digitaalisten pelien herättämiä tunnekokemuksia on pidetty tärkeänä selittäjänä näiden suosiolle.
Study I presents a review of the use of psychophysiological methods in game research.
Tutkimus I esittää katsauksen psykofysiologisten menetelmien käytöstä pelitutkimuksessa, jonka avulla osoitan kuinka näiden menetelmien taustalla oleva teoreettinen perusta jätetään usein huomiotta.
Interpreting these signals requires a broader theoretical understanding than what is typically acknowledged.
Tulokset osoittavat kuitenkin, että joissain tilanteissa reaktiot voivat olla odottamattomat, minkä vuoksi fysiologisten mittausten tulkinnassa tulisi käyttää laajempaa teoreettista ymmärrystä kuin on yleistä.
This could be remedied by a theoretical framework that integrates the understanding of emotions and explicitly describes the links between different emotion measures and the theoretical concepts they are professed to reflect.
Tähän tyypilliseen puutteeseen olisi avuksi kokonaisvaltainen teoreettinen emootioiden ja niiden mittaamisen viitekehys.
Claiming that the concept of unreliability is used in different ways in narratology, I distinguish three basic forms.
Väitän, että epäluotettavuuden käsitettä käytetään narratologiassa eri tavoin, ja erottelen kolme perusmuotoa.
According to literary possible-worlds theory, fictional works create their own modal system of reality which consists of a multitude of worlds.
Kirjallisuuden mahdollisten maailmojen teorian mukaan kaunokirjalliset teokset luovat todellisuudesta oman modaalisen järjestelmänsä, joka koostuu lukuisista maailmoista.
Chapter VII analyses ambiguous unreliability in Ford Madox Ford’s The Good Soldier and in Bret Easton Ellis’ American Psycho.
Luvussa 7 analysoin moniselitteistä epäluotettavuutta Ford Madox Fordin Kelpo sotilaassa ja Bret Easton Ellisin Amerikan Psykossa.
Chapter VI focuses on ironic unreliability in Charles Dickens’ David Copperfield and in Kazuo Ishiguro’s The Remains of the Day.
Luku 6 keskittyy ironiseen epäluotettavuuteen Charles Dickensin David Copperfieldissa ja Kazuo Ishiguron Pitkän päivän illassa.
Indeed, debates concerning the categorization of different forms of unreliable narration, the scope of the concept and explanation models based on different approaches enjoy wide currency.
Epäluotettavan kerronnan erilaisten muotojen luokittelu, käsitteen laajuus ja eri lähestymistapoihin perustuvat selitysmallit ovatkin erittäin suosittuja.
In chapter IX, I discuss the metacognitive dimension of narrative unreliability.
Luvussa 9 käsittelen kerronnan epäluotettavuuden metakognitiivista ulottuvuutta.
Having defined the field of inquiry, chapter III sets out to develop a model to describe and explain these different forms of narrative unreliability.
Tutkimuksen alan tultua määritellyksi kehitetään luvussa 3 malli kuvaamaan ja selittämään kerronnan epäluotettavuuden eri muotoja.
Ambrose Bierce’s "An Occurrence at Owl Creek Bridge" and Chuck Palahniuk’s Fight Club serve as examples of alterated unreliable narration (chapter VIII).
Luvussa 8 käytän Ambrose Biercen kertomusta "Tapaus Owl Creekin sillalla" ja Chuck Palahniukin Fight Clubia esimerkkeinä muuttuvasta epäluotettavasta kerronnasta.
The study concludes with a summary of the most important insights and a brief reflection on how the theory can be applied to other media such as film, comics or video games (chapter X).
Lopussa (luku 10) esitän yhteenvedon tutkimuksen tärkeimmistä oivalluksista ja pohdin lyhyesti sitä, miten teoriaa voidaan soveltaa muihin viestimiin, kuten elokuviin, sarjakuviin tai videopeleihin.
In order to illustrate the scope and variety of narrative unreliability, I discuss six British and American literary works in chapters VI to VIII.
Havainnollistaakseni kerronnan epäluotettavuuden laajuutta ja moninaisuutta tutkin luvuissa 6–8 yhteensä kuutta brittiläistä ja yhdysvaltalaista kaunokirjallista teosta.
Since „possible-world approaches do not ultimately treat fictional worlds as cognitive products and do not deal with cognitive processing" (Semino 2003: 89), chapter V addresses the question of how a reader constructs fictional universes in unreliable narratives.
Koska mahdollisen maailman lähestymistavat eivät loppujen lopuksi käsittele fiktiivisiä maailmoja kognitiivisina tuotteita eivätkä liity kognitiiviseen prosessointiin (Semino 2003, 89), luvussa 5 tutkitaan kysymystä siitä, miten lukija rakentaa fiktiivisiä maailmoja epäluotettavassa kerronnassa.
In the study, I aim to develop a theory and typology of narrative unreliability.
Esittämäni hankkeen tarkoituksena on kehittää kerronnan epäluotettavuuden teoria ja typologia.
I analyse Ian McEwan’s Atonement to demonstrate that the characters’ (mistaken) attempts to construct reality (ironic-unreliable focalization) is mirrored by the reader’s mistaken reconstruction of the facts and events in the fictional world (alterated-unreliable narration).
Analysoin Ian McEwanin Sovitusta osoittaakseni, että hahmojen (epäonnistuneet) pyrkimykset rakentaa todellisuutta (ironinen epäluotettava fokalisointi) heijastuvat siihen, miten lukija virheellisesti hahmottelee fiktiivisen maailman tosiseikkoja ja tapahtumia (muuttuva epäluotettava kerronta).
As the relations between different worlds within a fictional universe are the result of interpretative processes, I argue that the main difference between the three forms of narrative unreliability lies in the way a reader makes sense of world conflicts: how he distinguishes different worlds, how he detects conflicting worlds and how he puts conflicting worlds in a hierarchical order to determine what is fact in the fictional universe.
Koska eri osamaailmojen väliset suhteet fiktiivisessä maailmassa ovat tulkintaprosessien seurausta, väitän, että kerronnan epäluotettavuuden kolmen eri muodon välinen pääero liittyy siihen, miten lukija ymmärtää eri osamaailmojen väliset ristiriidat: miten hän erottaa ne, havaitsee keskenään ristiriitaiset maailmat ja asettaa ne hierarkkiseen järjestykseen päätelläkseen, mikä on totta fiktiivisessä maailmassa.
After addressing some of the theoretical stumbling blocks narratologists face when theorizing narrative unreliability in fictional works, chapters IV and V I outline how insights from literary possible-worlds and cognitive narratology might help to develop a better understanding of how readers construct fictional universes in texts featuring ironic, ambiguous, and alterated unreliability.
Kun on käsitelty joitain teoreettisia kompastuskiviä, joihin narratologit törmäävät muodostaessaan teorioita kerronnan epäluotettavuudesta kaunokirjallisuudessa, luvuissa 4 ja 5 selvitetään, miten kirjallisuuden mahdollisia maailmoja koskevat oivallukset ja kognitiivinen narratologia voivat auttaa ymmärtämään sitä, miten lukijat rakentavat fiktiivisiä maailmoja teksteissä, joissa esiintyy ironista, moniselitteistä ja muuttuvaa epäluotettavuutta.
In the center of each fictional universe is the so-called ‘textual actual world’ (TAW) which is surrounded by the different characters’, focalizer’s or narrator’s mental worlds.
Kunkin fiktiivisen maailman keskiössä on ns. tekstuaalinen aktuaalinen maailma, jota ympäröivät eri henkilöhahmojen, fokalisoijan tai kertojan sisäiset maailmat.
Assuming that „[narratives] operat[e] as an instrument of mind in the construction of reality" (Bruner 1991: 6), I claim that narrative unreliability highlights and reflects cognitive processing of a narrator, of a focalizer, or of a reader in different ways.
Jos oletetaan, että kerronta toimii mielen instrumenttina todellisuuden rakentamisessa (Bruner 1991,6), väitän, että kerronnan epäluotettavuus korostaa ja heijastaa kertojan, fokalisoijan tai lukijan kognitiivista prosessointia eri tavoilla.
Within this theoretical framework, narrative unreliability occurs in literary works when the narrator’s or focalizer’s mental world is in conflict with TAW.
Tämän teoreettisen viitekehyksen mukaan kerronnan epäluotettavuutta esiintyy kaunokirjallisissa teoksissa, kun kertojan tai fokalisoijan sisäinen maailma on ristiriidassa tekstuaalisen aktuaalisen maailman kanssa.
Following McHale (1981: 185) that "[b]efore a phenomenon can be explained it must first exist for those who would explain it, which means that it must be constituted as a category with boundaries and a name", chapter II establishes a typology of narrative unreliability.
Ennen kuin ilmiö voidaan selittää, sen on McHalen mukaan (1981, 185) oltava olemassa sen mahdollisille selittäjille eli siitä on muodostettava rajattu ja nimetty luokka.
While ironic unreliability puts the emphasis on the idiosyncratic ways of world-making of a cognitive center (either of a homodiegetic narrator or of a focalizer), alterated unreliability with its surprising plot twist stimulates readers to go backwards and monitor how he or she was led down a garden path.
Ironinen epäluotettavuus korostaa kognitiivisen keskipisteen (joko homodiegeettisen kertojan tai fokalisoijan) omia tapoja rakentaa maailmaa, kun taas muuttuva epäluotettavuus yllättävine juonenkäänteineen kannustaa lukijoita palaamaan kertomuksessa takaisinpäin ja ottamaan selvää siitä, miten heitä harhautettiin.
Theory and Typology of Narrative Unreliability (Theorie und Typologie narrativer Unzuverlässigkeit) „The theory of unreliable narration is obviously one of the current boom-sectors of what Manfred Jahn and Ansgar Nünning have called the ‘narratological industry’", Tom Kindt (2008: 129) writes.
Kerronnan epäluotettavuuden teoria ja typologia englanninkielisessä kaunokirjallisuudessa Tom Kindtin (2008, 129) mukaan epäluotettavan kerronnan teoria on selvästi eräs Manfred Jahnin ja Ansgar Nünningin "narratologiseksi teollisuudeksi" kutsuman kokonaisuuden kasvualoista.
Third, unreliability can designate a feature of the narrative discourse which leads the reader astray about the actual events in the fictional world (alterated unreliability).
Kolmanneksi epäluotettavuudella voidaan tarkoittaa narratiivisen diskurssin ominaisuutta, joka harhauttaa lukijaa fiktiivisen maailman tapahtumista (muuttuva epäluotettavuus).
In a similar vein, D’hoker and Martens (2008: 2) detect „an almost uncanny centrality and importance"of the concept in the field of narratology.
Vastaavasti D’hoker ja Martens pitävät käsitettä suorastaan hämmästyttävän keskeisenä ja tärkeänä narratologian alalla.
Second, unreliability can be regarded as a feature of the narrative discourse which leaves open whether or not a narrator or a focalizer depicts or evaluates the narrative world in an adequate way (ambiguous unreliability).
Toiseksi epäluotettavuutta voidaan pitää narratiivisen diskurssin ominaisuutena, joka jättää avoimeksi sen, kuvaako tai arvioiko kertoja tai fokalisoija kertomuksen maailmaa asianmukaisesti (moniselitteinen epäluotettavuus).
First, unreliability can be understood as a trait of a homodiegetic narrator or a focalizer which manifests as a questionable account or interpretation of the events in the narrative world (ironic unreliability).
Epäluotettavuus voidaan ensinnäkin ymmärtää homodiegeettisen kertojan tai fokalisoijan piirteeksi, joka ilmenee kertomuksen maailmassa tapahtuvien asioiden kyseenalaisena kuvauksensa tai tulkintana (ironinen epäluotettavuus).
By recourse to insights from cognitive science – including approaches belonging to the "information processing paradigm" as well as those belonging to the mental "disposition paradigm" – I explain how readers distinguish different worlds, detect conflicting worlds and put these into a hierarchical order.
Nojautumalla kognitiotieteen käsityksiin – mukaan lukien tietojen prosessoinnin ja luonteenlaadun paradigmat (Schneider & Fludernik 2008, 181–185) – selitän, miten lukijat erottavat maailmat toisistaan, havaitsevat keskenään ristiriitaiset maailmat ja asettavat ne hierarkkiseen järjestykseen.
The dialogues contain either one adjacency pair (type 1), several of them (type 2) or longer, often narrative units that form pair-like structures (type 3).
Dialogiepigrammeissa on joko yksi vuoropari (tyyppi tai kategoria 1), useita vuoropareja (2) tai pitkiä, narratiivisia tekstiyksikköjä jotka eroavat vuoroparirakenteista, mutta joissa on niiden elementtejä (3).
The most common adjacency pair of dialogue epigrams is a question answer pair, and many of the elements studied here are features of question structures, but other pairs, such as greeting pairs, are also taken into account.
Yleisin vuoropari on kysymys vastaus pari, mutta runoissa esiintyy myös joitakin muita, kuten tervehdyspareja.
This study discusses the language, especially the communicative structures, of Greek dialogue epigrams.
Tutkimus käsittelee dialogimuotoa kreikankielisissä piirtokirjoitusepigrammeissa.
Epigraphic methods are used and combined, and the linguistic aspect brings a new perspective to epigraphic studies.
Epigrafiikan metodeihin yhdistetään lingvistiikan, etenkin pragmatiikan lähestymistapoja.
Elements such as addresses, imperatives and particles are central to my argument, and speaker roles and pair structure variants are also discussed.
Kunkin kategorian puitteissa tarkastellaan esimerkkien avulla sellaisia kielellisiä tekijöitä kuin puhuttelut, imperatiivit ja partikkelit, ja niiden roolia keskustelun rakentamisessa.
The material discussed is mainly from the Roman period, a phase less well discussed in recent epigram studies, and the study thus adds to our knowledge of the genre and the mutual influence between the post-Hellenistic verse inscriptions and non-inscriptional epigrams.
Piirtokirjoitusepigrammien ja ns. kirjallisten epigrammien vertaaminen kommentoi kirjallisuushistoriallista keskustelua, ja koska tutkimuksen materiaali painottuu roomalaisajalle, on tutkimus luontevaa jatkoa käynnissäolevalle epigrammitutkimukselle, jossa on valotettu runoutta arkaaisella, klassisella ja hellenistisellä ajalla.
The types, their variants and features of the language characteristic of each are discussed using examples.
Myös runojen reseptio ja mahdolliset esitystilanteet ja ääneen lukeminen ovat esimerkkien kautta esillä.
In the study, all the dialogue verse inscriptions are collected and divided according to typology that was created for this study and which is based on the pair structure.
Tutkimuksessa on luotu typologia jonka mukaan epigrammit jaetaan kolmeen eri kategoriaan eli ns. tyyppin jotka perustuvat kukin vuoroparijaolle.
Non-inscriptional epigrams are given as parallels for each type, and the mutual influence between them and the verse inscriptions is discussed using examples.
Kutakin typologian kategoriaa variantteineen käsitellään erikseen, ja piirtokirjoitusepigrammeja verrataan myös ns. kirjallisiin epigrammeihin eli runoihin, joita ei ole laadittu ensisijaisesti tai ollenkaan monumenttia varten.
The comparison of the verse inscriptions and the literary ones contributes to ongoing discussions on the epigram genre and its inscriptional counterparts.
Näin tarkastellaan kielellisten elementtien lisäksi myös piirtokirjoitusten ja ns. kirjallisten epigrammien välisiä molemminsuuntaisia vaikutteita ja epigrammigenren yleisempää kehitystä.