natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The differences were not statistically significant in all cases but showed gradually better health for those with higher SES.
Erot eivät olleet kaikissa tapauksissa tilastollisesti merkitseviä mutta osoittivat, että terveys oli asteittain parempi mitä korkeampi sosioekonominen asema oli.
The study took advantage of two SES indicators, occupational class and education, and of several health indicators, including functioning, morbidity (multimorbidity), self-rated health (SRH), biomarkers (cardiometabolic and inflammatory), mortality (all-cause, dementia, and cardiovascular disease (CVD)), and LTC (total, publicly, and privately provided).
Tutkimuksessa käytetään kahta sosioekonomisen aseman osoitinta, ammattiasemaa ja koulutusta sekä useita terveyden osoittimia, toimintakykyä, sairastavuutta (monisairastavuus), itse arvioitua terveyttä, biomarkkereita (kardiometaboliset ja tulehdukselliset), kuolleisuutta (kokonaiskuolleisuus, dementia ja sydän- ja verisuonitauti kuolleisuus) sekä ympärivuorokautisen pitkäaikaishoidon käyttöä (kokonaiskäyttö sekä erikseen julkisesti ja yksityisesti tuotettu).
Health inequalities were found with both socioeconomic status indicators for both genders, even though the magnitude of inequalities varied.
Terveyseroja havaittiin molemmilla sosioekonomisen aseman osoittimilla sekä miehillä että naisilla vaikka erojen voimakkuus vaihteli.
The study used data from the Vitality 90+ Study, which includes population-based data targeting all 90 years and older inhabitants in the city of Tampere in Finland.
Tutkimuksessa käytetään Tervaskannot 90+ tutkimusaineistoa, jonka kohdeväestönä ovat kaikki 90-vuotiaat ja sitä vanhemmat tamperelaiset.
All-cause mortality and mortality from dementias were higher for those with lower SES in comparison with the reference groups.
Kokonaiskuolleisuus ja kuolleisuus dementiaan olivat korkeampia matalammassa sosioekonomisessa asemassa olevilla kuin vertailuryhmillä.
People with higher socioeconomic status (SES) are healthier and live longer than people with lower SES.
Korkeamman sosioekonomisen aseman omaavilla on parempi terveys ja he elävät pidempään kuin matalammassa asemassa olevat.
In addition to relative analyses, absolute differences were assessed for several health outcomes.
Suhteellisia terveyseroja tarkastelevien analyysien lisäksi tutkittiin myös absoluuttisia eroja terveydessä.
LTC use in total was rather similar for all occupational classes.
Pitkäaikaishoidon kokonaiskäyttö oli melko samankaltaista kaikissa ammattiryhmissä.
People with lower education had a higher burden of cardiometabolic biomarkers than those who had the highest education level but there were no significant differences in inflammatory biomarkers.
Matalamman koulutuksen ryhmillä oli suhteellisesti huonommat tasot kardiometabolisissa biomarkkereissa mutta eroja ei havaittu tulehduksellisissa biomarkkereissa.
Socioeconomic inequalities in LTC use have, however, not been studied among the oldest old.
Sosioekonomisia eroja pitkäaikaishoidon käytössä ei ole kuitenkaan tutkittu vanhoista vanhimmilla.
Thus, policy implications to reduce health inequalities in old age should focus on reducing social inequality in the society in general.
Hyvin vanhojen sosioekonomisten terveyserojen kaventamisen tulisi siksi kohdistua yleisesti sosiaalisen eriarvoisuuden vähentämiseen kaikenikäisillä.
SES association with functioning, morbidity, SRH and with biomarkers was analyzed in a cross-sectional setting by using logistic and ordered regression methods of analysis.
Sosioekonomisen aseman yhteyttä toimintakykyyn, sairastavuuteen, itse arvioituun terveyteen ja biomarkkereihin tarkasteltiin poikkileikkausasetelmassa logistisen ja ordinaalisen regressioanalyysin avulla.
Social inequality in health, especially in old age, emphasizes the importance of organizing health and social care services so that people in all socioeconomic groups have access to services based on their needs.
Koska sosioekonomisia terveyseroja on myös hyvin vanhoilla, sosiaali- ja terveyspalvelut tulisi järjestää siten, että kaikkien sosiaaliryhmien tarpeisiin pystytään vastaamaan.
There were no statistically significant differences in CVD mortality and overall differences in mortality were milder when education was used as a SES indicator.
Sydän- ja verisuonitautikuolleisuudessa ei havaittu tilastollisesti merkitseviä eroja ja yleisesti ottaen erot olivat pienempiä, kun koulutus oli sosioekonomisen aseman osoitin.
Socially produced life circumstances affect health throughout the life span.
Sosiaalisen eriarvoisuuden tuottamiin terveyseroihin vaikuttavat erilaiset elämäntilanteet läpi elämän.
SES association with mortality and LTC use was analyzed during three years of follow-up by using survival analyses.
Sosioekonomisen aseman yhteyttä kuolleisuuteen ja pitkäaikaishoidon käyttöön tarkasteltiin kolmen vuoden seurannassa suhteellisen vaaran regressioanalyyseillä.
Round-the-clock LTC use is higher for the oldest old than for the younger old due to an age-related health decline.
Ympärivuorokautisen pitkäaikaishoidon käyttö on yleisempää vanhoista vanhimmilla kuin nuoremmilla vanhoilla koska ongelmat terveydessä ja toimintakyvyssä lisääntyvät iän myötä.
This study aimed to explore associations between SES and health in a Finnish population aged 90+.
Tämän tutkimuksen tavoitteena on selvittää sosioekonomisen aseman yhteyttä terveyteen 90-vuotiailla ja sitä vanhemmilla.
In terms of relative inequalities, those with the highest occupational class or education had better health than other groups.
Suhteellisia eroja mittaavissa analyyseissä vertailuryhmänä olivat korkeimman ammattiaseman tai koulutuksen omaavat.
In terms of absolute inequalities, a social gradient was found in functioning, multimorbidity and SRH with both SES indicators for both genders, but not for women according to education level.
Toimintakyvyssä, monisairastavuudessa ja itse arvioidussa terveydessä absoluuttiset erot noudattivat terveyden sosiaalista gradienttia molemmilla sosioekonomisen aseman osoittimilla tarkasteltuna miehillä ja naisilla.
In conclusion, this study suggests that socioeconomic health inequalities exist in the population aged 90+.
Tämä tutkimus osoittaa, että vanhoista vanhimmilla on sosioekonomiseen asemaan yhteydessä olevia terveyseroja.
The only exceptions where differences between occupational classes were not statistically significant were multimorbidity among women and SRH among men.
Poikkeuksena olivat naisten monisairastavuus ja miesten itse-arvioitu terveys ammattiaseman mukaan, sillä niissä ei havaittu tilastollisesti merkitseviä eroja.
Alcoholics commonly undergo repeated withdrawal episodes.
Alkoholistit yleensä käyvät läpi toistuvia vieroitusvaiheita.
In conclusion, DEX seems to be an interesting new alternative in the treatment of the ethanol withdrawal syndrome, especially with regard to its potential neuroprotective effects.
Yhteenvetona voidaan todeta, että dexmedetomidiini on kiinnostava uusi vaihtoehto alkoholivieroitusvaiheen hoitoon erityisesti sen mahdollisten hermosoluvaurioilta suojaavan vaikutuksen vuoksi.
In the withdrawal phase, the noradrenergic overactivity may result, at least in part, from a reduced sensitivity of á2-adrenergic receptors.
Vieroitusvaiheessa noradrenerginen yliaktiivisuus on ainakin osittain seurausta alfa2-adrenergisten reseptorien vähentyneestä herkkyydestä.
Ethanol withdrawal syndrome is the result of a cessation or reduction of a heavy, prolonged ingestion of alcohol.
Alkoholivieroitusvaihe on seurausta runsaan pitkäkestoisen alkoholinkäytön vähentämisestä tai lopettamisesta.
Even a single withdrawal episode has been reported to cause neurodegenerative alterations, and intermittent ethanol exposure with repeated withdrawal periods has been shown to be more harmful to neurons than continuous exposure.
Jopa yhden vieroitusvaiheen on todettu aiheuttavan hermostovaurioita, ja toistuvan alkoholialtistuksen, johon liittyy toistuvia vieroitusvaiheita, on todettu olevan haitallisempaa hermosoluille kuin jatkuvan altistuksen.
DEX significantly relieved the ethanol withdrawal syndrome in the rat, when measured as the sum score of the three most specific symptoms (rigidity, tremor, irritability).
Dexmedetomidiini merkitsevästi lievitti vieroitusoireiden voimakkuutta rotalla mitattuna kolmen spesifisimmän oireen summana (jäykkyys, vapina, ärtyvyys).
During the 5-week intermittent ethanol exposure, the effect of DEX on ethanol withdrawal symptoms seemed to remain unchanged or even improve during repeated withdrawal periods.
Viiden viikon intermittoivan alkoholialtistuksen aikana dexmedetomidiinin teho säilyi muuttumattomana tai jopa parani toistuvien vieroitusvaiheiden aikana.
Chronic ethanol exposure has been shown to cause degenerative changes in several areas of the brain, including cerebral cortex, hippocampus, cerebellum and brainstem, and also in the peripheral nervous system.
Pitkäkestoisen runsaan alkoholinkäytön on osoitettu aiheuttavan degeneratiivisia muutoksia useilla aivoalueilla mukaanlukien isoaivokuorella, hippokampuksessa, pikkuaivoissa ja aivorungossa, sekä myös ääreishermostossa.
The possible neuroprotective effects of DEX on ethanol-induced neuronal degeneration were studied in the peripheral sympathetic neurons of the superior cervical ganglion (SCG) during a 12-day ethanol exposure and in the central adrenergic neurons of the locus coeruleus (LC) during a five-week intermittent ethanol exposure.
Dexmedetomidiinin mahdollista hermosoluvaurioilta suojaavaa vaikutusta tutkittiin sympaattisen ääreishermoston osalta rotan ylemmässä kaulagangliossa 12 vrk:n alkoholialtistuksen aikana, sekä keskushermoston osalta rotan locus coeruleus-tumakkeessa 5 viikkoa kestäneen intermittoivan alkoholialtistuksen aikana.
The aim of this study was to investigate the effects of dexmedetomidine (DEX), a selective and potent á2-adrenergic agonist, on the ethanol withdrawal syndrome.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää dexmedetomidiinin, selektiivisen ja tehokkaan alfa2-adrenergisten reseptorien myötävaikuttajan vaikutusta alkoholin aiheuttamaan vieroitusoireyhtymään.
DEX was shown to have neuroprotective effects on ethanol-induced degeneration in both the peripheral and the central nervous system.
Dexmedetomidiinilla osoittautui olevan hermosoluvaurioilta suojaavaa vaikutusta sekä keskus- että ääreishermostossa.
Ethanol-induced neuronal degeneration is multifactorial in origin, and changes in several neurotransmitter systems during chronic ethanol exposure have been reported.
Alkoholin aiheuttamat hermostovauriot ovat monitekijäisiä, ja muutoksia monessa eri hermoston välittäjäainejärjestelmässä on todettu.
In previous studies prolonged noradrenergic overactivity has been supposed to contribute to the morphological and functional degeneration of rat peripheral sympathetic nervous system.
Aiemmissa tutkimuksissa pitkittyneen noradrenergisen yliaktiivisuuden on todettu liittyvän perifeerisen sympaattisen hermoston degeneratiivisiin muutoksiin.
Overactivity of the noradrenergic nervous system has been shown to be one of the central mechanisms of the ethanol withdrawal syndrome.
Noradrenergisen hermoston yliaktiivisuuden on osoitettu olevan keskeinen mekanismi myös alkoholivieroitusoireiden synnyssä.
The effects of DEX were compared with those of diazepam and propranolol, drugs presently used in the clinical treatment of ethanol withdrawal.
Dexmedetomidiinin tehoa verrattiin kliinisesti vieroitusvaiheen hoidossa käytettävien lääkeaineiden, diatsepaamin ja propranololin, tehoon.
Overactivity of the noradrenergic neurotransmission has been reported in both the central and the peripheral nervous system.
Noradrenergisen hermoston yliaktiivisuutta pitkäkestoisen alkoholialtistuksen aikana on todettu sekä keskus- että ääreishermostossa.
Aging has been reported to increase the severity of ethanol withdrawal syndrome.
Ikääntymisen on todettu lisäävän alkoholivieroitusoireiden voimakkuutta.
The effects of aging on the severity of ethanol withdrawal symptoms and ethanol-induced neurodegeneration in the rat were studied during a five-week intermittent ethanol exposure.
Tutkimuksen tavoitteena oli tutkia myös ikääntymisen vaikutusta alkoholivieroitusoireiden voimakkuuteen sekä hermosoluvaurioiden syntyyn rotan locus coeruleus-tumakkeessa viisiviikkoisen intermittoivan altistuksen aikana.
Aging did not significantly affect the severity of ethanol withdrawal symptoms or ethanol-induced loss of LC neurons.
Ikääntymisellä ei ollut tilastollisesti merkitsevää vaikutusta alkoholin vieroitusoireiden voimakkuutteen tai alkoholin aiheuttamaan hermosolukatoon locus coeruleuksessa.
The efficiency of DEX in the treatment of ethanol withdrawal symptoms seemed to be comparable to the effect of diazepam.
Dexmedetomidiinin teho vieroitusvaiheen hoidossa osoittautui diatsepaamin tehon veroiseksi.
Aging has been suggested to enhance the ethanol-induced degenerative changes in the CNS.
Ikääntymisen on oletettu altistavan alkoholin aiheuttamille hermostovaurioille keskushermostossa.
The overall patient survival rate after operating on metastases was 58% at 6 months, 41% at 1 year, and 2% after 5 years.
Kokonaiseloonjääminen ortopedisen leikkauksen jälkeen oli 58 % kuuden kuukauden kohdalla, 41 % vuoden kohdalla ja vain 2 % viiden vuoden kohdalla.
We need further collaboration between radiologists, oncologists, surgeons, and hematologists and in the future, we hope to create more accurate clinical practice guidelines and prevent complications, which can lead to premature death.
Tarvitsemme lisää yhteistyötä ortopedien, onkologien, hematologien ja radiologien kanssa, jotta tulevaisuudessa voitaisiin tehdä tarkempia hoitosuunnitelmia, ja estää komplikaatioita, jotka voivat johtaa ennenaikaiseen kuolemaan.
Reported complications were few, but there was an increased risk of thromboembolic events, which can be fatal.
Raportoituja komplikaatioita oli vähän, mutta riski vakaviin tromboembolisiin komplikaatioihin on merkittävä.
Surgically treated non-spinal skeletal metastases
Kirurgisesti hoidetut ei-spinaaliset luustoetäpesäkkeet
RESULTS In 14% of patients, skeletal complications were the first sign of cancer.
TULOKSET Patologinen murtuma oli ensimmäinen merkki syövästä 14 %:lla potilaista.
Estimating survival is important in choosing the scope of treatment.
Potilaan eliniän arvioiminen on tärkeää valittaessa eri hoitolinjojen välillä.
PATIENTS AND METHODS Patient data for the first and second study were based on the Scandinavian Sarcoma Group Skeletal Metastases Registry, world’s largest metastases registry.
POTILAAT JA MENETELMÄT Tutkimus perustuu laajaan skandinaaviseen rekisteriin syöpäpotilaista, jotka ovat joutuneet leikkaukseen luuston etäpesäkkeen vuoksi (Scandinavian Sarcoma Group Skeletal Metastases Registry).
Larger tumours had more intra-operative bleeding but, unexpectedly, we did not find pre-operative embolization beneficial.
Isot etäpesäkkeet aiheuttivat enemmän leikkauksenaikaista verenvuotoa, mutta yllättäen leikkausta edeltävästä embolisaatiohoidosta ei ollut tilastollista hyötyä.
This is the first thesis concerning surgical treatment of non-spinal skeletal metastases in Finland.
Tämä on ensimmäinen väitöskirja luustoetäpesäkkeiden kirurgisesta hoidosta Suomessa.
A total of 1195 operated non-spinal skeletal metastases in 1107 patients were included in the first study.
Ensimmäisessä tutkimuksessa tarkasteltiin tietoja kaikista rekisterissä olevista 1107 leikatusta potilaasta.
BACKGROUND The cancer burden is increasing, and although the treatment of different primary cancers has become very specialized and effective, the disease will eventually disseminate in some patients.
TAUSTA Syövän hoito on hyvin kehittynyttä, mutta osalla potilaista tauti lopulta leviää.
Primary cancer, metastatic load, and overall health status could robustly estimate the survival.
Primaaridiagnoosin, etäpesäketaakan ja yleistilan perusteella voidaan karkeasti arvioida eloonjäämisennustetta.
Metastatic disease is the leading cause of death in cancer patients, with bone as one of the most common sites of metastasis after the lungs and liver.
Luusto on yksi yleisimmistä syövän leviämispaikoista keuhkojen ja maksan jälkeen.
In the third study, the focus was on skeletal metastases in renal cell carcinoma and the effects of pre-operative embolization.
Kolmannessa tutkimuksessa fokus oli munuaissyövässä ja leikkausta edeltävässä embolisaatiohoidossa.
The scope of the second study was to study factors affecting survival in bone-seeking cancers, investigating patients with breast, lung, prostate, and kidney cancer.
Toisessa tutkimuksessa vertailtiin eloonjäämistä neljässä yleisimmässä luustoetäpesäkkeitä aiheuttavassa syövässä, rinta-, keuhko-, eturauhas- ja munuaissyövässä.
CONCLUSION Survival depends on the primary tumour, metastatic load and surgical margins.
Eloonjäämisennuste leikkauksen jälkeen on riippuvainen primaaridiagnoosista, etäpesäketaakasta ja leikkausmarginaaleista.
Marginal resection in solitary metastases in renal cell carcinoma increased survival compared to the intralesional surgery.
Munuaissyövässä marginaalinen resektio yksittäisten etäpesäkkeiden kohdalla voi ennustaa parempaa selviytymistä.
Treatment of skeletal metastases is most often non-surgical, but when surgery is needed it varies from simple excisions to excessive resections and reconstructions with prostheses.
Luustoetäpesäkkeitä hoidetaan kipulääkityksin ja sädetyksellä, mutta joskus voimakas kipu tai patologinen murtuma edellyttää kirurgista hoitoa.
Surgical treatment should be well designed.
YHTEENVETO Potilaita pitää hoitaa yksilöllisesti.
In the fourth study, the focus was on venous thromboembolic events among patients who underwent surgery for pathological fractures.
Neljännessä tutkimuksessa tutkittiin leikkauksen jälkeisten tromboembolisten komplikaatioiden yleisyyttä.
Two large study populations were used.
Tutkimuksessa käytettiin kahta suurta aineistoa.
The rest of the study population formed the control arm and received no intervention.
Loput aineistosta kuuluivat kontrolliryhmään, eikä heihin kohdistettu interventioita.
Finally, a total of 24,657 case‐ control pairs were included in the study.
Lopullisen tutkimusaineston muodostivat 24,657 yksittäin valittua tapaus- verrokki -paria.
Prostate cancer is the most frequent cancer and the second most common cause of cancer death among men in Europe.
Eturauhassyöpä on länsimaiden yleisin syöpä ja toiseksi yleisin syöpäkuoleman aiheuttaja miehillä.
Digoxin has been suggested to be a promising chemopreventive agent since in vitro studies have provided encouraging results.
Digoksiinin on ehdotettu olevan varteenotettava eturauhassyövä kasvua ehkäisevä lääkeaine, sillä in vitro -tutkimukset ovat olleet lupaavia.
Since prostate cancer is a common disease and tumours usually grow slowly, multiple agents have been researched for chemoprevention of prostate cancer.
Koska eturauhassyöpä on yleinen tauti ja kasvain kasvaa yleensä hitaasti, useita mahdollisesti syövän kehittymistä inhiboivia lääkeaineita on tutkittu.
We observed, however, a decreasing trend in the risk of Gleason 7-10 prostate cancer by duration of digoxin use in the cohort study, suggesting that long-term use of digoxin might decrease the risk.
Kohorttitutkimuksessa havaittiin kuitenkin Gleason 7-10 eturauhassyövän riskissä laskeva trendi suhteessa digoksiinin käyttöaikaan, mikä viittaa siihen, että pitkäaikainen digoksiinin käyttö saattaa pienentää aggressiivisen eturauhassyövän riskiä.
Our results and previous studies suggest that long-term use of digoxin might reduce prostate cancer risk, but such an effect is probably weak, since it has not been observed among our large study populations.
Tuloksemme yhdessä muiden tutkimusten kanssa viittaa siihen, että pitkäaikainen digoksiinin käyttö saattaa alentaa eturauhassyöpäriskiä, mutta vaikutus on todennäköisesti vähäinen, sillä se ei tule esiin suurissakaan aineistoissamme.
The other study population contained 80,458 men participating in the FinRSPC, in which, 31,866 men were invited to prostate-specific antigen (PSA) screening.
Seulontatutkimuksessa 31,866 miestä kutsuttiin prostataspesifisen antigeenin (PSA) mittaukseen.
We obtained information on reimbursed antiarrhythmic medication purchases from the national prescription database of the Social Insurance Institution of Finland (SII).
Tieto rytmihäiriölääkeostoista poimittiin Kansaneläkelaitoksen reseptitietokannasta.
We used information from Finnish national health care registries and the Finnish Randomized Study of Screening for Prostate Cancer (FinRSPC) to evaluate potential associations between digoxin or other antiarrhythmic drug use and prostate cancer risk, prostate cancer -specific survival and overall cancer mortality.
Selvitimme kansallisten rekisterien ja suomalaisen eturauhassyövän seulontatutkimuksen (FinRSPC) aineiston avulla digoksiinin ja muiden rytmihäiriölääkkeiden käytön yhteyttä eturauhassyövän riskiin, ennusteeseen sekä yleiseen syöpäkuolleisuuteen.
The case-control study included all new prostate cancers diagnosed in Finland during 1995-2002.
Tapaus-verrokkitutkimuksessa aineiston muodostivat kaikki Suomessa diagnosoidut uudet eturauhassyöpätapaukset vuosina 1995-2002 sekä näille iän ja asuinalueen perusteella väestörekisteristä valitut verrokit.
Similar results were found for sotalol use and any antiarrhythmic drug use.
Vastaavat tulokset havaittiin myös sotalolin käytölle ja rytmihäiriölääkkeiden käytölle kaiken kaikkiaan.
Other antiarrhythmic drug use was not associated with prostate cancer risk, with the exception of a diminished risk of advanced prostate cancer in the case-control study.
Muiden rytmihäiriölääkkeiden käyttö ei ollut yhteydessä eturauhassyöpäriskiin lukuun ottamatta sotalolia, jonka käyttäjillä oli matalampi levinneen eturauhassyövän riski tapaus- verrokkitutkimuksessa.
However, background co-morbidities modified the risk associations and long-term use of antiarrhythmic medication was not associated with an increased cancer mortality.
Liitännäissairaudet muovasivat havaittua yhteyttä ja pitkäaikainen rytmihäiriölääkkeiden käyttö ei ollut yhteydessä suurentuneeseen syöpäkuolleisuuteen.
In the cancer mortality study, digoxin users had increased overall risk of cancer death compared to non-users.
Viimeisessä osatyössä havaittiin, että digoksiinin käyttäjillä oli korkeampi syöpäkuolleisuus kuin ei- käyttäjillä.
Therefore, the association between antiarrhythmic drug use and cancer death is likely non-causal.
Näin ollen rytmihäiriölääkkeiden ja suurentuneen syöpäkuolleisuuden välillä ei todennäköisesti ole syy- seuraussuhdetta.
In conclusion, we found that use of digoxin and other antiarrhythmic drugs does not increase prostate cancer risk, reduce prostate cancer survival or increase cancer mortality.
Digoksiinin tai muiden rytmihäiriölääkkeiden käyttö ei suurenna eturauhassyöpäriskiä tai syöpäkuolleisuutta, ja on näin ollen turvallista.
However, sotalol use was associated with neither overall prostate cancer risk nor advanced prostate cancer risk in the cohort study.
Sotalolin käyttäjien eturauhassyöpäriski tai levinneen eturauhassyövän riski eivät kuitenkaan poikenneet ei-käyttäjien riskeistä kohorttitutkimuksessa.
In the analysis of prostate cancer survival, digoxin use was not associated with the risk of prostate cancer death.
Digoksiinin käyttö ei ollut yhteydessä eturauhassyöpäpotilaan elossaoloaikaan.
Compared to non-users of antiarrhythmic drugs, digoxin users had a similar risk of prostate cancer and advanced prostate cancer both in the case-control study and the cohort study.
Tulokset olivat samankaltaiset sekä tapaus- verrokkitutkimuksessa että kohorttitutkimuksessa.
Breast cancer is the most common cancer and an important cause of mortality in women.
Rintasyöpä on naisten yleisin syöpä ja yksi tärkeimmistä kuolinsyistä Sauomessa.
Although these two drugs are of significant clinical importance, not all patients benefit from the treatment.
Vaikka molemmilla lääkkeillä on tärkeä kliininen merkitys rintasyövän hoidossa, kaikki potilaat eivät kuitenkaan vastaa hoitoon.
The resistance mechanisms have been studied but are until now unclear.
Niiden vaikutusmekanismeja ei kuitenkaan vielä tarkkaan tunneta.