natgillin/translations-raw huggingface dataset:
PVPVA solutions of various concentrations (1%, 0.5%, 0.1% and 0.01%) were injected to the surface of the gold sensor coated with crystalline γ-indomethacin, and the changes in the SPR signal responses were monitored during the interaction.
Kiteisellä indometasiinilla päällystettyjen kultasensoreiden pinnalle syötettiin eri vahvuisia PVPVA-liuoksia (1 %; 0,5 %; 0,1 % ja 0,01 %) ja vuorovaikutuksen aikasia muutoksia SPR-signaalissa seurattiin.
The study also examined whether a change in one process parameter, pump feed rate, affects the amorphous nature and stability of the resulting spray-dried solid dispersions.
Tutkimuksessa selvitettiin myös yhden sumukuivauksen prosessiparametrin, pumpun syöttönopeuden, muutoksen vaikutusta syntyvien dispersioiden amorfisuuteen sekä stabiilisuuteen.
The interaction between indomethacin and PVPVA was studied by surface plasmon resonance spectroscopy (SPR).
Pintaplasmoniresonanssilla (Surface Plasmon Resonance, SPR) tutkittiin indometasiinin ja PVPVA:n välistä vuorovaikutusta.
X-ray powder diffraction (XRPD) was used to characterize the solid-state of the spray-dried formulations.
Sumukuivattujen formulaatioiden kiinteän tilan karakterisoinnissa käytettiin jauheröntgendiffraktiota (X-ray powder diffraction, XRPD).
This study showed that an ASD of indomethacin and PVPVA can be successfully prepared by spray drying using an aqueous feed solution.
Tutkimuksessa osoitettiin, että amorfinen kiinteä dispersio indometasiinista ja PVPVA:sta voidaan valmistaa sumukuivaamalla käyttäen vesipohjaista syöttöliuosta.
Two different pump feed rates, a higher 30% and a lower 15%, were used in the study.
Sumukuivauksessa käytettiin hitaampaa (15 %) ja nopeampaa (30 %) pumpun syöttönopeutta.
However, the amorphous form is metastable due to the higher energy state and recrystallization may occur during storage and dissolution.
Amorfinen muoto on kuitenkin epästabiili korkeamman energiatilan vuoksi, jolloin lääkeaine pyrkii uudelleenkiteytymään.
The aim was to find a suitable formulation where the drug is in the amorphous form after spray drying and remains in the amorphous form during storage.
Tarkoituksena oli tutkia, millaisessa suhteessa lääkeainetta ja polymeeriä tulee käyttää, jotta lääkeaine on amorfisessa muodossa sumukuivauksen jälkeen, ja että indometasiini pysyy amorfisena myös säilytyksen aikana.
Formulations 1:10 at 30% feed rate, 1:12 at both feed rates and 1:16 at 30% feed rate were amorphous after spray drying.
Välittömästi sumukuivauksen jälkeen kiteisen indometasiinin piikkejä ei havaittu formulaatioiden 1:16 (30 %), 1:12 (30 % ja 15 %) ja 1:10 (30 %) diffraktogrammeissa, joten näissä formulaatioissa indometasiini oli amorfisessa muodossa.
The amorphous form can be stabilized by forming an amorphous solid dispersion (ASD), where the drug molecules are dispersed to the solid medium, e.g. hydrophilic polymer.
Uudelleenkiteytymistä voidaan hidastaa muodostamalla lääkeaineesta ja polymeeristä amorfinen kiinteä dispersio, jossa lääkeainemolekyylit ovat dispergoituneena polymeerimatriksiin.
The aim of the SPR measurements was to understand the interaction between these substances in the feed solution used in spray drying.
Menetelmällä haluttiin selvittää, kuinka indometasiini ja PVPVA vuorovaikuttavat sumukuivauksessa käytetyssä syöttöliuoksessa.
Neither of the flow rates were optimal for A549 cells, as the variation between experiments was high.
Kumpikaan virtausnopeuksista ei ollut optimaalinen A549-solujen kasvatuksessa, sillä toistettujen kokeiden välillä oli suurta vaihtelua.
For anticancer drugs, liposomal formulations have exhibited their capability in reducing adverse effects of anticancer drugs.
Syöpälääkkeiden kohdalla liposomaaliset formulaatiot ovat osoittaneet kykynsä vähentää syöpälääkkeiden haittavaikutuksia.
They can be utilized as drug carriers, in which case the drug is incorporated either to their hydrophilic internal cavity, or into their hydrophobic bilayer structure.
Niitä voidaan hyödyntää lääkeaineiden kantajina, jolloin lääkeaine sisällytetään joko liposomien hydrofiiliseen sisäosaan, tai niiden hydrofobiseen kaksoiskalvoon.
Liposomes are nano-sized vesicles, that are composed of a phospholipid bilayer structure.
Liposomit ovat nanokokoisia vesikkeleitä, jotka koostuvat fosfolipidien muodostamasta kaksoiskalvosta.
Therefore, there is a demand to develop liposomes from which the content can be released in a controlled manner, by an external stimulus.
Tämän vuoksi on tarve kehittää liposomeja, joista lääkeaine voidaan vapauttaa ulkoisen signaalin avulla.
The cells of lung cancer cell line A549 were cultured inside QV system, and their viability was monitored with two commercial cell viability assays.
Keuhkosyöpäsolulinja A549:n soluja viljeltiin QV:n sisällä ja niiden elävyyttä seurattiin kahden kaupallisen elävyysmittaus-analyysin avulla.
The objectives of this master’s thesis project were to determine the potential of light-activated paclitaxel (PTX) liposomes for the treatment of lung cancer, and to optimize a dynamic cell culture system, QuasiVivo® (QV), to study the off-target effects of light-activated PTX liposomes.
Tämän pro gradu -projektin tarkoituksena oli määrittää valolla aktivoitavien paklitakseli-liposomien potentiaalisuus keuhkosyövän hoidossa, ja optimoida dynaaminen solukasvatussysteemi, QuasiVivo® (QV), valolla aktivoitavien paklitakseli-liposomien haittavaikutusten tutkimista varten.
Light-activated liposomes as paclitaxel carriers and the optimization of a dynamic cell culture system
Valoaktivoitavat liposomit paklitakselin kantajina ja dynaamisen solukasvatussysteemin optimointi
However, the conventional liposomes release their drug content passively, and a proportion of drug is distributed to off-target tissues.
Tavalliset liposomit vapauttavat lääkeainevarastonsa passiivisesti, jolloin osa lääkeaineesta jakautuu myös terveisiin kudoksiin.
The EPR effect is the main reason for the improved effects of liposomal anticancer drugs, therefore, it is likely that in vivo experiments would elicit the differences between the efficacy of the liposomal and free PTX.
Koska pääasiallinen syy liposomien kykyyn vähentää haittavaikutuksia johtuu EPR:stä, on todennäköistä, että in vivo kokeissa voitaisiin nähdä erot liposomaalisen ja vapaan paklitakselin välillä.
The stability of liposomes was determined by monitoring the liposomal size and light sensitizer absorbance during a storage period.
Liposomien stabiilisuutta tutkittiin tarkkailemalla liposomien kokoa ja valoherkistäjän absorbanssia säilytyksen aikana.
Incorporation of PTX decreased the phase transition temperature, but the liposomes remained stable in the studied conditions.
Paklitakselin sisällyttäminen liposomeihin laski faasitransitiolämpötilaa, mutta liposomit pysyivät stabiileina testatuissa olosuhteissa.
A549 cells failed to display superior viability inside the QV compared to static conditions.
QV:ssa kasvatettujen A549-solujen elävyys ei lisääntynyt verrattuna staattisissa olosuhteissa kasvatettuihin soluihin.
The light-activated PTX liposomes did not improve the efficacy of PTX treatment.
Valoaktivoitavat paklitakseli-liposomit eivät parantaneet paklitakselihoidon tehoa.
The non-existent effects of light activation on the viability are likely caused by the low total concentration of the light sensitizer in the treatment solution.
Valoaktivaation vähäiset vaikutukset johtuivat todennäköisesti soluille annetun käsittelyliuoksen liian alhaisesta valoherkistäjän pitoisuudesta.
This is achieved mainly by the enhanced permeability and retention (EPR) effect, in which liposomes accumulate into tumour tissue.
Haittojen väheneminen saavutetaan pääasiassa syöpäkudoksen parantuneen läpäisevyys- ja kertymisvaikutuksen ansiosta (EPR), minkä seurauksena liposomit kertyvät syöpäkudokseen.
Cells cultured under lower flow rate portrayed modestly higher viability.
Elävyys oli hieman korkeampi hitaammissa virtausolosuhteissa kasvatetuilla soluilla.
The PTX liposome treatments with and without light activation resulted in the similar efficacy as free PTX treatment did.
Paklitakseli-liposomien teho valotuksen kanssa ja ilman oli samankaltainen kuin vapaan paklitakselin teho.
The encapsulation efficiency of PTX into the liposomes and the effect of the PTX incorporation into the phase transition temperature of the liposomes were determined.
Tutkimuksessa määritettiin liposomien tehokkuus sisällyttää paklitakselia lipidikalvoon ja paklitakselin sisällyttämisen vaikutukset liposomien faasitransitiolämpötilaan.
The hypothesis was that the induction of the light-activated PTX liposomes would increase the efficiency of paclitaxel treatment.
Hypoteesin mukaan paklitakseli-liposomien valoaktivointi voisi lisätä paklitakselihoidon tehoa, ja solujen kasvatus virtausolosuhteissa voisi parantaa solujen elävyyttä.
The obtained results support the previously published research results and support the reliability of the studied disease model.
Saadut tulokset tukevat aiemmin julkaistuja tutkimustuloksia ja tutkitun eläinmallin luotettavuutta.
CDNF appears to be a promising drug candidate for the treatment of ALS and should therefore be further investigated.
CDNF vaikuttaa lupaavalta lääkekandidaatilta ALS-taudin hoitoon, minkä vuoksi sitä tulisi tutkia lisää.
There is no drug treatment to cure or slow ALS, so the need for new drug therapies that affect the course of the disease is significant.
ALS-tautia parantavaa tai hidastavaa lääkehoitoa ei ole, joten tarve uusille taudinkulkuun vaikuttaville lääkehoidoille on merkittävä.
For each gene mutation, it is important to develop a reliable animal model of ALS for studying pathology and testing new therapies.
Kullekin geenimutaatiolle on tärkeää kehittää luotettava ALS-eläinmalli sairauden patofysiologisten tutkimusten ja uusien hoitomuotojen kehittämisen mahdollistamiseksi.
Amyotrophic lateral sclerosis (ALS) is a rare fatal neurodegenerative disease in which both the upper and lower motor neurons degenerate.
Amyotrofinen lateraaliskleroosi (ALS) on harvinainen kuolemaan johtava hermorappeumatauti, jossa sekä ylemmät että alemmat liikehermot rappeutuvat.
No neuronal loss was observed in this study.
Hermosolukatoa ei tutkimuksessa havaittu.
CDNF has also been shown to improve motor coordination as well as protect spinal cord neurons from cell destruction in ALS genetic SOD1- G93A mouse and TDP-43M337 animal models.
CDNF:n on myös osoitettu parantavan motorista koordinaatiota sekä suojaavan selkäytimen liikehermosoluja solutuholta ALS:n geneettisissä SOD1-G93A ja TDP-43M3377 eläinmalleissa.
The most common and most recently found gene mutation, the C9ORF72 repeat expansion mutation, does not yet have an established animal disesase model.
Kaikista yleisimmällä ja uusimmalla löydetyllä geenimutaatiolla, C9ORF72-toistojaksomutaatiolla, ei toistaiseksi ole vielä vakiintunutta eläinmallia.
The results confirm the pathological role of ER stress in ALS and show that CDNF reduces ER stress when administered as early in the disease as possible, when neuronal damage begins to occur but does not yet lead to neuronal destruction.
Tutkimustulokset vahvistavat varsinkin ER-stressin patologista roolia ALS- taudissa ja osoittavat CDNF:n vähentävän ER-stressiä, kun se annostellaan taudin vaiheessa, jossa hermosoluvaurioita alkaa ilmetä, mutta ne eivät vielä johda hermosolutuhoon.
In the second sub-study ER stress levels were higher in SOD1-mice compared to wild-type mice.
Toisessa osatutkimuksessa todettiin ER-stressin olevan suurempaa SOD1-hiirissä verrattuna villityypin hiiriin.
Cerebral dopamine neurotrophic factor (CDNF) protects and restores dopamine neurons and controls ER-stress in preclinical models of Parkinson’s disease.
Aivoperäinen dopamiinihermokasvutekijä (CDNF) suojaa ja korjaa dopamiinihermosoluja ja säätelee ER-stressiä Parkinsonin taudin kokeellisissa eläinmalleissa.
Pathological features of the disease include misfolded proteins and accumulations in the central nervous system.
Taudin patologisiin tunnusmerkkeihin kuuluvat väärin laskostuneet proteiinit ja proteiinikasaumat keskushermostossa.
Pathological features of C9-ALS, various protein accumulations, were observed only in the transgenic group, mainly at 24 weeks.
C9-ALS:n patologisina tunnusmerkkeinä pidettyjä erilaisia proteiinikertymiä havaittiin ainoastaan siirtogeenisessä ryhmässä 24 viikon aikapisteessä.
Numerous genetic defects have been identified in the background of ALS, the most common mutations are in the C9ORF72, SOD1, TDP43 and FUS genes.
ALS-taudin taustalta on löydetty lukuisia geenivirheitä, joista yleisimpiä ovat mutaatiot C9ORF72-, SOD1-, TDP43- ja FUS-geeneissä.
The molecular mechanisms of the disease include neuroinflammation, glutamate induced excitotoxicity, and endoplasmic reticulum stress (ER- stress).
Taudin molekulaarisiin mekanismeihin liitetään muun muassa neuroinflammaatio, glutamaatin aiheuttama eksitotoksisuus ja solulimakalvoston stressi (ER- stressi).
Characterization of genetic C9ORF72 mouse model of amyotrophic lateral sclerosis and effects of CDNF in SOD1 and C9ORF72 mouse models
Amyotrofisen lateraaliskleroosin geneettisen C9ORF72-hiirimallin karakterisointi ja CDNF:n vaikutukset SOD1- ja C9ORF72-hiirimalleissa
The purpose of this master's thesis study was to characterize the changes related to neurodegeneration and neuroinflammation in the new C9ORF72-500 disease model and study ER stress of the SOD1-93A disease model and the effect of CDNF on ER stress in SOD1-model and on inflammation in C9-model.
Tämän erikoistyön tarkoituksena oli karakterisoida uudehkon C9ORF72-500-tautimallin hermorappeumaan ja neuroinflammaatioon liittyviä muutoksia sekä tutkia CDNF:n vaikutuksia ER-stressiin SOD1-hiirimallissa ja inflammaatioon C9ORF72-hiirimallissa.
In another sub-study, spinal cord sections from CDNF snd vehicle treated SOD1- G93A mice were subjected to immunofluorescence staining, after which the intensity of their ER stress marker, GRP78, was analyzed using a confocal microscope.
Toisessa osatutkimuksessa hiirten selkäydin- ja aivoleikkeille tehtiin immunohistokemiallisia värjäyksiä, jonka jälkeen ER-stressimarkkerin (GRP78:n) ja GFAP:n intensiivisyyttä analysoitiin mikroskopian avulla.
The results were compared at each time point (30, 70 and 170) between the wild type and the transgenic group.
Tuloksia verrattiin kussakin aikapisteessä siirtogeenisen ja villityypin ryhmän välillä.
In the first sub-study, brain sections from C9ORF72 transgenic and wild-type mice at different time points were subjected to six different immunohistological stainings.
Ensimmäisessä osatutkimuksessa suoritettiin C9-siirtogeenisten ja villityypin hiirten aivoleikkeille kuusi erilaista immunohistologista värjäystä eri aikapisteissä (30, 70 ja 170).
The results of the first sub-study showed neuroinflammation at 24 weeks timepoint in the transgenic group compared to wild-type mice.
Ensimmäisessä osatutkimuksessa tuloksissa todettiin neuroinflammaatiota siirtogeenisissä C9ORF72 hiirissä 24 viikon aikapisteen kohdalla.
Single intracerebroventrical CDNF injection reduced ER stress in SOD1-G93A transgenic mice almost to the same level as ER stress in wild-type mice.
Aivokammioon annettu CDNF-hoito vähensi ER-stressin ja inflammaation lähes samalle tasolle villityypin hiirten ER-stressin ja inflammaation kanssa.
GFAP stained brain sections from CDNF and vehicle treated C9ORF72 mice were analyzed using microscope and imaging analyses.
Ryhmiä verrattiin keskenään ER-stressin tai neuroinflammaation ilmentymisen sekä CDNF:n vaikutuksen osalta käyttäen mikroskopia- ja kuvantamisanalyysimenetelmiä.
Thus, the results support the four hypotheses.
Täten tulokset tukivat neljää esitettyä hypoteesia.
In contrast, drought increased transcript abundance of several previously described stress-inducible genes under all other filters.
Tätä vastoin kuivuus lisäsi useiden aiemmin kuvailtujen stressiin liittyvien geenien transkriptioita kaikkien muiden kalvojen alla.
The three M. truncatula accessions, Jemalong A17, HM006 and HM020, originate from Australia, France and Tunisia, respectively.
Nämä kolme kantaa, Jemalong A17, HM006 ja HM020, ovat alkuperältään (vastaavassa järjestyksessä) Australiasta, Ranskasta ja Tunisiasta.
In experiment I, two accessions of V. faba (Aurora; ILB938) originating from contrasting UV environments (southern Sweden; Andean region of Colombia and Ecuador) were grown under the four filters in sunlight.
Kokeessa I kahta härkäpapukantaa (Aurora; ILB938), joilla on vastakkaiset UV-olosuhteet (Etelä-Ruotsi; Andien alue Columbiassa ja Equadorissa), kasvatettiin ulkona neljän kalvon alla.
To test these hypotheses, three experiments assessed morphological, physiological and molecular responses of accessions of two legume species, faba bean (Vicia faba L.) (I, II) and barrel medic (Medicago truncatula Gaertn.)
Näiden hypoteesien testaamiseksi arvioitiin kolmessa kokeessa kahden hernekasvin, härkäpavun (Vicia faba L.) (I, II) ja palikkamailasen (Medicago truncatula Gaertn.)
Moreover, simultaneous exposure to blue and UVB radiation had a synergetic effect on the induction of flavonoid accumulation (II).
Lisäksi samanaikaisella siniselle valolle ja UV-säteilylle altistumisella oli positiivinen yhteisvaikutus flavonoidien akkumuloitumiseen (II).
The difference of responses to blue and UV radiation in these two accessions are consistent with adaptation to contrasting UV environments.
Sinisen valon ja UV-säteilyn vasteet näissä kahdessa kannassa ovat yhteneväiset kantojen vastakkaisiin UV-ympäristöihin sopeutumisen kanssa.
Blue and UV radiation are environmental cues or sources of information that can shape the morphology and development of plants.
Sininen valo ja UV-säteily toimivat informaationa, joka voi muokata kasvien morfologiaa ja kehitystä.
In V. faba, the variations of flavonoid composition and gene expression between the two accessions were consistent throughout the two successive generations (I, II).
V. faballa kahden eri kannan välinen vaihtelu flavonoidien määrällisissä suhteissa ja geeniekspressioissa pysyi samana peräkkäisillä sukupolvilla (I, II).
It was hypothesized that: H1) long-term treatments of solar blue (400–500 nm), long-UV (350–400 nm) and short-UV (290–350 nm) radiation (starting before seedling emergence) are perceived as different and can trigger distinct morphological, physiological and molecular responses; H2) parental long-term exposure to short-UV radiation before flowering affects response patterns to blue and UV radiation in the offspring; H3) long-term exposure to solar blue, long-UV and/or short-UV radiation enhances drought tolerance; H4) the responses in H1, H2 and H3 are accession-dependent and related to the environments where the accessions originate.
Hypoteeseina esitetään, että: H1) pitkäkestoiset sinisen valon (400–500 nm), pitkäaaltoisen UV-säteilyn (350–400 nm) ja lyhytaaltoisen UV-säteilyn (290–350 nm) käsittelyt (jotka alkavat ennen taimien esille tulemista), havaitaan erilaisina ja voivat laukaista erillisiä morfologisia, fysiologisia ja molekulaarisia vasteita; H2) emokasvien pitkäaikainen altistus lyhytaaltoiselle UV-säteilylle ennen kukkimista vaikuttaa jälkeläiskasvien sinisen valon ja UV-säteilyn vasteisiin; H3) pitkäaikainen altistus siniselle auringonvalolle ja auringon pitkä- tai lyhytaaltoiselle UV-säteilylle lisää kuivuudensietokykyä; H4) vasteet hypoteeseissa H1, H2 ja H3 vaihtelevat eri kasvikannoilla riippuen kantojen alkuperäisten ympäristöjen olosuhteista.
Through pairwise filter comparisons, three different solar wavebands were assessed: blue, long-UV and short-UV radiation.
Käyttämällä parittaisia kalvojen vertailuja arvioitiin kolmen eri aallonpituusalueen, sinisen valon, pitkäaaltoisen UV-säteilyn ja lyhytaaltoisen UV-säteilyn vaikutuksia.
In M. truncatula, long-term exposure to both solar blue and UV radiation pre-acclimated plants to subsequent slowly imposed drought, as observed in the transcriptomic result in accession Jemalong A17 that drought (2 and 7 days without watering) did not regulate differentially expressed genes (DEGs) under the filter transmitting blue and UV radiation.
M. truncatulan osalta pitkäaikainen altistus siniselle valolle ja UV-säteilylle valmisti kasveja ennakoivasti myöhempää hitaasti etenevää kuivuutta vastaan, mikä havaittiin transkriptiotuloksissa kannalla Jemalong A17, jolla kuivuus (2 ja 7 päivää ilman kastelua) ei säännellyt differentiaalisesti ekspressoituvia geenejä (DEG) sinistä valoa ja UV-säteilyä läpäisevien kalvojen alla.
Moreover, the transgenerational effects differed in the two accessions (II): in Aurora, the parental exposure to solar short-UV radiation led to a near-doubling of total quercetin concentration in response to UVB radiation in the progeny, while this was not observed in ILB938.
Seuraavaan sukupolveen ulottuvat vaikutukset erosivat kahdella tutkittavalla kannalla (II): Auroralla emokasvien altistuminen lyhytaaltoiselle auringonvalon UV-säteilylle johti jälkeläisillä lähes kaksinkertaiseen kversetiinien pitoisuuteen vasteena UV-säteilylle, mitä ei havaittu lainkaan ILB938-kannassa.
To study the transgenerational effect of solar short-UV radiation, experiment II was established using seeds produced by plants from experiment I and a factorial experiment design combining the two V. faba accessions, two parental UV treatments (full sunlight and exclusion of short-UV radiation) and four offspring light treatments, from the factorial combination of UVB and blue radiation manipulations in a controlled environment.
Lyhytaaltoisen UV-säteilyn aiheuttaman sukupolven ylittävän vaikutuksen tutkimiseksi kokeessa II käytettiin kokeessa I olleiden kasvien tuottamia siemeniä ja koejärjestelyä, jossa oli kaksi härkäpavun kantaa, kaksi emokasvien UV-käsittelyä (koko auringonsäteily ja käsittely, jossa säteilystä poistettiin lyhytaaltoinen UV-säteily) ja neljä jälkeläiskasvien käsittelyä kontrolloidussa ympäristössä tehtyjen UV-B-säteilyn ja sinisen valon kokeiden mukaisesti.
In experiment III, the effect of long-term exposure to solar blue, long-UV and short-UV radiation during growth on the tolerance of subsequent progressive drought was studied in three M. truncatula accessions using the same filter treatments as in experiment I combined with progressive drought treatments imposed by withholding watering for 2 and 7 days to half the plants starting 40 days after sowing.
Kokeessa III pitkäaikaisen sinisen auringonvalon, pitkäaaltoisen UV-säteilyn ja lyhytaaltoisen UV-säteilyn vaikutuksia myöhemmin tulevan, lisääntyvän kuivuuden kestoon tutkittiin kolmella palikkamailasen kannalla käyttäen samoja kalvokäsittelyjä kuin kokeessa I yhdistettynä lisääntyvään kuivuuskäsittelyyn, joka toteutettiin lopettamalla kastelu 50 % kasveista kahdeksi ja seitsemäksi päiväksi 40 päivää kylvämisen jälkeen.
In V. faba, the transgenerational effect of short-UV radiation altered the morphological responses of the progenies to blue light, and it also affected flavonoid accumulation of the offspring in response to UVB radiation.
Lyhyen UV-säteilyn seuraavaan sukupolveen ulottuva vaikutus muutti jälkeläisten sinisen valon morfologisia vasteita ja vaikutti myös jälkeläisissä tapahtuvaan flavonoidien akkumuloitumiseen vasteena UV-säteilylle.
In the light of transcriptomic and flavonoid responses to filter and drought treatments, two processes potentially contribute to light-driven acclimation to drought: 1) increased flavonoid accumulation under blue and short-UV radiation could enhance the capability to scavenge drought-induced reactive oxygen species (ROS); 2) down-regulation of genes involved in light reactions of photosynthesis by blue light could reduce the generation of ROS when stomata close.
Tulosten valossa kaksi prosessia vaikuttaa mahdollisesti valon indusoimaan kuivuudenkestoon: 1) lisääntynyt sinisen valon ja lyhyen UV-säteilyn aiheuttama flavonoidien akkumulaatio voi kasvattaa kykyä käsitellä kuivuuden indusoimia reaktiivisia happiradikaaleja (ROS); 2) sinisen valon aiheuttama fotosynteesin valoreaktioihin liittyvien geenien ilmenemisen väheneminen voi ilmarakojen kiinni ollessa vähentää reaktiivisten happiradikaalien muodostumista.