natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The present work provides a regional-scale assessment of the changes in acidifying deposition in Finland over the past 30 years and the current pattern in the recovery of acid-sensitive lakes from acidification in relation to changes in sulphate deposition.
Tässä työssä esitetään rikki- ja typpilaskeuman kehitys Suomessa viimeisen 30 vuoden ajalta, ja arvioidaan happamoituneiden metsäjärvien kemiallista ja biologista toipumiskehitystä suhteessa laskeuman kemian muutoksiin.
Due to emission reduction measures that were then taken, sulphate deposition started to clearly decline from the late 1980s.
Kansainvälisten päästövähennystoimenpiteiden ansiosta rikkipäästöjen määrää Euroopassa on pystytty tehokkaasti vähentämään 1980-luvun puolivälin jälkeen.
The relative decrease in lake sulphate concentrations (average 40-50%) during 1990-2003 was rather similar to the decline in sulphate deposition, indicating a direct response to the reduction in deposition.
Järvien sulfaattipitoisuudet ovat pienentyneet vuodesta 1990 40-50% eli suhteellisesti saman suuruisesti kuin laskeumassa.
The bulk deposition of sulphate has declined 40-60% in most parts of the country during 1990-2003.
Rikkilaskeuma Suomessa taittui selvään laskuun 1980-luvun lopulla, ja on siitä vähentynyt koko maassa noin 40-60%.
Chemical recovery is progressing even in the most acidified lakes, but the buffering capacity of many lakes is still low and still sensitive to acidic input.
Vesikemiallinen toipuminen Suomen järvissä edistyy hyvin, mutta monet järvet kärsivät edelleen happamista olosuhteista ja alhaisesta puskurikyvystä, ja toipuminen voi kestää vuosikymmeniä.
Nitrogen deposition also decreased since the late 1980s, but less than that of sulphate, and levelling off during the 1990s.
Typpilaskeuma on myös vähentynyt, mutta vähennys on ollut pienempi kuin rikillä.
Long-term environmental monitoring has evidently shown the success of international emission abatement strategies.
Kansainvälinen ilmansuojelupolitiikka on vaikuttanut merkittävästi ympäristön toipumiseen happamoitumisesta.
The trends appear to be related to decreasing sulphate deposition and improved acid-base status of the soil, and the rise in TOC is integral to recovery from acidification.
Vähentynyt rikkilaskeuma ja maaperän toipuminen happamoitumisesta ovat lisänneet orgaanisen hiilen liukoisuutta maaperässä ja huuhtoutumista vesistöihin.
A new challenge is climate change with potential trends in temperature, precipitation and runoff, which are expected to affect future chemical and biological recovery from acidification.
Mahdollisesti lisääntyvä orgaanisen aineksen huuhtouma johtaa orgaanisen happamuuden kasvuun vesistöissä, minkä on arvioitu olevan tulevaisuudessa yksi tärkeimmistä ilmastonmuutoksen aiheuttamista vaikutuksista pintavesien toipumiskehitykseen happamoitumisesta.
The decline in sulphate deposition exceeded the decline of base cation deposition, which resulted in a decrease in acidity and acidifying potential of deposition over the 1990s.
Puskurikyvyn kasvu ja eliöille myrkyllisen alumiinin pitoisuuden lasku ovat johtaneet ahvenkantojen elpymiseen 1990-luvun aikana ja menestymiseen aiemmin hyvin happamoituneissa mutta nyt vesikemiallisesti toipuvissa järvissä.
Increasing total organic carbon (TOC) concentrations are indicated in small forest lakes in Finland.
Työssä arvioidaan myös orgaanisen hiilen (TOC) pitoisuuksien pitkäaikaismuutoksia Suomen järvissä ja pitoisuuksien mahdollisen kasvutrendin yhteyttä vähentyneeseen sulfaattilaskeumaan.
The importance and value of integrated monitoring approach including physical, chemical and biological variables is clearly indicated, and continuous environmental monitoring is needed as a scientific basis for further actions in air pollution policy.
Ilmastonmuutos tulee asettamaan tutkimukselle ja seurannalle lisävaatimuksia, sillä monet sen aiheuttamista prosesseista ja ekosysteemivasteista ovat monimutkaisia.
Base cation concentrations are still declining in many lakes, especially in south Finland, but to a lesser extent than sulphate allowing buffering capacity (alkalinity) to increase, being significant in 60% of the study lakes.
Rikkilaskeuman pienentymisen myötä yli puolella tutkituista 157 järvestä puskurikyky happamoitumista vastaan on tilastollisesti merkitsevästi kasvussa.
Further reduction in sulphur emissions are needed for the alkalinity to increase in the acidified lakes.
Luontaisesti happamissa humusjärvissä rikkilaskeuma on lisännyt happamuutta.
FoxOs integrate signals from different pathways, e.g. the growth controlling Insulin-TOR signaling pathway and the stress induced JNK and Hippo signaling pathways.
Sen säätelijöinä toimivat mm. ravinnetasoon reagoiva insuliini/TOR signalointiverkosto sekä solustressin aktivoimat JNK- ja Hippo-signaalinvälitysreitit.
Forkhead box class O (FoxO) transcription factors are members of the forkhead box transcription factor superfamily, with orthologues in various species such as human, worm and fly.
Forkhead box class O (FoxO) geenienluennan säätelijä on konservoitunut proteiini, jonka toiminta liittyy mm. energia-aineenvaihduntaan, kasvun säätelyyn sekä solun suojeluun stressin aiheuttamilta vaurioilta.
FoxO proteins are key regulators of growth, metabolism, stress resistance and, consequently, life span.
Häiriöt FoxO-proteiinin säätelyssä onkin yhdistetty aineenvaihdunnan sairauksiin kuten insuliiniresistenssiin ja syövän syntyyn.
Overall, the evidence provided in this study strengthens our view of FoxO as a key integrator of growth and stress signals.
Tämän tutkimuksen tulokset auttavat ymmärtämään kasvun säätelyn biologiaa sekä syventävät tietämystämme FoxO-proteiinin merkityksestä solun energiatasapainolle.
Further, it is shown that FoxO directly binds to the promoter and regulates the expression of a Drosophila Adenylate cyclase gene, ac76e, which in turn modulates the fly s development and growth systemically.
Tutkimus on jaettu osajulkaisuihin, joiden tuloksena (1) on identifioitu uusia FoxO-proteiinin aktiivisuuden säätelijöitä (mm. PKC-, GSK-3β- ja POLO-kinaasit), (2) selvitetty FoxO-proteiinin roolia kudoksen kasvun säätelyssä tilanteessa, jossa TOR signalointireitti on yliaktiivinen, mm. perinnöllisessä sairaudessa nimeltään tuberoosiskleroosi, sekä (3) karakterisoitu uusi FoxO-proteiinin säätelemä geeni, ac76e, sekä selvitetty sen toimintaa banaanikärpäsen kasvun säätelyssä.
FoxO proteins have evolved to guide the cellular response to varying energy and stress conditions by inducing the expression of genes involved in the regulation of growth and metabolism.
Tässä työssä on tutkittu FoxO-proteiinin aktiivisuuden säätelyä sekä toimintaa, erityisesti kasvun säätelyn mekanismeja joissa FoxO on osallisena.
Regulation of Growth by Drosophila FoxO Transcription Factor
Esimerkiksi maksassa FoxO-proteiinin tehtävänä on säädellä veren sokeritasoa, glukoosin uudismuodostuksen kautta.
This finding can have implications in a human condition called Tuberous sclerosis, manifested by multiple benign tumors.
Näihin kuuluvat mm. ihminen, sukkulamato ja banaanikärpänen.
Several putative FoxO activity regulators were identified in an RNAi screen of Drosophila kinases and phosphatases.
Tällaisiin lukeutuvat mm. glukoosin uudismuodostuksessa oleellisten entsyymien pepck- ja g6pase-geenit, sekä solun jakautumisen negatiivisina säätelijöinä toimivat p27kip1- ja p21cip1-geenit.
Wild salmon stocks in the northern Baltic rivers became endangered in the second half of the 20th century, mainly due to recruitment overfishing.
Pohjoisen Itämeren luonnonlohikannat liikakalastettiin uhanalaisiksi viime vuosisadan loppupuoliskolla.
The benefits of supplementation seem at best limited.
Istutusten positiiviset vaikutukset kantakehitykseen näyttävät parhaimmillaankin vähäisiltä.
The divergences tended to be larger the longer the duration spent in hatchery and the more favourable the hatchery conditions were for fast growth.
Erot kasvoivat sitä suuremmiksi mitä pidempään poikasia kasvatettiin viljelylaitoksessa ja mitä paremmat viljelyolosuhteet olivat kasvulle.
Conservation of Atlantic salmon by supplementary stocking of juvenile fish
Poikasistutukset Atlantin lohen suojelukeinona
Differences in environment likely induced most of the divergences, but selection of brood fish might have resulted in genotypic divergence in maturation age of reared salmon.
Ympäristöolojen erilaisuus (luonto vs. viljelylaitos) oli luultavasti pääsyy eroille, mutta viljelyssä käytettyjen emokalojen valinta saattoi muuttaa geneettisesti lohen sukukypsyysikää.
The stock has been closely monitored by electrofishing, smolt trapping, mark-recapture studies, catch samples and catch surveys.
Kannan kehitystä seurattiin koekalastuksilla, merkintätutkimuksilla sekä jokikalastuksen saalisnäytteillä ja saalistilastoinnilla.
Relatively high occurrences of reared fish in catches may generate false optimism concerning the effects of supplementation.
Istukkaiden runsas saaliiksi saaminen antaa liian optimistisen kuvan istutusten tuloksellisuudesta.
Survival of stocked 1-year old juveniles to smolt varied from about 10% to about 25%.
Yksivuotiaista poikasistukkaista säilyi hengissä merivaelluksen alkuun (vaelluspoikaseksi) 10-25 %.
Supplementation was shown not to be the key factor behind the recovery of the Tornionjoki and other northern Baltic salmon stocks.
Istutukset eivät merkittävästi vaikuttaneet Tornionjoen ja muiden Pohjanlahden luonnonlohikantojen elpymiseen 1990-luvulla.
Stocking on the lower reach of the river seemed to decrease survival, and the negative effect of stocking volume on survival raises the concern of possible similar effects on the extant wild population.
Istutus joen alajuoksulle sekä runsaat istutusmäärät heikensivät poikasten selviytymistä.
Bayesian statistics was applied to the data as this method offers the possibility of bringing prior information into the analysis and an advanced ability for incorporating uncertainty, and also provides probabilities for a multitude of hypotheses.
Kantaseuranta-aineistoja analysoitiin todennäköisyyspohjaisella ns. Bayesilaisella tilastollisella päättelyllä, jota sovellettiin erityisesti populaatiomalleihin.
Post-smolt survival of wild Tornionjoki smolts was on average two times higher than that of smolts stocked as parr and 2.5 times higher than that of stocked smolts.
Merivaelluksen alun eloonjäänti oli luonnonlohilla kaksi kertaa parempi kuin yksivuotiaina jokipoikasina istutetuilla lohilla ja 2,5-kertaa parempi kuin kaksivuotiaina vaelluspoikasina istutetuilla lohilla.
Wild salmon and salmon stocked as parr were found to have similar lifetime survival rates, while stocked smolts have a lifetime survival rate over 4 times higher than the two other groups.
Eloonjäänti mätimunasta kutijaksi oli yksivuotiaana istutetuilla lohilla samaa tasoa, mutta kaksivuotiaina vaelluspoikasina istutetuilla lohilla nelinkertainen suhteessa luonnonlohiin.
Average survival from smolt to spawners of wild salmon was 2.8 times higher than that of salmon stocked as parr and 3.3 times higher than that of salmon stocked as smolts.
Istukkaat joutuivat merikalastuksen saaliiksi helpommin kuin luonnonlohet, mikä kasvatti edelleen eloonjääntieroja kutuvaiheeseen mennessä: luonnonlohien eloonjäänti vaelluspoikasesta kutuloheksi oli 2,8-kertainen yksivuotiaisiin istukkaisiin ja 3,3-kertainen kaksivuotiaisiin istukkaisiin verrattuna.
Supplementation may lead to genetic risks due to problems in brood fish collection and artificial rearing with relaxed natural selection and domestication.
Emokalojen valinta ja keinotekoiset viljelyolosuhteet aiheuttavat geneettisiä riskejä.
Appropriate management of fisheries is the main alternative to supplementation, without which all other efforts for long-term maintenance of a healthy fish resource fail.
Toimiva kalastuksensäätely on perusedellytys terveille ja tuottaville kalakannoille ja sen on istutuksia vaarattomampi ja tehokkaampi lohikantojen suojelukeino.
Instead, a combination of restrictions in the sea fishery and simultaneous occurrence of favourable natural conditions for survival were the main reasons for the revival in the 1990 s. This study questions the effectiveness of supplementation as a conservation management tool.
Sen sijaan voimistunut kalastuksensäätely yhdessä lohen eloonjäännille otollisten ympäristöolosuhteiden esiintymisen kanssa johtivat kantojen elpymiseen.
Substantial divergences between reared and wild Tornionjoki salmon were identified in both demographic and phenological characteristics.
Useat istutettujen lohien biologiset ominaisuudet erosivat huomattavasti luonnonlohien ominaisuuksista.
Stocking smolts instead would create a net benefit in terms of the number of spawners, but this strategy has serious drawbacks and risks associated with the larger phenotypic and demographic divergences from wild salmon.
Kaksivuotiaiksi saakka kasvatetut poikaset poikkeavat kuitenkin biologisilta ominaisuuksiltaan niin paljon, että niiden istuttamiseen luonnonkannan suojelutarkoituksessa liittyy merkittäviä haittoja ja riskejä.
Thus, during the Baltic winter, the sea ice hosts more abundant and diverse microbial communities than the water column beneath it.
Itämeren merijäässä esiintyy talvisin runsaslukuisempia ja monimuotoisempia mikrobieliöyhteisöjä kuin jään alapuolisessa talvisessa vesipatsaassa.
This thesis comprises ecological and systematic studies.
Väitöskirjani perustuu osajulkaisuihin, joissa tutkitaan merijään ekologiaa ja systemaattisiin lajitutkimuksiin.
The dissimilarities and similarities in the material isolated from the sea ice called for description of a new subspecies Heterocapsa arctica ssp.
Merijäästä eristetyssä soluviljelmässä kasvavien panssarisiimalevä-soluissa havaituttujen samankaltaisuuksien ja erilaisuuksien perusteella päädyttiin kuvaamaan uusi ala-laji: Heterocapsa arctica subsp.
Meanwhile ecologists have used light microscopic cell enumeration in addition to the chemical and physical properties of sea ice in attempts to explain the food web structure of sea ice and its functions.
Toisaalla ekologinen tutkimus on jatkanut pieneerien alullepanemaan työtä selittääkseen merijään ravintoverkon rakennetta ja sen toimintaa, yhdistämällä valomikroskooppisin menetelmin tuotettuja eri lajien solulukumääriä merijään kemiallisiin ja fysikaalisiin ominaisuuksiin.
These communities are typically dominated by autotrophic diatoms together with a diverse assortment of dinoflagellates, auto- and heterotrophic flagellates, ciliates, metazoan rotifers and bacteria, which are mostly responsible for the recycling of nutrients.
Jääeliöyhteisöjen valtalajisto koostuu yleensä erilaisista yhteyttävistä piilevistä, jotka esiintyvät samanaikaisesti mitä erilaisimpien panssarisiimalevälajien, yhteyttävien ja toisenvaraisten siimaeliöiden, ripsi- ja rataseläimien sekä bakteerien kanssa.
As a result of its own unique habitus, the subspecies had been noted by Finnish taxonomists during the past three decades and thus its annual occurrence and geographical distribution in the Baltic Sea.
Kyse ei ole uustulokkaasta sillä ko. soluja on varmuudella havaittu ensimmäisen kerran jo 1970-luvulla (G. Hällfors), jonka jälkeen suomalaiset levätaksonomit ovat erottaneet sen muista lajeista ja näin ollen taksonomiaa ja ekologiaa yhdistämällä kyettiin ala-lajin kuvauksen lisäksi selvittämään ko. ala-lajin vuodenaikainen ja maantieteellinen levinneisyys Itämerellä.
Baltic Sea ice biology has more than 100 years of tradition that began with the floristic observation of species by the early pioneers using light microscopic techniques that were the only thing available at the time.
Ensimmäiset jääbiologiset tutkimukset aloitettiin jo yli 100 vuotta sitten, jolloin jäätutkimuksen pioneerit raportoivat valomikroskooppisia havaintojaan merijäästä löytämistään lajeista.
The temporal succession was followed and experimental studies performed investigating the community responses towards increased or decreased light in landfast ice in the Gulf of Finland.
Kokeellisin kenttätutkimuksia tekemällä tehtiin tutkimuksia jääeliöyhteisöjen ajallisista muutoksista Suomenlahdella.
The seasonal occurrence of sea ice that annually covers almost half the Baltic Sea area provides a unique habitat for halo- and cold temperature-tolerant extremophiles.
Lähes joka vuosi Itämeren pinta-alasta n. puolet on merijään peitossa.
In addition to the results of the previous studies carried out on landfast ice, the data presented here provide new insight into the spatial distribution of pelagial sea ice, which has remained largely unexplored.
Lisäyksenä aiemmin tehtyihin jääekologisiin tutkimuksiin, jotka ovat ilmesestikin logistisista käytännön syistä enimmäkseen keskittyneet yksinomaan biologisten kenttäasemien läheisyyteen muodostuvan kiintojäässä olevien mikrobiekologisten prosessien tutkimiseen, jättäen ulappa-alueelle muodostuvan ajojään lähes tutkimatta.
The cells obtained in the cultured material were unlike those of the previously described species, necessitating description of ssp.
Nämä solut erosivat ulkomuodoltaan muista aiemmin kuvatuista lajeista ollen geneettisesti samankaltaisia subsp actican kanssa, jolloin päättelimme että kyseessä on uusi ala-laji subsp.
Electron microscopy and genetic evidence have been used to identify sea ice biota revealing increased numbers of taxa.
Sittemmin taksonominen tutkimus on teknisen kehityksen mm. elektronimikroskopian ja genetiikan yleistymisen myötävaikutuksella eriytynyt yhä edelleenkin uusia lajeja myöskin merijäästä identifioimalla.
The systematic studies carried out with established dinoflagellate cultures revealed a new resting cyst belonging to common sea ice dinoflagellate, Scrippsiella hangoei (Schiller) Larsen 1995.
Tämä jäässäkin yleisesti esiintyvä auringonvaloa tarvitsevan panssarisiimalevälaji Scrippsiella hangoei (Schiller) Larsen 1995, voisi mahdollisesti selviytyä sen avaulla pimeimmässäkin merijäässä.
So far the mechanism of energy transduction by Complex I is unknown.
Toistaiseksi kompleksi I:n toimintamekanismi on vielä tuntematon.
This gradient of protons is generated by the series of membrane bound multisubunit proteins, Complex I, II, III and IV, organized in so-called respiratory or electron transport chain.
Tämän protonigradientin saa aikaan sarja monista alayksiköistä koostuvia kalvoproteiineja (kompleksit I, II, III ja IV), jotka ovat järjestäytyneet niin sanotuksi hengitys- tai elektroninsiirtoketjuksi.
The free energy released upon these redox reactions is converted by respiratory enzymes into an electrochemical proton gradient, which is used for synthesis of ATP as well as for many other energy dependent processes.
Hengitysketjun entsyymit muuntavat näissä hapetus-pelkistysreaktioista vapautuvan energian sähkökemialliseksi protonigradientiksi, jota käytetään ATP synteesissä, ja myös lukuisissa muissa energiaa vaativissa prosesseissa.
In the eukaryotic cell it locates in the inner mitochondrial membrane while in the bacterial cell it locates in the cytoplasmic membrane.
Eukaryoottisolussa entsyymit sijaitsevat mitokondrion sisemmässä kalvossa, kun taas bakteereissa ne löytyvät solukalvosta.
In the present study we applied a set of different methods to study the electron and proton transfer reactions in Complex I from Escherichia coli.
Tässä tutkimuksessa käytimme erilaisten menetelmien yhdistelmää tutkiaksemme elektronin- ja protoninsiirto reaktioita Escherichia coli:sta eristetyssä kompleksi I:ssä.
Complex I serves as a proton pump coupling transfer of two electrons from NADH to ubiquinone to the translocation of four protons across the membrane.
Kompleksi I toimii protonipumppuna yhdistäen kahden elektronin siirron NADH:lta ubikinonille neljän protonin pumppaamiseen kalvon yli.
The main achievement was the experiment that showed that the electron transfer through the hydrophilic domain of Complex I is unlikely to be coupled to proton transfer directly or to conformational changes in the protein.
Keskeisin saavutus oli osoitus, että elektroninsiirto kompleksi I:n hydrofiilisen domeeni läpi ei näytä kytkeytyvän suoraan eikä välillisesti konformaation muutoksen avulla protoninsiirtoon.
Cells of every living organism on our planet − bacterium, plant or animal − are organized in such a way that despite differences in structure and function they utilize the same metabolic energy represented by electrochemical proton gradient across a membrane.
Kaikkien planeetallamme elollisten olentojen – bakteerien, kasvien sekä eläinten – solut käyttävät samaa metabolisen energian perusmuotoa, kalvon yli muodostettavaa elektrokemiallista protonigradienttia.
In this work for the first time properties of all redox centers of Complex I were characterized in the intact purified bacterial enzyme.
Ensimmäistä kertaa kaikkien kompleksi I:n hapetus-pelkistyskeskusten ominaisuudet kartoitettiin bakteerista eristetyssä entsyymissä.
The function of the respiratory chain is to accept electrons from NADH and ubiquinol and transfer them to oxygen resulting in the formation of water.
Hengitysketjun tarkoitus on vastaanottaa elektroneita NADH:lta ja ubikinolilta sekä siirtää ne edelleen happelle muodostaen samalla vettä.
Based on the experimental data, we suggested a tentative principle which may govern the redox-coupled proton pumping in Complex I.
Kokeellisten tulosten perusteella esitimme hypoteesin kompleksi I:n toimintaperiaatteesta.
This thesis is focused on studies of the first member of the respiratory chain − NADH:ubiquinone oxidoreductase or Complex I. This enzyme has a boot-shape structure with hydrophilic and hydrophobic domains, the former of which has all redox groups of the protein, the flavin and eight to nine iron-sulfur clusters.
Hydrofiilisessä osassa sijaitsevat entsyymin kaikki hapetus-pelkistyskeskukset, flaviinimolekyyli ja kahdeksasta yhdeksään rauta-rikkikeskusta.
Electron and proton transfer in NADH:ubiquinone oxidoreductase (Complex I) from Escherichia coli
Tämä väitöskirja keskittyy hengitysketjun ensimmäisen entsyymin, NADH:ubikonini oksidoreduktaasin eli kompleksi I:n, tutkimiseen.
In trees, the seasonal habit to cycle between growth and rest is a key feature synchronized by photoperiod, which is detected by phytochrome pigments residing in the leaves.
Vain lepotilaiset silmut selviytyvät luonnossa ankaran talvikauden yli, joten etenkin lepotilan kehittymisen tutkiminen on keskeistä pyrittäessä selvittämään monivuotisille kasveille tyypillisen kasvutavan mekanismeja.
In addition, the up-regulation of a BETA-XYLOSIDASE in the shoot apices, which was typical for the SD-exposed wild type, was abolished in BPetr1-1, indicating that ethylene may be involved in the modification of cell walls during growth cessation.
Siirtogeeniset hybridihaavat ilmensivät voimakkaasti fytokromi A -nimistä valon vastaanottajamolekyyliä rib-meristeemin alueella, mikä saattoi osaltaan vaikuttaa poikkeavaan pituuskasvukäyttäytymiseen.
was rendered ethylene insensitive by expressing the Arabidopsis ethylene receptor gene ETR1 carrying a dominant mutation etr1-1.
Etyleenillä huomattiin olevan määräävä rooli päätesilmun muodostumisessa: siirtogeeniset koivut, jotka eivät aisti etyleeniä, eivät muodostaneet päätesilmua.
The perception of a short day length (SD) at the end of the season triggers considerable physiological and developmental adjustments which are necessary for over-wintering.
Vuodenajat rytmittävät monivuotisten kasvien elämää pohjoisella pallonpuoliskolla, jolla varmin merkki lähestyvästä talvikaudesta on asteittain lyhenevä päivänpituus.
The shoot apical meristem (SAM) displays a high degree of autonomy and robustness, while simultaneously showing sensitivity to signals arriving from the shoot.
Tässä työssä tehdyissä varttamiskokeissa osoitettiin, että varren kärki ei ainoastaan vastaanota signaaleja lehdistä ja ajoita toimintaansa niiden mukaan, vaan myös kärjellä itsellään on aktiivinen rooli lepotilan kehittymisessä.