natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The question of what causes low-grade inflammation in patients with type 1 diabetes and diabetic nephropathy, however, remains unanswered.
Emme kuitenkaan pysty toistaiseksi vastaamaan kysymykseen, mikä tuottaa matala-asteisen tulehduksen tyypin 1 diabeetikoille, joilla on diabeettinen munuaistauti.
Discussion and conclusions: Low-grade inflammation, MBL, adiponectin, and defensin were all associated with diabetic nephropathy in these cross-sectional studies.
Keskustelu ja loppupäätelmä: Matala-asteinen tulehdus, MLB, adiponektiini ja α-defensiini liittyvät diabeettiseen munuaistautiin poikkileikkaustutkimustemme valossa.
The patients were divided into three groups depending on their AER at baseline.
Potilaat jaettiin myös tässä tutkimuksessa lähtötilanteen albuminurian perusteella alussa kolmeen ryhmään.
We could observe in our study that glycemic control, an atherosclerotic lipid profile, and waist-to-hip ratio (WHR) were associated with low-grade inflammation in the univariate analysis, although in the multivariate analysis, only AER, HDL-cholesterol, and the duration of diabetes, as a measure of glycemic load, proved to be independently associated with inflammation.
Tähän sopien sokeritasapaino, veren rasva-arvot ja korkea vyötärö-lantio-suhde liittyivät matala-asteiseen tulehdukseen alkuanalyysin perusteella, vaikka jatkoanalyysissä vain AER, HDL-kolesteroli ja diabeteksen kesto (=vuosikausien sokeristuminen) liittyivät matala-asteiseen tulehdukseen toisista tekijöistä riippumattomina tekijöinä.
In the follow-up study, elevated serum adiponectin levels at baseline predicted the progression from macroalbuminuria to ESRD independently of renal function at baseline.
Seurantatutkimuksen alun korkea adiponektiini ennusti diabeetikoiden etenemistä makroalbuminuriasta loppuvaiheen munuaisten vajaatoimintaan riippumatta munuaisten vajaatoiminnan asteesta alussa.
Aims of the study: The present studies were undertaken to investigate whether low-grade inflammation, mannan-binding lectin (MBL) and α-defensin play a role, together with adiponectin, in patients with type 1 diabetes and diabetic nephropathy.
Tutkimuksen tarkoituksena oli viiden eri osatyön kautta selvittää tyypin 1 diabeetikoilla matala-asteisen tulehduksen, mannaania sitovan lektiinin (MBL), adiponektiinin ja α-defensiinin mahdollista osuutta diabeettisen munuaistaudin synnylle ja taudin etenemiselle.
Some have suggested that low-grade inflammation and activation of the innate immune system might play a synergistic role in the pathogenesis of diabetic nephropathy.
Näitä mahdollisia yhteisiä tekijöitä ovat matala-asteinen tulehdusprosessi ja myötäsyntyisen immuunijärjestelmän aktivoituminen.
In contrast however, MBL, adiponectin, and defensin were not associated with low-grade inflammatory markers per se.
MBL, adiponektiini ja α-defensiini eivät kuitenkaan liittyneet matala-asteiseen tulehdukseen, eikä α-defensiini MBL:iin, jotka havainnot viittaavat näiden eri tekijöiden mahdolliseen koordinoituun toimintaan diabeettisessa munuaistaudissa.
Introduction: The pathogenesis of diabetic nephropathy remains a matter of debate, although strong evidence suggests that it results from the interaction between susceptibility genes and the diabetic milieu.
Tausta:Diabeettinen munuaistauti on edelleen loppuvaiheen munuaisten vajaatoiminnan tärkein syy.
This observation does not preclude adiponectin as a favorable factor during the process of diabetic nephropathy, since the rise in serum adiponectin concentrations may remain a mechanism by which the body compensates for the demands created by the diabetic milieu.
Adiponektiinin nousu saattaa kuitenkin myös tässä tilassa toimia yhtenä elimistön mekanismeista, jolla yritetään vähentää diabeettiseen nefropatiaan liittyvän häiriötilan vahingollisuutta munuaisille ja muulle verisuonistolle.
Results: Low-grade inflammatory markers, MBL, adiponectin, and α-defensin were all associated with diabetic nephropathy, whereas MBL, adiponectin, and α-defensin per se were unassociated with low-grade inflammatory markers.
Tulokset: CRP ja IL-6 ovat koholla tyypin 1 diabeetikoilla, joilla on diabeettinen munuaistauti.MBL-, adiponektiini- ja α-defensiinin pitoisuudet ovat suurentuneet diabeettisessa munuaistaudissa, mutta keskinäistä yhteyttä ei ollut todettavissa näiden muutosten ja CRP:n tai IL-6 välillä.
In patients with macroalbuminuria, progression to end-stage renal disease (ESRD) was associated with higher baseline adiponectin concentrations.
Mikroalbuminuriaa tai makroalbuminuriaa edustavat potilaat olivat kaikki ACE-hoidolla, joka hoito noudatti täten verenpainelääkityksen osalta Suomen Käypä-Hoito suositusta.
Estimation of the influence of genes to the risk of essential hypertension varies from 30 to 50%.
Arviot perimän vaikutuksesta ihmisen verenpainetaudin riskiin vaihtelevat 20:stä 50%:iin.
Hypertension is influenced by genetic, life style and environmental factors.
Essentielli verenpainetauti syntyy elämäntapojen, ympäristön ja geenien yhteisvaikutuksesta.
It is plausible that in most of the cases susceptibility to hypertension is determined by the action of more than one gene.
Alttius kohonneeseen verenpaineeseen määräytyy pääsääntöisesti useamman kuin yhden geenin vaikutuksesta.
The aim of this study was to identify genetic mutations and polymorphisms contributing to human hypertension, and examine their relationships to intermediate phenotypes of hypertension, such as blood pressure (BP) responses to antihypertensive drugs or biochemical laboratory values.
Tutkimuksen tavoitteena oli löytää verenpainetaudille altistavia geenimutaatioita ja polymorfioita ja selvittää, onko geneettisellä vaihtelulla merkitystä yksilön ilmiasuun, kuten biokemiallisiin laboratoriotuloksiin tai verenpainelääkkeiden tehoon, yksilöllisten erojen taustalla.
Frequncies of the mutant or variant alleles were compared with those in two reference groups, healthy blood donors (n = 301) and normotensive males (n = 175).
Vertailuaineistona käytettiin normaali-matalapaineisten miesten (n=175) ja SPR:n terveiden verenluovuttajien aineistoa (n=315).
Although the exact molecular mechanism underlying essential hypertension remains obscure, several monogenic forms of hypertension have been identified.
Vaikka essentiellin verenpainetaudin taustalla olevat geenit ovat pääosin selvittämättä, tunnetaan jo muutamia yksigeenisesti periytyviä harvinaisia verenpainesairauksia, joiden löytyminen on tuonut uusia näkemyksiä verenpaineen säätelyn molekyylitason tietämykselle.
The AGTR1 1166 C allele may modify the endocrine phenotype of hypertensive patients, when present in homozygous form.
Sen sijaan tyypin I angiotensiinireseptorigeenin (AGTR1 1166A/C) C-alleelin esiintyminen homotsygoottimuodossa liittyi hypertoniaan, jolle oli tyypillistä korkeammat plasman aldosteroni- ja matalammat reniinitasot.
In conclusion, two novel mutations of ENaC subunits causing Liddle’s syndrome were identified.
Tutkimuksessa löydettiin kaksi uutta Liddlen tautia aiheuttavaa mutaatiota ENaC:n beta- ja gamma-alayksiköissä.
BP responses and laboratory values were related to polymorphims of several candidate genes of the renin-angiotensin system (RAS).
Molekyyligeneettisissä tutkimuksissa kartoitettiin ENaC-mutaatioita ja -geenivariaatioita sekä RAA-järjestelmään liittyviä tunnettuja polymorfioita.
In addition, two patients with typical features of Liddle’s syndrome were screened for mutations in kidney epithelial sodium channel (ENaC) subunits.
Lisäksi mukana on kaksi suomalaista hoitoresistenttiä verenpainetautia sairastavaa potilasta, joilla oli tyypilliset Liddlen taudin kliiniset piirteet.
The variant carriers had increased daily urinary potassium excretion rate in relation to their renin levels compared with controls suggesting increased ENaC activity, although in vitro they did not show increased channel activity.
Varianttigeenin kantajilla oli lisäksi korkeampi virtsan kaliumin eritys suhteessa reniiniarvoihin kuin ei-kantajilla.
Common polymorphisms of the alpha-adducin and the RAS genes did not significantly predict BP responses to one-month monotherapies with hydroclorothiazide, bisoprolol, amlodipin, or losartan.
RAA-järjestelmän tunnetut polymorfismit eivät ennustaneet verenpainevastetta neljälle tunnetulle verenpainelääkkeelle (betasalpaaja, kalkkisalpaaja, diureetti ja sartaani).
The first mutation identified located in the beta-subunit of ENaC and the second mutation found located in the gamma-subunit, constituting the first identified Liddle mutation locating in the extracellular domain.
Esimerkkinä yksigeenisesti periytyvästä verenpainetautimuodosta on Liddlen tauti, jossa mutaatio munuaisten epiteliaalisen natriumkanavan (ENaC) beta- tai gamma-alayksikköä koodaavissa geeneissä johtaa kanavan yliaktiiviseen toimintaan ja kiihtyneeseen natriumin imeytymiseen munuaisissa, jolloin lopputuloksena on verenpaineen nousu.
The first group was collected from the database of patients investigated in the Hypertension Outpatient Ward, Helsinki University Central Hospital, and consisted of 399 subjects considered to have essential hypertension.
Tutkimuksessani on mukana kaksi verenpainepotilaiden aineistoa, joista ensimmäinen aineisto koostuu 347 vaikeahoitoista essentielliä verenpainetautia sairastavasta potilaasta ja toinen 313 prospektiivisesti kerätystä 8 kuukauden mittaisen tutkimusprotokollan läpikäyneestä miehestä.
Certain widely studied polymorphisms of the ACE, angiotensinogen, AGTR1 and alpha-adducin genes did not significantly affect responses to a thiazide, β-blocker, calcium channel antagonist, and angiotensin II receptor antagonist.
Tämä saattaa selittyä AGTR1:n korkeammalla lähetti-RNA:n lisääntymisellä ja angiotensiini II:n tehostuneella vaikutuksella CC-homotsygooteilla.
Since common genetic variations may predict, not only to susceptibility to hypertension, but also response to antihypertensive drug therapy, pharmacogenetic approaches may provide useful markers in finding relations between candidate genes and phenotypes of hypertension.
Toisaalta alustavat tulokset viittaavat myös siihen, että tietyt kliiniset tai farmakologiset verenpainevasteet voivat olla ennusteellisia arvioitaessa yksilön antihypertensiivisen lääkehoidon vastetta, joskaan RAA-järjestelmän tunnetut polymorfismit eivät ennustaneet lääkevastetta neljälle tavallisille verenpainelääkkeelle.
The prevalence of the variants was three times higher in hypertensive patients (9%) than in reference groups (3%).
Lisäksi ENaC:ssä löydettiin 3 erilaista geenivarianttia, joita esiintyi kolme kertaa yleisemmin verenpainepotilailla kuin verenpainetta sairastamattomilla henkilöillä.
Two groups of patients were investigated in the present study.
Väitöskirjani rakentuu neljästä osatyöstä.
In vitro functional studies using transfected HEK293 cells provided additional evidence that the AGTR1 1166 C allele may be associated with increased expression of the AGTR1.
Tutkimus antaa myös viitteitä siitä, että tietyt fenotyyppiset ominaisuudet voivat antaa aihetta etsiä geneettisellä mekanismilla johtuvaa verenpaineen nousua.
Head and neck squamous cell carcinoma (HNSCC) is the sixth most common cancer worldwide.
Pään ja kaulan alueen syövät ovat kuudenneksi yleisimpiä pahanlaatuisia kasvaimia maailmanlaajuisesti.
Oncogenic HPV-16 was the most common type, and coinfections with other oncogenic and benign associated types also existed.
Yleisin HPV oli tyyppi 16 ja HPV perimää löytyi useiten risakudoksen syövistä.
To date, the TNM classification still serves as the best disease evaluation criterion, although it does not take into account the molecular basis of the tumor.
Taudin ennustettavuus on tällä hetkellä huono ja ainoa käytössä oleva ennustetekijä on TNM (Tumor, Nodes, Metastases) luokittelu, joka ottaa huomioon vain kasvaimen fyysisen koon ja diagnoosihetken etäpesäkkeet.
We found carcinomas of the vocal cords to harbor less lymphatic and blood microvessels than carcinomas arising from sites other than vocal cords.
Lisäksi tutkimme veri-ja imusuonitiheyttä näissä syövissä ja havaitsimme että äänihuulisyövissä sekä veri-että imusuonitiheydet olivat matalempia kuin muissa pään ja kaulan alueen syövissä.
These patients were also examined and interviewed at diagnosis for known risk factors, such as tobacco smoking and alcohol consumption, and for several other habituations to elucidate their effects on patient survival.
Tutkimme ihmisen papilloomaviruksen (HPV) esiintyvyyttä ja virusperimän määrää pään ja kaulan alueen syöpäpotilailla sekä lisäksi arvioimme useiden riskitekijöiden, kuten tupakointi ja alkoholin riskikäyttö, vaikutusta näiden potilaiden taudinkulun ennusteeseen.
Well-known risk factors include tobacco smoking and alcohol consumption.
Lisäksi korkea alkoholin kulutus lisää kuolleisuutta ainakin tupakoivilla potilailla.
In addition, we investigated the prevalence and genotype of HPV in laryngeal carcinoma patients in a prospective Nordic multicenter study based on fresh-frozen laryngeal tumor samples to determine whether the tumors were HPV-associated.
Tutkimme tiettyjen HLA (Human Leukocyte Antigen) alleelien esiintyvyyttä pään ja kaulan syöpäpotilailla emmekä löytäneet alleeleja jotka olisivat selvästi yhteydessä riskiin saada tauti tai huonompaan taudinkuvaan, mutta löysimme alleeleja, jotka saattaisivat ennustaa taudinkulkua, mutta nämä tulokset tulisi varmistaa isommassa potilassarjassa.
The need for surrogate molecular markers for more accurate disease prediction has increased research interests in this field.
Parempia ennustetekijöitä tarvitaan, jotta voitaisiin aikaisessa vaiheessa osoittaa nopean kasvuvauhdin omaavat kasvaimet.
The lymphatic and blood microvessel densities did not correlate with tumor size.
Kurkunpäänsyövässä HPV ei usein ollut löydettävissä.
Modern computed tomography techniques in stroke management
Uudet tietokonetomografiatekniikat aivoinfarktin kuvantamisessa
In another study we investigated whether lesion volumes on CBV, CBF, and MTT maps within 3 hours of stroke onset predict final infarct volume, and whether all these parameters are needed for triage to intravenous recombinant tissue plasminogen activator (IV-rtPA).
Toisessa ensikierto-CTp-työssä tutkittiin, ennustavatko CBV-, CBF- ja MTT- karttalöydökset kolmen tunnin sisällä oireista lopullisen infarktin laajuuden sekä tarvitaanko kaikkia karttoja hoitopäätökseen.
CTA provides an adequate, less invasive alternative to conventional DSA, although tending to underestimate clinically relevant grades of stenosis.
CTA osoittautui käyttökelpoiseksi menetelmäksi, joskin se hieman aliarvioi ahtauma-astetta.
Technological development of fast multi-sectional, helical computed tomography (CT) scanners has allowed computed tomography perfusion (CTp) and angiography (CTA) in evaluating acute ischemic stroke.
Uusien nopeiden monileike-tietokonetomografia-laitteiden kehittäminen on mahdollistanut toiminnallisten kuvantamismenetelmien, kuten aivojen CT-perfuusion (CTp) ja aivo- ja kaulavaltimoiden angiografian (CTA) käytön akuutin aivoinfarktin kuvantamisessa.
This study focuses on new multidetector computed tomography techniques, namely whole-brain and first-pass CT perfusion plus CTA of carotid arteries.
CT-perfuusiossa on käytössä kaksi erilaista kuvaustekniikkaa, ns. koko aivo-perfuusio sekä ensikierto-perfuusio, josta saadaan mm. verivolyymia (CBV), verenvirtausta (CBF) ja kauttakulkuaikaa (MTT) kuvaavia karttoja.
The probability curve of cerebral infarction as a function of normalized pCBV was determined in patients with acute ischemic stroke.
Saaduista normalisoiduista perfusoituneen veritilavuuden (pCBV) arvoista määritettiin infarktin todennäköisyys, joka väheni infarktin ytimestä ulommaksi mentäessä.
Normalized pCBV, expressed as a percentage of contralateral normal brain pCBV, was determined in the infarction core and in regions just inside and outside the boundary between infarcted and noninfarcted brain.
Akuutin aivoverenkiertohäiriön vuoksi tehdystä koko aivojen CT-perfuusiotutkimuksesta määritettiin infarktin kehittymisen todennäköisyys mittaamalla veritilavuus infarkti-alueelta, joka määräytyi myöhemmän pään kontrolli-CT:n perusteella, sekä kapealta vyöhykkeeltä infarktin reuna-alueen sisä- ja ulkopuolelta.
Carotid CTA was compared with carotid DSA in grading of stenosis in patients with stroke symptoms.
Aivoverenkiertohäiriö-oireisille potilaille tehtiin kaulavaltimoiden CTA ja katetriangiografia ja saatuja ahtauma-asteita verrattiin keskenään.
Thus a probability of infarction curve can help predict the likelihood of infarction as a function of percentage normalized pCBV.
Tulosten perusteella normalisoiduista pCBV-arvoista on mahdollista arvioida infarktin todennäköisyys.
A monotonic increasing peak opacification was evident at all ROI locations, suggesting that CTp evaluation of patients with acute stroke is best performed with the highest available concentration of contrast agent.
Ensikierto-CTp-tutkimuksessa selvitettiin laskimoon annettavan jodivarjoaineen vahvuuden vaikutusta per-fuusiokarttojen laatuun akuutissa aivoinfarktissa.
The effect of IV-rtPA on the affected brain by measuring salvaged tissue volume in patients receiving IV-rtPA and in controls was investigated also.
Lisäksi verrattiin infarktilta säästyneen aivokudoksen tilavuutta liotushoidon saaneilla ja verrokeilla.
Whole-brain CTp data is acquired during slow infusion of contrast material to achieve constant contrast concentration in the cerebral vasculature.
Liuotetuilla potilailla pään CT-kontrollikuvauksessa infarktilta säästyneen aivokudoksen määrä oli merkitsevästi suurempi kuin vertailuryhmässä, vaikka alkuvaiheen perfuusiolöydöksissä ei ollut eroja.
During its first passage, contrast material compartmentalizes in the intravascular space, resulting in transient tissue enhancement.
Mittauskohteiden varjoainetehostuminen lisääntyi suoraviivaisesti varjoaineen vahvuuden kasvaessa.
MTT lesion volume alone can serve to identify the upper size limit of the abnormally perfused brain, and those with IV-rtPA salvaged more brain than did controls.
MTT-kartan löydöstä voidaan yksinään käyttää perfuusiohäiriöalueen ylärajana.
Despite advances in combined modality therapy (surgery, radiotherapy, chemotherapy) the 5-year survival rate in stage III and IV disease remains at 40% - 60%.
Potilaan, jolla on paikallisesti tai laajemmalle levinnyt levyepiteelisyöpä, 5-vuotis eloonjäämisennuste jää nykyisillä yhdistelmähoidoilla (kirurgia, sädehoito, kemoterapia) 40% - 60%:iin.
Regarding the S values, In-114m delivered a 4-fold absorbed radiation dose into the tumor compared with In-111, and thus, In-114m-BLMC might be more effective than In-111-BLMC at the DNA level.
In-114m luovutti 4-kertaa suuremman säteilyannoksen kasvaimeen kuin In-111 ja voisi olla In-111:a tehokkaampi isotooppi.
Specific In-111 activity of 40 MBq/mgBLM was more effective in killing cells than specific In-111 activity of 195MBq/mgBLM (p=0.0023).
Yllättävä tulos oli, että radioaktiivisuudeltaan miedompi In-111-BLMC (40 MBq/mg BLM) oli tehokkaampi syöpäsolujen tuhoaja kuin aktiivisuudeltaan voimakkaampi In-111-BLMC (195 MBq/mg BLM).
Auger-electron emitters, such as In-111 and In-114m, might have potential in the treatment of HNSCC.
Syöpäsolun DNA:n läheisyyteen viety Auger-elektronisäteilijä, esim. In-111 ja In-114m, on potentiaalinen vaihtoehto syövän hoidossa tulevaisuudessa, jonka ominaisuudet saattaisivat myös vähentää hoidon haittavaikutuksia.
Short-range Auger-electron emitters, such as In-111 and In-114m, tagged with a drug, molecule, peptide, protein or nanoparticles brought in close proximity to nuclear DNA represent a fascinating alternative for treating cancer.
Nanoalueen kantaman Auger-elektronisäteilijä syövän hoitoon Auger-elektroneja säteilevä radioaktiivinen isotooppi, liitettynä syöpäsoluun hakeutuvaan sytostaattiin, vasta-aineeseen tai esim. nanopartikkeliin, on potentiaalinen tulevaisuuden syövän hoitomuoto.
The tumor-seeking behavior was shown in the in vivo imaging study of xenografted mice.
Syövät kuvautuivat gammakamerakuvissa pienemmälläkin tutkitulla aktiivisuusannoksella.
In this thesis, we studied the usefulness of Indium-111-bleomycin complex (In-111-BLMC) in the diagnostics and potential therapy of HNSCC using in vitro HNSCC cell lines, in vivo nude mice, and in vivo HNSCC patients.
Väitöskirjatutkimuksessa tutkin soluviljely-, eläin- ja potilastöin Indium-111:n (In-111) ja bleomysiinin:n (BLM) yhdistelmän, indium-111-bleomysiinikompleksin (In-111-BLMC), soveltuvuutta levyepiteelisyövän diagnostiikkaan ja hoitoon.
The S values, i.e. absorbed dose in a target organ per cumulated activity in a source organ, were simulated for In-111 and In-114m.
Monte Carlo-menetelmällä simuloitiin radioaktiivisen säteilyn fotonien liike sekä laskettiin elimistön eri kudosten säteilyannoksia kuvaavat S-arvot In-111:lle ja In-114m:lle.
Head and neck squamous cell cancer (HNSCC) is the sixth most common cancer worldwide.
Pään ja kaulan alueen syövistä noin 90% on levyepiteelisolusyöpiä.
The influence of BLM and In-111-BLMC on the cell cycle was measured with flow cytometry.
Mielenkiintoinen tulos oli, että BLM ja varsinkin In-111-BLMC aiheuttivat häiriöitä syöpäsolujen solunjakautumiseen.
BLM and In-111-BLMC were more effective than NaCl in reducing xenografted tumor size in HNSCC.
Soluviljelytöissä In-111-BLMC tuhosi potilaiden syöpäkudoksista eristettyjä syöpäsoluja merkittävästi tehokkaammin kuin pelkkä BLM.
The effect of In-111-BLMC in HNSCC xenografts was studied.
Koe-eläintutkimuksissa todettiin In-111-BLMC:n hakeutuminen syöpäkudokseen.
Further studies are needed to develop a radiopharmaceutical agent with appropriate physical properties of the radionuclide and a suitable carrier to bring it to the targeted tissue.
Leikkauksessa otettujen syöpäkudospalojen mitatut radioaktiivisuudet korreloivat gammakamerakuvista laskettuihin kertymiin sekä solunjakautumista kuvaavaan mitoosien määrään.
In in vitro experiments with HNSCC cell lines, the sensitivity to external beam radiation, BLM, In-111-BLMC, and In-111-Cl3 was studied using the 96-well plate clonogenic assay.
Hoitokokeessa ihonalaiset syövät pienenivät BLM:a sekä In-111-BLMC:a saaneilla hiirillä.
In vitro studies showed the variation of sensitivity for external beam radiation, BLM, and In-111-BLMC between HNSCC cell lines.
Kymmenelle potilaalle annettiin suoneen vaihtoehtoisesti kolme eri radioaktiivisuuden omaavaa diagnostista annosta In-111-BLMC:a. Gammakamerakuvaus osoitti In-111-BLMC:n hakeutuvan syöpäkudokseen.
The uptake ratios received from gamma images in the in vivo patient study varied from 1.2 to 2.8 in malignant tumors.
Radioaktiivinen isotooppi In-111, jonka puoliintumisaika on 2,8 vuorokautta, säteilee gamma- ja röntgensäteiden lisäksi beta-partikkeleita ja Auger-elektroneja.
Auger-emitter radiochemotherapy in squamous cell cancers : in vitro and in vivo experiments with In-111-BLMC
Syöpäsoluun tunkeutunut Auger-elektronisäteilijä tuhoaa solun DNA:ta mainitun kantaman sisällä.
The effect of exercise and light on mood
Liikunnan ja valon vaikutus mielialaan
Working-age subjects were recruited through occupational health centres and 244 subjects were randomized into intervention groups: exercise, either in bright light or normal lighting, and relaxation / stretching sessions, either in bright light or normal gym lighting.
Tätä tutkimusta varten kerättiin vapaaehtoisia työterveyshuoltojen kautta, ja 244 tutkittavaa arvottiin osallistumaan joko liikuntaryhmiin, kirkasvalossa tai normaalissa valaistuksessa, tai rentoutus-venytysryhmiin, joko kirkasvalossa tai normaalissa valaistuksessa.
Bright light exposure was more effective than exercise in treating atypical depressive symptoms.
Kirkasvalo oli liikuntaa tehokkaampi ns. epätyypillisten masennusoireiden hoitamisessa.
In conclusion, aerobic physical exercise twice a week during wintertime was effective in treating depressive symptoms.
Fyysinen harjoittelu vähintään kaksi kertaa viikossa on tehokas masennusoireiden lievittäjä pimeimpänä vuodenaikana.
During the eight-week intervention in midwinter, subjects rated their mood using a self-rating version of the Hamilton Depression Scale with additional questions for atypical depressive symptoms.
Tutkittavat arvioivat mielialaansa tutkimuksen aikana käyttäen Hamiltonin masennusasteikon itsetäytettävää versiota.