natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Measurement of myocardial blood flow by positron emission tomography (PET) and [15O]water is widely used in the evaluation of CAD, but its value in the assessment of myocardial viability is incompletely understood.
Sydänlihaksen verenvirtauksen mittaaminen positroniemissiotomografialla (PET) käyttäen merkkiaineena [15O]vettä on paljon käytetty menetelmä sydäntaudin arvioinnissa, mutta sen soveltuvuutta sydänlihaksen elinkykyisyyden arviointiin ei tiedetä.
In the second substudy, we found that [68Ga]NODAGA-RGD demonstrated increased myocardial αvβ3 integrin expression in the ischaemic myocardium that was localised in the irreversibly injured myocardium.
Toisessa osatyössä havaitsimme, että [68Ga]NODAGA-RGD:llä voitiin havaita lisääntynyt αvβ3 integriiniaktivaatio, joka sijaitsi peruuttamattomasti vaurioituneessa sydänlihaksessa.
In the third substudy, we found that the uptake of [68Ga]NODAGA-RGD was proportional to angiogenic activity in an in vitro angiogenesis tissue model.
Kolmannessa osatyössä havaitsimme, että [68Ga]NODAGA-RGD:n kertymä oli verrannollinen angiogeneesiaktivaatioon kokeellisessa angiogeneesin kudomallissa.
Angiogenesis is an essential part of the healing process after ischaemic myocardial injury aiming at restoration of intact tissue capillary network.
Uudisverisuonitus eli angiogeneesi, jonka tarkoitus on palauttaa kudokseen toimiva hiussuoniverkosto, on tärkeä osa iskeemisen vaurion jälkeistä paranemista.
In the first substudy, we found that resting myocardial blood flow (MBF), perfusable tissue fraction (PTF) and perfusable tissue index (PTI) by [15O]water PET detected myocardial viability with good accuracy in pig models of ischaemic heart failure and myocardial ischaemia.
Ensimmäisessä osatyössä havaitsimme, että [15O]vesi PET:n tehokkuus elinkykyisyyden havaitsemisessa iskeemisen sydämen vajaatoiminnan ja sydänlihasiskemian sikamalleissa oli hyvä.
In conclusion, these experimental studies indicate that resting MBF, PTF and PTI by [15O]water PET are useful indexes of myocardial viability in chronic CAD. [68Ga]NODAGA-RGD PET may be useful for the identification of αvβ3 integrin activation associated with recent ischaemic myocardial injury.
Yhteenvetona voidaan todeta, että [15O]vesi PET on käyttökelpoinen sydänlihaksen elinkykyisyyden arvioinnissa kroonisessa sepelvaltimotaudissa.
The study is divided into eight main chapters.
Tutkimus jakaantuu kahdeksaan päälukuun.
Chapter 4 presents the approach and methods used in the subsequent analytical comparisons.
Luvussa 4 esitellään ne lähestymistavat ja menetelmät, joita käytetään analyyttisissa vertailuissa.
The results are summarized and evaluated in Chapter 8.
Tutkimuksen tulokset kootaan yhteen ja tulkitaan luvussa 8.
The dissimilarities are determined by applying a metric dissimilarity function that is based on the Levenshtein Distance.
Erilaisuuden mittaamisessa käytetään metristä erilaisuusfunktiota, joka perustuu Levenshtein-etäisyyteen.
Even if it is somewhat detached from the chant versions of the Synodal square-note chant books and the local tradition of Moscow, it is particularly close to chant forms of East Ukraine and some vernacular repertories from Russia.
Vaikka sävelmistö on jossain määrin etäällä Synodin neliönuottikirjojen ja erityisesti Moskovan paikallisperinteen sävelmämuodoista, se on huomattavan lähellä itäukrainalaisia repertuaareja ja eräitä venäläisiä paikallissävelmistöjä.
Because of the considerable quantity of comparative chant forms, computer-assisted statistical methods are applied to the analysis of chant melodies.
Koska vertailuaineiston sävelmätoisintojen määrä on varsin suuri, melodioiden analysoinnissa hyödynnetään tilastollisia tietokoneavusteisia menetelmiä.
Chapter 5 provides the melodic and harmonic analyses of generic chants (chants used for multiple texts of different lengths), i.e., chants for stichera samoglasny and troparia, Chapter 6 of pseudo-generic chants (chants that are used for multiple texts but with certain restrictions), i.e., chants for heirmoi, prokeimena, and three other hymns, and Chapter 7 of non-generic chants, covering nine chants that in the Court repertory are not shared by multiple texts.
Luvussa 5 esitetään geneeristen sävelmien (sävelmien, joita käytetään useampien erimittaisten tekstien sävelittämiseen) eli stikiira- ja troparisävelmien melodiset ja harmoniset analyysit, luvussa 6 pseudo-genee¬risten sävelmien (sävelmien, joita sovelletaan useampiin teksteihin mutta tietyin rajoituksin) eli kanoni- ja prokiimenisävelmien sekä kolmen muun sävelmän analyysit ja luvussa 7 ei-geneeristen sävelmien analyysit – tässä tutkimuksessa niitä edustaa yhdeksän sellaista sävelmää, joita hovikapellan sävelmistössä ei sovelleta useampiin teksteihin.
The research questions emerge from previous literary accounts of Court Chant (summarized in the Introduction), which have tended to be inaccurate and generally not based on critical research.
Tutkimuskysymykset nousevat esille aiemmasta hovikapellan sävelmistöä käsittelevästä kirjallisuudesta (tätä esitellään johdantoluvussa), jossa sävelmistön tarkastelu on usein epätarkkaa eikä näytä perustuvan kriittiseen tieteelliseen tutkimukseen.
The study seeks answers to questions on the essence and composition of Court Chant, its history and liturgical background, and most importantly, its musical relationship to other repertories of Eastern Slavic chant.
Tutkimus etsii vastauksia kysymyksiin hovikapellan sävelmistön olemuksesta ja koostumuksesta, sen historiasta ja liturgisesta taustasta sekä sävelmistön musiikillisista yhtymäkohdista muihin itäslaavilaisiin sävelmärepertuaareihin.
Accordingly, it can be established that, contrary to previous conceptions, melodically, Court Chant is in effect a full part of the wider Eastern Slavic chant tradition.
Niiden perusteella voidaan todeta, että melodisessa mielessä hovikapellan sävelmistö on – aiempien käsitysten vastaisesti – täysipätöinen osa laajempaa itäslaavilaista sävelmäperinnettä.
Chapter 2 deals with the liturgical background of Eastern chant, the chant genres, and main repertories of Eastern Slavic chant.
Luku 2 käsittelee itäisen kirkkomusiikin liturgista taustaa, musiikin lajityyppejä ja keskeisiä itäslaavilaisia sävelmärepertuaareja.
Chapter 1 provides a survey of the history of Eastern Slavic chant and the Imperial Court Chapel of St. Petersburg until 1917, with special emphasis on the history of singing traditional chant in polyphony, the status of the Court Chapel as a government authority, and its endeavours in publishing church music.
Luku 1 luo katsauksen itäslaavilaisen kirkkomusiikin ja Pietarin hovikapellan historiaan vuoteen 1917 saakka; erityisen tarkastelun kohteena ovat kirkkosävelmien polyfoninen esitystapa sekä hovikapellan asema valtiollisena instituutiona ja toiminta kirkkomusiikin julkaisijana.
The analyses are carried out by measuring the formal dissimilarities of the primary chant forms of the Court Chant repertory against each comparative form, and also by measuring the reciprocal dissimilarities of all chant versions in a redaction, the results of which are subjected to agglomerative hierarchical clustering in order to find out how the chant forms relate to each other.
Analyysit suoritetaan redaktiokohtaisesti mittaamalla ensisijaisen sävelmämuodon ja kunkin vertailutoisinnon formaali erilaisuus sekä lisäksi kaikkien redaktioon kuuluvien toisintojen keskinäiset erilaisuudet; jälkimmäisen mittauksen tuloksille suoritetaan agglomerativiinen hierarkkinen klusterointi, minkä perusteella nähdään, millaisessa suhteessa sävelmämuodot ovat toisiinsa.
After a survey of the pitch organization of Eastern Slavic chant, the customary harmonization strategy of traditional chant polyphony is examined, according to which a method for meaningful analysis of the harmony is proposed.
Itäslaavilaisen sävelmätradition säveltaso-organisaation kuvaamisen jälkeen tarkastelun kohteena on perinteisessä sävelmäpolyfoniassa tyypillisesti noudatettu soinnutusstrategia, jonka pohjalta esitetään tässä repertuaarissa kuvausvoimainen harmonia-analyysimenetelmä.
The primary chant forms and their respective comparative forms have been pre-processed into reduced chant prototypes and divided into redactions.
Hovikapellan sävelmistöä edustavat ensisijaiset sävelmämuodot ja niiden muualta peräisin olevat vertailutoisinnot on ennen analyysia redusoitu sävelmäprototyypeiksi ja ryhmitelty redaktioiksi.
Chapter 3 concentrates on chant sources: it introduces the musical notations utilised, after which a typology of chant books is presented.
Luku 3 keskittyy sävelmälähteisiin: siinä esitellään lähteissä käytetyt notaatiot sekä esitetään itäslaavilaisten kirkkomusiikkikirjojen typologia.
Thus, insofar as the subsequent prevalence of Court Chant is not based on its forceful dissemination by authorities (as suggested in previous literature but for which little tangible evidence could be found in Chapter 1), in the present author’s interpretation, Court Chant attained its dominance principally because musically it was considered sufficiently traditional, and as a chant body supported by the government, was conveniently available in print in serviceable harmonizations.
Sikäli kuin hovikapellan sävelmistön myöhempi levinneisyys ei perustu hallinnollisiin pakkokeinoihin aiemmassa kirjallisuudessa väitetyllä tavalla (todisteita päinvastaisesta tarjotaan luvussa 1), tämän tutkimuksen tulosten perusteella voidaan otaksua, että sävelmistön yleistymiseen myötävaikutti keskeisesti sen kokeminen traditionmukaiseksi.
The present study examines the repertory of liturgical chant known as St. Petersburg Court Chant which emerged within the Imperial Court of St. Petersburg, Russia, and appeared in print in a number of revisions during the course of the 19th century, eventually to spread throughout the Russian Empire and even abroad.
Käsillä oleva tutkimus ("Pietarin hovikapellan sävelmistö ja itäslaavilainen kirkkolaulutraditio") tarkastelee Pietarin hovikapellan sävelmistönä tunnettua liturgista musiikkirepertuaaria, joka muotoutui Pietarin keisarillisessa hovissa Venäjällä ja julkaistiin 1800-luvun kuluessa muutamina laitoksina.
The discussion continues with a survey of the sources of Court Chant and their content, the specimens selected for closer analysis, the comparative materials from other repertories, and ends with a commentary on some chant sources that have been excluded.
Tarkastelu jatkuu hovikapellan sävelmistön lähteiden ja niiden sisällön kuvauksella ja analyysin kohteeksi valittujen sävelmien esittelyllä, minkä jälkeen kuvataan vertailuaineisto sekä joitakin vertailuaineistoon kuulumattomia sävelmälähteitä.
Respectively, the harmonization strategies of Court Chant do not show significant individuality in comparison with those of the available polyphonic comparative sources, the main difference being the part-writing, which generally conforms to western common practice standard, whereas the deviations from this tend to be more significant in other analysed repertories of polyphonic chant.
Vastaavasti hovikapellan sävelmien soinnutusperiaatteet eivät näyttäydy erityisen omaleimaisina polyfonisen vertailuaineiston rinnalla, vaikka tietynlainen ero onkin havaittavissa äänenkuljetuksessa, joka hovikapellan repertuaarissa vastaa melko tarkoin länsimaisen klassis-romanttisen musiikin käytäntöä, siinä missä poikkeamat tästä ovat vertailuaineistossa usein merkittävämpiä.
The comparative sources include a specimen from around the beginning of the 12th century, a few manuscripts from the 17th century, and printed and manuscript chant books from the early 18th to early 20th century, covering the geographical area that delimits to the western Ukraine, Astrakhan, Nizhny Novgorod, and the Solovetsky Monastery.
Vertailuaineistoon sisältyy näyte 1100-luvun vaihteen käsikirjoituksesta, muutamia käsikirjoituksia 1600-luvulta sekä painettuja lähteitä ja käsikirjoituksia 1700-luvun alusta 1900-luvun alkupuolelle.
The method is based on the observation that the harmonic framework of chant polyphony derives from the standard pitch collection of monodic chant known as the Church Gamut, specific pitches of which form eight harmonic regions that behave like the usual tonalities of major and harmonic minor.
Menetelmä perustuu siihen havaintoon, että sävelmäpolyfonian harmonisen kehyksen taustana on kirkkomelodioiden vakiintunut sävelavaruus eli kirkollinen sävelikkö.
CS can save the life of the mother or the fetus, but is associated with the typical complications of any major surgery: hemorrhage, infection, venous thromboembolism and complications of anesthesia, sometimes leading to maternal death.
Keisarileikkaus voi pelastaa äidin tai lapsen hengen, mutta siihen liittyy tyypilliset suuren kirurgisen toimenpiteen riskit: verenvuoto, infektio, syvä laskimotukos ja anestesiakomplikaatiot, jotka toisinaan johtavat kuolemaan.
In the prospective study, 27% of the women who underwent CS had one or more intraoperative or postoperative complications during their hospital stay, and 10% had a severe complication.
Prospektiivisessa tutkimuksessa esiintyi 27%:lla keisarileikatuista naisista vähintään yksi komplikaatio leikkauksen tai sen jälkeisen sairaalahoidon aikana, ja 10%:lla komplikaatio oli vakava.
Recently there have been several reports from well resourced countries on increased severe maternal morbidity and even mortality.
Viime vuosina on useissa kehittyneissä maissa raportoitu vakavien äitikomplikaatioiden ja myös äitiyskuolleisuuden lisääntyneen.
Increased rates of CS, obesity and older mothers may explain this rise.
Keisarileikkausten sekä ylipainoisten ja iäkkäiden synnyttäjien lisääntynyt osuus saattaa selittää ilmiötä.
In the register-based study the incidence of life-threatening maternal complications was 7.6 in 1000 deliveries.
Rekisteritutkimuksessa henkeä uhkaavia komplikaatioita ilmeni 7.6 synnytyksessä tuhannesta.
An attempt of VD, including the risks associated with emergency CS, seems to be the safest mode of delivery, even for most high-risk women.
Alatiesynnytyksen yritys, sisältäen päivystyskeisarileikkauksen riskit, oli turvallisin synnytystapa myös useimmille korkean riskin ryhmiin kuuluville naisille
The aim of this thesis is to study the rates and risk factors of short term maternal complications associated with CS.
Tämän väitöskirjatutkimuksen tavoite on selvittää äitien keisarileikkauksiin liittyviä välittömiä komplikaatioita ja niiden riskitekijöitä.
The impact of several risk factors on severe maternal morbidity by mode of delivery was studied in a register-based study of all singleton deliveries in 2007-2011.
Useiden riskitekijöiden vaikutusta vakavien komplikaatioiden esiintyvyyteen eri synnytystavoissa selvitettiin rekisteritutkimuksessa, jonka aineistona olivat kaikki yksisikiöiset synnytykset 2007-2011.
The incidence was lowest for vaginal delivery (VD), followed by instrumental VD and elective CS, and highest in emergency CS.
Esiintyvyys oli matalin alatiesynnytyksissä, korkeampi instrumentaaliavusteisissa alatiesynnytyksissä ja suunnitelluissa keisarileikkauksissa, ja korkein päivystyskeisarileikkauksissa.
The complication rates were assessed in a prospective study involving 2496 CS performed in the 12 largest delivery units in Finland in 2005.
Keisarileikkauksiin liittyviä komplikaatioita ja niiden riskitekijöitä selvitettiin prospektiivisessa tutkimuksessa joka kattoi 2496 keisarileikkausta 12 synnytysyksiköstä vuodelta 2005.
The rates of severe complications were studied by mode of delivery in a register-based study comparing national cohorts in 1997 and 2002.
Vakavien synnytyskomplikaatioiden esiintyvyys eri synnytystavoissa selvitettiin rekisteritutkimuksessa, jossa aineistona olivat kaikki yksisikiöiset synnytykset vuosina 1997 ja 2002.
Cesarean section (CS) is the most common major surgery performed on women worldwide.
Synnytystavan vaikutus äidin synnytyskomplikaatioiden esiintyvyyteen Keisarileikkaus on maailmassa yleisin naisille tehty suuri leikkaus.
Also, we compared maternal morbidity by mode of delivery and over time.
Tutkimus selvittää myös komplikaatioiden esiintyvyyttä eri synnytystavoissa ja eri vuosina.
Pathways to the Top.
Kaksi tietä huipulle.
By the early 21st century the political parties had absorbed the idea of the usefulness of media visibility.
Viimeistään 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä puolueet omaksuivat ajatuksen median hyödyllisyydestä.
As this study explains, the gradual changes that took place in the media/politics relationship in Finland both speeded up women’s breakthrough into the leadership of large political parties and eased the way of the populist newcomer party to grow in size and influence.
Median ja politiikan suhteessa tapahtuneet muutokset olivat vauhdittamassa niin naisten nousua suurten puolueiden johtajiksi kuin populistisen johtajuuden läpimurtoa ja perussuomalaisten menestystä.
Interestingly, women’s breakthrough into party leadership happened during the same period when political importance and media visibility of party leaders in Finnish politics grew notably.
Merkille pantavaa on, että naisten ensimmäiset valinnat suurten puolueiden johtajiksi tapahtuivat vaiheessa, jossa puoluejohtajien valta-asema on vahvin kautta suomalaisen poliittisen historian.
In both processes examined here, the role of the media is more complex than its traditional position as the fourth estate would lead one to expect.
Sekä naisten läpimurrossa että populismin voittokulussa median rooli oli monisyisempi kuin siihen perinteisesti liitetty tiedon välittäjän ja valtaa pitävien toimia kriittisesti seuraavan neljännen valtiomahdin tehtävänkuva.
Choosing a female leader was seen as a believable symbol of a new beginning, although women were also seen as too soft and more unpredictable than their male counterparts.
Naisen valinta tulkittiin miehen valintaa merkittävämmäksi symboliseksi viestiksi, johon liitettiin ajatuksia uudistumisesta ja puolueen julkisuuskuvan parantamisesta.
The conventional route to the leadership of the large parties has been via candidacy and election in the party congress.
Puolueiden johtaminen on myös Suomessa ollut miesten työtä, ja perinteisesti tehtävään on ollut yksi väylä: asettuminen ehdolle puheenjohtajavaalissa ja valituksi tulo puoluekokouksessa.
The two latter articles scrutinise the rise of the populist newcomer party by concentrating on its leader Timo Soini’s media and communication strategies in the threshold of the party’s electoral victory in 2011.
Politiikan mediajulkisuuden alttius tarttua myyviin poliitikkopersooniin, ilmiöihin, ristiriitoihin ja draamaan sekä vastaavasti populistijohtaja Timo Soinin ja perussuomalaisten kyky tarjota kaikkia näitä auttoivat puolueen suurvoittoon vuoden 2011 eduskuntavaaleissa.
From the late 1980’s to early 2010, the media made a successful intervention to politics while parties adjusted their practices to serve the needs of media logic.
Toimittajat ottivat kantaa valintoihin ja ohjeistivat puolueita, ja puolueet taas mukauttivat näkyvyyden maksimoidakseen käytäntöjään median tarpeisiin.
The media became an arena for both the leadership elections and the power struggle of the parties.
Mediasta tuli aiempaa konkreettisemmin johtajavalintojen ja valtakamppailun areena, ja siihen liittyvät näkökohdat nousivat myös keskeisiksi johtajan taitoja arvioitaessa.
However, in the parliamentary elections of 2011 an alternative way emerged, when the nationalist and populist True Finns Party (or: the Finns Party; Perussuomalaiset, est. 1995) gained its ground-breaking electoral victory and rose from the smallest party in Eduskunta to the third largest.
Puolueen menestyksen seuraukset ovat olleet kauaskantoisemmat kuin ehkä ensin ajateltiin: perussuomalaisten vaalivoiton sosiaalidemokraateille, keskustalle, ja kokoomukselle aiheuttama järkytys heijastui myöhemmin myös niiden johtajavaihdoksiin ja -valintoihin.
The first female candidate participated in a large Finnish party’s leadership election in 1987, but it was not until 2002 before the first woman was elected.
Tarkastelujakson alkupuolella naisia oli Suomessa ensimmäistä kertaa ehdolla suurten puolueiden puheenjohtajavaaleissa.
Even in Nordic countries like Finland, generally viewed as progressive when it comes to gender equality, political leadership has traditionally been a masculine activity.
Vaikka suomalainen yhteiskunta ja suomalaiset naiset ovat monessa mielessä olleet edelläkävijöitä tasa-arvon suhteen, politiikan johtopaikkoja tavoitelleet naiset ovat meilläkin kohdanneet kansainvälisessä tutkimuksessa naisten haasteeksi osoitettuja lasikattoja, pyöröovia ja liukkaita jyrkänteitä.
As the leadership elections became more democratic and open and the media sustained special interest in female politicians, women’s possibilities to be elected were gradually improved.
Julkisessa keskustelussa kysymys tasa-arvosta jäi toissijaiseksi: naisia alettiin valita puoluejohtajiksi tilanteissa, joissa heidän valintansa nähtiin puolueille edulliseksi.
As a result of media’s growing foothold the parties inevitably lost some control over the process.
Tässä valossa näyttää siltä, että valta ei aina pakenekaan naisilta.
The research material consists of a variety of media materials; the largest data includes newspaper reporting on party leadership elections (1987–2010) and the general elections (2011).
Tässä väitöskirjassa tarkastellaan suomalaisen puoluejohtajuuden ja suuren puolueen johtajaksi nousun murroskautta 1980-luvun lopulta 2010-luvulle median ja politiikan vuorovaikutuksen näkökulmasta.
The first two articles analyse the leadership elections (1987–2010) of the three traditionally largest political parties and focuses on women candidates and their breakthrough into political leadership.
1980-luvun lopulta 2010-luvulle ulottuvalla jaksolla suuren puolueen puoluejohtajaksi valikoitumisen kriteerit muuttuivat, samalla kun median merkitys johtajavalinnoissa ja myös puoluejohtajan käytännön työssä kasvoi.
Newspapers greeted the first female candidates with bewilderment: women’s ‘eagerness’ to reach top positions was described as aggressive and exaggerated.
Kuka ehdokkaista toisi näkyvyyttä, "pärjäisi" median paineissa ja vakuuttaisi äänestäjät?
All of these subjects located in Southwest Finland.
Kaikki kohteet sijaitsivat Varsinais-Suomen alueella.
Six subjects were selected for the study.
Tutkimukseen valikoitui yhteensä kuusi kohdetta.
The interviews were transcribed and analyzed by content analysis.
Haastattelut litteroitiin ja analysoitiin sisällön analyysillä.
Based on the observation made in the study, it can be said that kindergartens have more physical characteristics than schools.
Tutkimuksessa toteutetun havainnoinnin perusteella voidaan sanoa, että päiväkodeissa on enemmän fyysisiä ominaisuuksia, kuin kouluissa.
Based on the interviews, it can be said that the concrete features in the kindergarten yard supported the well-being children, while in schools the lack of features decreased the well-being.
Haastattelujen perusteella voidaan sanoa, että konkreettiset ominaisuudet päiväkotien pihoilla tukivat lasten hyvinvointia, kun taas kouluissa ominaisuuksien puuttuminen laski hyvinvointia.
One of the primary school class was a small village school, one a unitary school and one an ordinary primary school.
Yksi oli pieni kyläkoulu, yksi yhtenäiskoulu ja yksi tavallinen alakoulu.
One of the preschool groups was a private kindergartens preschool group, one was a city kindergarten preschool group, and one was a city preschool group that operated in conjunction with elementary school.
Yksi esikouluryhmistä oli yksityisen päiväkodin esikouluryhmä, yksi oli kaupungin päiväkodin esikouluryhmä sekä yksi kaupungin esiopetusryhmä, joka toimi peruskoulun yhteydessä.
The researchers had that idea already when they write their pro-seminary work.
Tutkijoilla oli jo kandidaatin työtä tehdessä ajatus, että jatkavat pro-gradu työssä kyseistä tutkimusta.
This postgraduate work continues previous pro-seminary thesis on pre-school learning environments.
Pro-gradu työ jatkaa tutkijoiden aiemmin toteuttamaa kandidaatin tutkielmaa, jossa tutkittiin esikouluikäisten lasten pihojen oppimisympäristöjä.