natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Gerbera flower development was also approached by characterizing B class MADS-box genes, which in the main model plants are known regulators of petal and stamen identity.
Tämän työn tutkimuskohteena on ollut auringonkukkien heimoon kuuluva Gerbera hybrida, jonka kukinnon rakenne on monimutkaisempi kuin perinteisesti kukan kehitysbiologian tutkimuksessa käytetyillä mallikasveilla, kuten lituruoholla ja leijonankidalla.
Our studies on GDEF1 represent the first functional analysis of a TM6-like gene outside the Solanaceae lineage and provide further evidence for the role of TM6 clade members in specifying stamen development.
Gerberalla saadut tulokset vahvistavat aiempia tuloksia GDEF1-kaltaisten geenien toiminnasta vain heteiden identiteetin säätelijöinä.
The expression pattern and transgenic phenotypes further suggest that GhCYC2 may shape ray flowers by promoting organ fusion.
Siirtogeeniset kasvilinjat osoittivat, että GhCYC2 geenin ilmentyminen normaalista poikkeavalla tavalla aiheuttaa kehräkukkien kehittymisen laitakukkien kaltaisiksi.
Interestingly, MADS-box genes showed differential expression, suggesting that they might take part in defining flower types by forming flower-type-specific regulatory complexes.
Tulokset viittaavat siihen, että MADS proteiinit vaikuttavat kukkatyyppien erilaistumiseen muodostamalla erilaisia proteiinikomplekseja eri kukkatyypeissä.
Research on flower development has focused on few main model plants, and studies on these species have revealed the importance of transcription factors, such as MADS-box and TCP genes, for regulating the floral form.
Kukkien kehitysbiologinen tutkimus pyrkii selvittämään mitkä säätelytekijät ohjaavat kukkaelinten kehitystä sekä kukan muodon ja koon määräytymistä.
Overall, the Gerbera B class genes showed both commonalities and diversifications with the conventional B-function described in the main model plants.
Tutkimus osoitti että Gerberan terälehtien ja heteiden identiteetti määräytyy pääosin samalla tavalla kuin muilla kasvilajeilla, mutta myös erityispiirteitä havaittiin.
In rhizoremediation experiment with birch (Betula pendula) treatment specific changes of extradiol dioxygenase communities were shown.
Menetelmällä arvioitiin koivun (Betula pendula) juuriston vaikutusta hajoittajabakteeriyhteisöihin polyaromaattisilla yhdisteillä saastuneessa maassa.
A method to study upper meta-pathway extradiol dioxygenase gene diversity in soil was developed.
Kehitettiin molekyylibiologinen tutkimusmenetelmä aromaattisen aineiden hajotuksesta vastaavien geenien havaitsemiseen maaperän mikrobiyhteisöissä.
The plasmid backbones were considerably more divergent with lower similarity, which suggests that the aromatic pathway has functioned as a plasmid independent mobile genetic element.
Tämä viittaa siihen, että hajotustie voi toimia plasmidista riippumattomana liikkuvana geneettisenä elementtinä.
PAH pollution changed the bulk soil extradiol dioxygenase community structure and birch rhizosphere contained a more diverse extradiol dioxygenase community than the bulk soil showing a rhizosphere effect.
Kokeessa osoitettiin että koivun juuristoa ympäröivässä maassa on monimuotoisempi aromaattisten yhdisteiden hajotuspopulaatio kuin juurettomassa maassa.
To understand biodegradation of aromatics on bacterial species level, the aromatic degradation capacity of Sphingobium sp. HV3 and the role of the plasmid pSKY4, was studied.
Tässä väitöskirjassa kuvattiin suomalaisesta peltomaasta eristetyn Sphingobium sp. HV3 bakteerikannan genetiikkaa ja aromaattisten hiilivetyjen hajotuskykyjä.
Tn5 transposon mutagenesis linked the degradation capacity of toluene, m-xylene, biphenyl and naphthalene to the pSKY4 plasmid and qPCR expression analysis showed that plasmid extradiol dioxygenases genes (bphC and xylE) are inducted by phenanthrene, m-xylene and biphenyl whereas the 2,4-dichlorophenoxyacetic acid herbicide induced the chlorocatechol 1,2-dioxygenase gene (tfdC) from the ortho-pathway.
Työssä osoitettiin, että Sphingobium sp. HV3 kanta pystyy hajottamaan useita erityyppisiä myös ympäristömyrkkyinä tunnettuja aromaattisia hiilivetyjä: kaksi- ja kolmirenkaisia polyaromaatteja, bifenyyliä ja fluoreenia sekä mono-aromaattisia liuottimia.
Microbial degradation pathways play a key role in the detoxification and the mineralization of polyaromatic hydrocarbons (PAHs), which are widespread pollutants in soil and constituents of petroleum hydrocarbons.
Koivun (Betula pendula) juuriston vaikutusta maaperän hajotusmerkkigeenien monimuotoisuuteen ja polyaromaattisten hiilivetyjen hajoamiseen tutkittiin kasvihuonekokeessa.
The localisation of the aromatic biodegradation pathway in mobile genetic elements suggests that gene transfer and rearrangements are a competetive advantage for Sphingomonas bacteria in the environment.
Plasmidit sekä niiden sisäiset liikkuvat geneettiset elementit näyttävät vaikuttavan laajalle levinneen Sphingomonas-suvun aromaattisten hajotusteiden leviämiseen ja evoluutioon.
The functional diversity of microbial communities in soil is still largely unknown.
Merkkigeenejä tieteelle tuntemattomista hajotusteistä havaittiin maaperässä paljon enemmän kuin tunnettuista.
Several novel clusters of extradiol dioxygenases representing catabolic bacteria, whose function, biodegradation pathways and phylogenetic position is not known were amplified with single primer pair from polluted soils.
Maaperän mikro-organismit (bakteerit, arkit, sienet ja alkueläimet) muodostavat valtavan lajien ja aineenvaihdunnan monimuotoisuuden kirjon.
In microbiology the aromatic degradation pathways are traditionally studied from single bacterial strains with capacity to degrade certain pollutant.
Tämä työ osoitti että aromaattisten hiilivetyjen hajoaminen maaperän mikrobiyhteisöissä on monimutkainen prosessi, johon osallistuu monia vielä tuntemattomia bakteerilajeja ja hajotusteitä.
A high diversity of extradiol dioxygenases were detected from polluted soils.
Mikro-organismit hajottavat myös useita ympäristömyrkyiksi luettavia yhdisteitä.
The detected extradiol dioxygenases showed sequence similarity to known catabolic genes of Alpha-, Beta-, and Gammaproteobacteria.
Lisäksi hajotustien molemmilta puolilta löydettiin useita geenejä, jotka koodaavat DNA:n organisaatiomuutoksia katalysoivia entsyymejä.
The parallel detection of several functional genes using functional gene array analysis is an especially promising tool for monitoring the biodegradation of mixtures of hydrocarbons.
Useiden hajotusgeenien samanaikainen tunnistaminen geeniarray-analyysiin perustuen on erityisen lupaava menetelmä hiilivetyseosten biohajoamisen seurantaan.
In creosote-contaminated groundwater, gene array analysis demonstrated that the aerobic biodegradation potential that was present at the site, but restrained under the oxygen-limited conditions, could be successfully stimulated with aeration and nutrient infiltration.
Esimerkiksi kreosootilla pilaantuneessa pohjavedessä geeniarray-analyysi osoitti, että kohteessa esiintyvää, mutta hapettomien olosuhteiden rajoittamaa, hiilivetyjen hajotuspotentiaalia oli mahdollista aktivoida hapettamalla sekä lisäämällä ravinteita.
Molecular biological monitoring methods based on functional genes provide powerful tools for the development of more efficient remediation processes.
Tutkimuksen tulokset osoittavat, että hajotusgeenit ja niihin perustuvat molekyylibiologiset seurantamenetelmät muodostavat tehokkaita seurantatyökaluja, joiden avulla on mahdollista kehittää entistä tehokkaampia ja hallittavampia kunnostusprosesseja.
Bioremediation, which is the exploitation of the intrinsic ability of environmental microbes to degrade and remove harmful compounds from nature, is considered to be an environmentally sustainable and cost-effective means for environmental clean-up.
Biopuhdistusta pidetään ympäristön kannalta kestävänä sekä taloudellisesti kannattavana kunnostusmenetelmänä.
However, a comprehensive understanding of the biodegradation potential of microbial communities and their response to decontamination measures is required for the effective management of bioremediation processes.
Biologisten puhdistusprosessien hallitseminen vaatii kuitenkin hyvää ymmärrystä mikrobiyhteisöjen hajotuspotentiaalista sekä haitta-aineita hajottavissa mikrobeissa kunnostuksen seurauksena tapahtuvista muutoksista.
In this thesis, the potential to use hydrocarbon-degradative genes as indicators of aerobic hydrocarbon biodegradation was investigated.
Tässä väitöskirjatutkimuksessa tutkittiin hiilivetyjen hajotuksesta vastaavien geenien soveltuvuutta hiilivetyjen biohajoamisen seurantaan.
In the field-scale bioremediation processes, the detection and enumeration of hydrocarbon-degradative genes provided important additional information for process optimization and design.
Hajotusgeenien tutkiminen molekyylibiologisten menetelmien avulla lisäsi biologisten kunnostusprosessien optimoinnissa ja suunnittelussa tarvittavaa tietoa myös kenttämittakaavan biopuhdistusprosesseissa.
Small-scale functional gene macro- and microarrays targeting aliphatic, monoaromatic and low molecular weight polyaromatic hydrocarbon biodegradation were developed in order to simultaneously monitor the biodegradation of mixtures of hydrocarbons.
Jotta useiden hiilivetyjen biohajoamista olisi mahdollista seurata samanaikaisesti, tutkimuksessa kehitettiin suoraketjuisten sekä monoaromaattisten ja polyaromaattisten hiilivetyjen hajotusgeeneistä koostuvat pienimuotoiset geeniarrayt.
The results obtained by real-time PCR, dot blot hybridization and gene array analysis were in good agreement with hydrocarbon biodegradation in laboratory-scale microcosms.
Laboratoriomittakaavan biohajoamiskokeissa molekyylibiologisilla seurantamenetelmillä mitatut muutokset hajotusgeenien määrissä olivat yhdenmukaisia hiilivetyjen biohajoamisen kanssa.
The validity of the array analysis in monitoring hydrocarbon biodegradation was evaluated in microcosm studies and field-scale bioremediation processes by comparing the hybridization signal intensities to hydrocarbon mineralization, real-time polymerase chain reaction (PCR), dot blot hybridization and both chemical and microbiological monitoring data.
Menetelmien toimivuutta hiilivetyjen biohajoamisen seurannassa arvioitiin sekä laboratoriomittakaavan biohajoamiskokeissa että kenttämittakaavan biopuhdistusprosesseissa.
Mineralization of several hydrocarbons could be monitored simultaneously using gene array analysis.
Geeniarray-analyysi mahdollisti useiden hajotusgeenien ja siten useiden erilaisten hiilivetyjen biohajoamisen tutkimisen samanaikaisesti.
The changes have occurred within the ca. 9000 years that the lakes have been isolated from the Sea after the most recent glaciation.
Ne ovat todennäköisesti tapahtuneet viimeisten 9000 vuoden kuluessa, edellisen jääkauden jälkeen.
More generally, little is known about the rate of evolutionary adaptation to changing spectral environments.
Samalla arvioitiin evolutiivisten muutosten nopeutta, jos eläimen valoympäristö muuttuu.
The objective of this thesis is to illuminate the constraints under which the evolutionary tuning of visual pigments works as evident in: scope, tempo, available molecular routes, and signal/noise trade-offs.
Työssä keskityttiin valoympäristön vaikutuksen arviointiin pimeänäön pigmenttimolekyyli, rodopsiinin osalta: sen aminohapporakenteeseen ja spektraaliherkkyyteen eli siihen mitä aallonpituuksia pigmenttimolekyyli vastaanottaa.
The polymorphism of the Baltic sand goby population possibly indicates ambiguous selection pressures in the Baltic Sea.
Ilmeisesti Itämeren vaihtelevat elinolosuhteet ylläpitävät Itämeren hietatokkopopulaation kahtiajakautumista.
The geographical emphasis is in the brackish Baltic Sea area with its well-known postglacial isolation history and its aquatic fauna of both marine and fresh-water origin.
Tutkimusympäristöksi valittiin Itämeri, jonka jääkausiin liittyvät kehitysvaiheet ja eläinlajiston muuttohistoria tunnetaan tarkasti.
By contrast, no opsin-based differences were evident between lake and sea populations of species of fresh-water origin, which can tune their pigment by varying chromophore ratios.
Näiltä lajeilta mitattiin lisäksi niiden järvessä tai meressä elävän populaation spektraaliherkkyysarvo, jotta valoympäristöön sopeutumista voitiin arvioida.
The visual pigments of all lake populations of the opossum shrimp (Mysis relicta) were red-shifted by 25 nm compared with all Baltic Sea populations.
Mysiksen järvipopulaation spektraaliherkkyys oli selvästi erilaiselle aallonpituusalueelle kuin Itämeressä elävällä populaatiolla vastaten siten paremmin järven valoympäristöä.
The sequences of individuals with λmax at shorter wavelengths were identical to that of the Swedish population, whereas those with λmax at longer wavelengths additionally had substitution F261F/Y in the sixth transmembrane helix of the protein.
Lisäksi havaittiin, että Itämeren hietatokkopopulaatio koostui kahdesta pienemmästä alapopulaatiosta, joilla näön spektraaliherkkyys ja proteiinin aminohapporakenne erosivat toisistaan.
There is a large literature on correlation between the light environment and spectral sensitivity between different fish species.
Viimeisten vuosikymmenten aikana näön ekologista tutkimusta on tehty vertailemalla eri lajeja ja niiden elinympäristöjä.
The absorbance spectrum of the (single) dim-light visual pigment were recorded by microspectrophotometry (MSP) in single rods of 26 fish species and single rhabdoms of 8 opossum shrimp populations of the genus Mysis inhabiting marine, brackish or freshwater environments.
Menetelminä käytettiin 1) mikrospektrofotometriaa näköpigmenttien spektraaliherkkyyden mittaamiseksi ja 2) sekvensointia näköpigmentin aminohapporakenteen selvittämiseksi.
However, little work has been done on evolutionary adaptation between separated populations within species.
Sen sijaan järvien erilaisin valoympäristöihin sopeutumista ei havaittu.
Rod absorbance spectra of the Baltic subspecies or populations of the primarily marine species herring (Clupea harengus membras), sand goby (P. minutus), and flounder (Platichthys flesus) were long-wavelength-shifted compared to their marine populations.
Tutkituista lajeista hietatokon, silakan ja kampelan näköpigmentit ovat sopeutuneet Itämeren valaistusolosuhteisiin.
Since the chromophore of the pigment was pure A1 in all cases, this has apparently been achieved by evolutionary tuning of the opsin visual pigment.
Nyt valmistuneessa tutkimuksessa valoympäristön vaikutusta näköpigmentin evolutiiviseen säätymiseen tarkasteltiin uudella tavalla.
A more detailed analysis of differences in absorbance spectra and opsin sequence between and within populations was conducted using the sand goby as model species.
Populaatioiden välillä havaittiin pieniä, mutta merkityksellisiä eroja spektraaliherkkyysarvossa ja rodopsiiniproteiinin aminohapporakenteessa.
Four allopatric populations from the Baltic Sea (B), Swedish west coast (S), English Channel (E), and Adriatic Sea (A) were examined.
Tutkimuksen kalamallilajina käytettiin hietatokkoa ja sen neljää Euroopan rannikolla esiintyvää populaatiota.
The spectral shifts are consistent with adaptation for improved quantum catch (QC) as well as improved signal-to-noise ratio (SNR) of vision in the Baltic light environment.
Toisella mallilajilla, Mysis jäännehalkoisjalkaisella, havaittiin myös valoympäristöön sopeutumista.
Since only A2 chromophore was present, the differences obviously reflect evolutionary tuning of the visual protein, the opsin.
Meriympäristöstä kotoisin olevilla lajeilla muutos on todennäköisesti tapahtunut rodopsiiniproteiinin aminohappojärjestyksessä.
Molecular Tuning of Rhodopsins for High Visual Sensitivity in Different Light Environments : Variation in Absorbance Spectrum and Opsin Sequence within and between Species
Sauvapigmentin evolutiivinen säätyminen erilaisissa valoympäristöissä
Comparative and functional genome analysis of fungi for development of the protein production host Trichoderma reesei
Sienten perimän ja sen ilmentymisen vertailuja proteiinin tuottaja Trichoderma reesei -homeen kehittämiseksi
We also discovered in T. reesei interesting similarities to mammalian protein secretion stress response.
Lisäksi T. reesei:n perimän ilmentymistä tutkittiin proteiinin tuoton kannalta kiinnostavissa olosuhteissa ja uusia perimän ilmentymisen muutoksia havaittiin.
Trichoderma reesei is one of the most commonly used Pezizomycotina in the protein production industry.
Trichoderma reesei on trooppinen home, joka on tunnettu proteiinin tuottokyvystään ja sitä käytetään laajasti Suomessa ja muualla maailmassa.
In order to understand its secretion system better and find clues for improvement of its industrial performance, we have analysed its transcriptomic response to protein secretion stress conditions.
Onnistunut sienten perimän muuntelu niiden tuotto ominaisuuksien parantamiseksi edellyttää perimän ja ilmiasun suhteiden yksityiskohtaista ymmärtämistä.
Genome wide analysis of gene products is therefore needed to better understand the efficient secretion of Pezizomycotina.
Siksi pelkän perimän laskennallisen analyysin pohjalta on vaikea päätellä miten eliön perimää tulisi muunnella sen ominaisuuksien parantamiseksi.
In an effort to explain fungal phenotypes through their genotypes we have compared protein coding gene contents of Pezizomycotina and Saccharomycotina.
Tässä työssä on vertailtu home- ja hiivasienten perimiä laskennallisin metodein.
However, the molecular biology of yeasts, i.e. Saccharomycotina and especially that of Saccharomyces cerevisiae, the baker's yeast, is much better known.
Tehdyn vertailun perusteella ymmärrämme paremmin sieniperimien suhteita sienten havaittaviin ominaisuuksiin eli ilmiasuun.
In comparison to S. cerevisiae, the response of T. reesei appears different, but still impacts on the same cellular functions.
Tässä työssä on kehitetty niin laskennallisia kuin laboratoriometodeja ilmentymisen tutkimiseen ja testattu niiden soveltuvuutta T. reesei:lle.
Filamentous fungi of the subphylum Pezizomycotina are well known as protein and secondary metabolite producers.
Homesieniä käytetään entsyymien ja muiden proteiinien tuottamiseen.
After the differentiation, the overexpression of TrkB.T1 increased neuronal turnover.
Erilaistumisen jälkeen TrkB.T1-reseptorin yli-ilmentyminen lisäsi hermosolujen määrää ja vaihtuvuutta .
One type of mammalian multipotent stem cells are neural stem cells (NSC)s, which can generate neurons, astrocytes and oligodendrocytes.
Hermoston kantasolut ovat multipotentteja soluja, jotka voivat erilaistua erityyppisiksi hermoston soluiksi: hermosoluiksi sekä hermoston tukisoluiksi eli astrosyyteiksi ja oligodendrosyytteiksi.
Furthermore, we found that in the early postnatal Fmr1-KO mouse brain, the expression of mRNA for regulator of G-protein signalling-4 (RGS4) was decreased which was in line with disturbed G-protein signalling in NSCs lacking FMRP.
Totesimme myös, että muutaman päivän ikäisten Fmr1-poistogeenisten hiirten etuaivoissa regulator of G-protein signaling-4 -geenin (RGS4) lähetti-RNA:n ilmentyminen on vähentynyt, mikä voi liittyä havaitsemaamme G-proteiinisignaloinnin häiriöön FMRP:a puutteellisesti ilmentävissä hermoston kantasoluissa.
Differentiation of neural stem cells in fragile X syndrome
Olemme tutkineet hermoston kantasolujen erilaistumista hermoston soluiksi fragiili X-oireyhtymässä.
To summarize, FMRP and TrkB signaling are involved in normal differentiation of NSCs in the developing brain.
Tutkimustuloksemme osoittavat, että FMRP ja TrkB-reseptori osallistuvat hermoston kantasolujen erilaistumisen säätelyyn kehittyvissä aivoissa.
This led us to study the effect of impaired BDNF/TrkB receptor signaling on NSCs by overexpression of TrkB.T1 receptor isoform.
Sen vuoksi tutkimme BDNF/TrkB-signaloinnin vaikutuksia hermoston kantasoluissa yli-ilmentämällä niissä katalyyttisesti inaktiivista TrkB.T1-reseptoria.
In our studies, we found that FMRP-deficient NSCs generated more neurons and less glia than control NSCs.
Tutkimuksissamme totesimme, että FMRP:n puuttuessa hermoston kantasolujen erilaistuminen poikkesi normaalista siten, että syntyi enemmän morfologialtansa poikkeavia hermosoluja ja vähemmän astrosyyttejä.
In the absence of functional FMRP, the formation of functional synapses is impaired in the forebrain which results in alterations in synaptic plasticity.
Kun FMRP:n määrä on vähäinen, on toimivien synapsien muodostuminen aivoissa häiriintynyt.
Furthermore, FMRP-deficient NSCs exhibited aberrant oscillatory Ca2+ responses to glutamate, which were specifically abolished by an antagonist of the mGluR5 receptor.
Lisäksi totesimme erilaistuvissa hermoston kantasoluissa poikkeavia solunsisäisiä Ca2+-oskillaatioita, jotka pääasiassa välittyivät metabotrooppisten glutamaattireseptorien kautta.
FXS is caused by the lack of functional fragile X mental retardation protein (FMRP).
Oireyhtymän aiheuttaa fragile X mental retardation 1-geenin mutaatio, joka suurimmassa osassa tapauksia johtaa FMR1-proteiinin (FMRP) puutokseen.
Brain derived neurotrophic factor (BDNF) promotes neuronal differentiation of NSCs as the absence of FMRP was shown to do.
Aivoperäinen neurotrofinen tekijä (BDNF) säätelee hermoston kantasoluista erilaistumista ja sen signalointi saattaa siis osittain välittää FMRP:n puutoksen aiheuttamia muutoksia.
The findings suggested a defect in the differentiation of distinct glutamatergic mGluR5 responsive cells in the absence of functional FMRP.
Nämä tulokset viittaavat glutamaattia hermovälittäjäaineenaan käyttävien hermosolujen erilaistumisen häiriöön FMRP:n ilmentymisen ollessa puutteellista.
We have studied properties of NSCs in fragile X syndrome (FXS), which is the most common form of inherited mental retardation.
Fragiili X-oireyhtymä on yleisin perinnöllinen älyllisen kehitysvammaisuuden syy.
We showed that changes in the relative expression levels of the full-length and truncated TrkB isoforms influenced the replication capacity of NSCs.
Osoitimme, että katalyyttisesti aktiivisen TrkB-reseptorin ja TrkB.T1-reseptorin suhteellinen määrä vaikutti hermoston kantasolujen monistumiskykyyn.
The newborn neurons derived from FMRP-deficient NSCs showed an abnormally immature morphology.
Nämä solut osoittautuivat glutamaattia hermovälittäjäaineenaan käyttävien hermosolujen epäkypsiksi muodoiksi.
Since NSCs might have potential for therapeutic interventions in a variety of neurological disorders, our findings may be useful in the design of pharmacological interventions in neurological disorders of learning and memory.
Tutkimuslöydöksemme voivat osoittautua merkittäviksi, kun fragiili X-oireyhtymään kehitetään uusia hoitomuotoja.
It is generally believed that invertebrate predators can play a significant role only if the density of planktivorous fish is low.
Tämän takia on yleisesti ajateltu, ettei selkärangattomien petojen ja kalojen runsas, yhtäaikainen esiintyminen ole mahdollista.
Chaoborus can be successful particularly in deep, clay-turbid lakes where they can remain high in the water column close to their epilimnetic prey.
Yhteenvetona todetaan, että sulkasääsken toukka voi olla erityisen menestyksekäs savisameissa ja rehevissä järvissä, jotka ovat riittävän syviä lämpötilakerrostuakseen kesän aikana.
Fish predation selects large cladocerans while invertebrate predators prefer prey of smaller size.
Kalat valikoivat ravinnokseen mahdollisimman isokokoista ravintoa, joten sulkasääsken toukka on kaloille suosittu ravintokohde.
However, in eutrophic clay-turbid Lake Hiidenvesi (southern Finland), a dense population of predatory Chaoborus flavicans larvae coexists with an abundant fish population.
Järvien ulapalla eläinplanktonia saalistaa kalojen lisäksi selkärangattomat pedot yhtenä näistä sulkasääsken toukka (Chaoborus flavicans).
Invertebrate predation and trophic cascades in a pelagic food web : The multiple roles of Chaoborus flavicans (Meigen) in a clay-turbid lake
Selkärangattomat pedot savisamean järven ravintoverkossa : sulkasääsken toukan vaihtuvat roolit