natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Although glucose homeostasis most often normalizes after delivery, women with previous GDM have a sevenfold risk of type 2 diabetes mellitus (T2DM) in the future.
Yleensä poikkeava glukoosiaineenvaihdunta normalisoituu synnytyksen jälkeen, mutta raskausdiabeetikoilla on todettu seitsemän kertaa suurempi riski sairastua tyypin 2 diabetekseen (T2DM) myöhemmin elämänsä aikana.
These results support the clinical use of MetS when revealing increased individual CVD risk, particularly among fertile-aged women.
Tulokset tukevat MBO-diagnoosin kliinistä käyttökelpoisuutta etenkin fertiili-ikäisillä naisilla.
Further, we wanted to study the utility of MetS diagnosis when estimating individualized CVD risk.
Tutkimuksessa analysoitiin myös MBO-diagnoosin käyttökelpoisuutta kliinisessä työssä arvioitaessa yksilön sydän- ja verisuonitautiriskiä.
To evaluate the effect of obesity on the results, the whole study population was divided into four subgroups according to body mass index (BMI) and previous GDM.
Arvioitaessa lihavuuden vaikutusta tuloksiin tutkimuspotilaat jaettiin neljään alaryhmään GDM-statuksen sekä painoindeksin mukaan.
Moreover, affected women are also at an increased risk of developing cardiovascular disease (CVD) or metabolic syndrome (MetS) later in life.
Lisäksi raskausdiabeetikoilla on tulevaisuudessa lisääntynyt sydän- ja verisuonitauti- sekä metabolisen oireyhtymän (MBO) riski.
Moreover, women with previous GDM had higher values of pulse wave velocity (PWV), indicating that their arteries are less distensible than those in women with previous normoglycemic pregnancy.
Lisäksi GDM-ryhmässä naisilla oli suurempi pulssiaallon kulkunopeus viitaten kontrolliryhmän naisia jäykempiin valtimoihin.
Most of the findings were more evident in obese participants; the influence of obesity frequently exceeded that of GDM.
Suurin osa löydöksistä korostui lihavilla naisilla ylittäen aiemmin sairastetun GDM:n aiheuttaman vaikutuksen.
Altogether, 240 women were selected in the follow-up study of two cohorts, and all of the women had both delivered in Kanta-Häme Central Hospital during 2008–2011 and undergone a 75-g oral glucose tolerance test during the index pregnancy.
Tutkimuksen kahteen, GDM- ja kontrollikohorttiin valittiin yhteensä 240 vuosina 2008–2011 Kanta-Hämeen keskussairaalassa synnyttänyttä naista, joista 120 oli raskausaikana glukoosirasituskokeella diagnosoitu GDM ja 120 todettu normaali sokeriaineenvaihdunta.
In this original study population including 240 participants, there were 27 women with MetS.
Yhteensä 27 naisella alkuperäisestä 240 tutkimuspotilaan populaatiosta todettiin MBO.
MetS is an accumulation of disadvantageous health conditions, and although it is evidently associated with the risk of CVD, occasionally its utility in this regard has been questioned in general practice.
Vaikka MBO on liitetty kohonneeseen sydän- ja verisuonitautiriskiin, sen käyttöä kliinisessä työssä on myös kyseenalaistettu.
In Studies I–III, when investigated on average 3.7 years after delivery, women with a history of GDM were found to have a 2.4-fold increased prevalence of MetS, and they were also more insulin resistant (as measured by using homeostasis model assessment of insulin resistance [HOMA-IR]) than those without previous GDM.
Osatöissä I–III keskimäärin 3,7 vuotta synnytyksen jälkeen tehdyissä seurantatutkimuksissa todettiin, että raskausdiabeetikoilla esiintyi 2,4-kertaisesti metabolista oireyhtymää verrattuna raskausaikana glukoosiaineenvaihdunnaltaan terveiksi todettuihin naisiin.
Reflecting low-grade inflammation in the GDM cohort, serum concentrations of tissue inhibitor of metalloproteinase-1 (TIMP-1) were significantly upregulated after prior GDM.
Matala-asteiseen tulehdusreaktioon viittaava seerumin metalloproteinaasin inhibiittoripitoisuus oli koholla raskausdiabeteksen jälkeen.
With this background, the aim of this study was to examine (in a setting of two cohorts) whether or not women’s CVD risk, assessed by traditional as well as novel biomarkers and measures of arterial function, is already increased a few years after GDM.
Väitöskirjatutkimuksen tavoitteena on ollut selvittää, onko aiemmissa tutkimuksissa osoitettu raskausdiabeteksen jälkeinen kohonnut sydän- ja verisuonitautiriski todettavissa herkillä määrityksillä jo muutama vuosi synnytyksen jälkeen.
In Study IV, when arterial function was measured by three non-invasive methods, fertile women with MetS had increased arterial stiffness, a predictor of future CVD events, when compared with individually paired women without the syndrome.
Kolmella ei-kajoavalla menetelmällä mitattuna metabolista oireyhtymää sairastavilla naisilla oli jäykemmät valtimot oireyhtymää sairastamattomien naisten tuloksiin verrattuna.
In Studies I–III, a total of 120 women with a history of GDM during the index pregnancy were compared with 120 age-matched women with normal glucose metabolism during pregnancy by assessing MetS prevalence, glucose and lipid metabolism, variables of low-grade inflammation and values of arterial function.
Osatöissä I–III verrattiin näiden tutkimuskohorttien seurantatutkimusten – haastattelun, fysikaalisten mittausten, laboratorio- ja valtimoiden toimintakokeiden – tuloksia MBO:n esiintyvyyden, sokeri- ja rasva-aineenvaihdunnan, matala-asteisen tulehdustilan sekä valtimoiden elastisuuden suhteen.
In Study IV, twenty-seven women with MetS were compared with individually matched counterparts without the syndrome.
Osatyössä IV verrattiin pareittain näiden 27 MBO:ää sairastavan naisen valtimoiden elastisuustuloksia 27 tunnettujen sydän- ja verisuonitaudin riskitekijöiden suhteen täsmätyn oireyhtymää sairastamattoman naisen vastaaviin tuloksiin.
For this, differences in arterial stiffness were determined between individually paired fertile women with and without MetS.
Tuloksia verrattiin tarkasti tunnettujen sydän- ja verisuonitautien riskitekijöiden suhteen täsmättyjen, mutta oireyhtymää sairastamattomien naisten tuloksiin.
The study is primarily theoretical.
Tutkimus on pääosin teoreettinen.
Technology is seen in the cultural paradigm, which reflects into many parts of human life.
Teknologia nähdään siinä kulttuurisena paradigmana, joka heijastuu monille inhimillisen elämän osa-alueille.
The use of new technology or a technical device is a transformation in the socio-technical system and the use of new technology re-moulds the entire operational environment.
Uuden teknologian tai teknisen laitteen käyttöönotto on siirtymä sosioteknisessä järjestelmässä, jolloin uuden teknologian käyttöönotto muovaa uusiksi koko toimintaympäristönsä.
One must at the same time live with technology in a technological world and make use of the possibilities it creates, but at the same time one must also analyse its manifestations critically and carefully with regards to its impact on feelings of community and individuality.
On yhtä aikaa elettävä teknologian kanssa teknologisessa maailmassa ja hyödynnettävä sen avaamia mahdollisuuksia, mutta on myös analysoitava sen ilmentymiä kriittisesti ja pohdittava, mitä seuraamuksia niillä on yhteisöllisyydelle ja yksilöllisyydelle.
The conceptual tools for the study are the concepts of technology and instrumental rationality.
Tutkimuksen käsitteellisinä työkaluina toimivat teknologian ja välineellisen rationaalisuuden käsitteet.
The texts combine theoretical insights on education with critical contemporary analysis and practical examples.
Väitöskirjan tekstit yhdistävät teoreettista kasvatustarkastelua aikalaiskriittisiin teemoihin ja käytännön esimerkkeihin.
The background of the study is the pluralistic position, which holds that education cannot only follow the technological outlook, but rather there must be several different ways of viewing the challenges of education.
Taustalla on pluralistinen kanta, jonka mukaan kasvatuksessa ei voida nojata pelkästään teknologiseen asenteeseen, vaan on omattava useita eri tapoja nähdä kasvatuksellisesti haastavat kohdat.
It transcends the chasm between technological pessimism and optimism and creates new perspectives on how technology can be used sensibly in education.
Teos ylittää teknopessimismin ja -optimismin välistä kuilua ja luo näkökulmia siihen, miten teknologiaa voidaan käyttää kasvatuksellisesti tolkullisesti.
The work describes the technologisation of education, a trajectory in which pedagogical questions are interpreted as technological questions about the efficient achievement of teaching results without scrutinising its immediate context or the socio-technological framework which shapes it.
Tomi Kiilakoski kuvaa kasvatuksen teknologisoitumista eli kehityskulkua, jossa kasvatuksen kysymykset tulkitaan teknologisiksi kysymyksiksi oppimistulosten tehokkaasta saavuttamisesta ilman, että tarkastellaan kasvatuksen välitöntä ympäristöä tai sitä sosioteknologista kehystä, joka kasvatusta muovaa.
The concept of instrumental rationality is used to analyse how seeing education as a tool for achieving pre-set goals influences education practices and narrows down the field of pedagogy.
Välineellisen rationaalisuuden käsitettä käyttämällä analysoidaan, millä tavoin kasvatuksen näkeminen välineenä ennalta asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi vaikuttaa kasvatuksen käytäntöön ja kaventaa kasvatuksen alaa.
The study is comprised of an introduction, seven articles, and a summary article.
Se sisältää suomen- ja englanninkielisiä artikkeleita sekä laajan johdannon ja yhteenvedon.
The study argues that technology is an unavoidable part of the contemporary world and must also be examined in the context of pedagogy and education.
Teknologia on peruuttamaton osa nykymaailmaa Kiilakosken mukaan teknologia on peruuttamaton osa nykymaailmaa ja teknologia on otettava tarkastelun kohteeksi myös silloin, kun analysoidaan kasvatuksellisia ja sosiaalisia teemoja.
It is demonstrated that the effects of the technologisation of education are invisible if the use of technology is approached merely as an instrument for something.
Väitöskirjassa analysoidaan, millä tavoin kasvatuksen ympäristöt muotoutuvat uudelleen teknologian käytön myötä sekä osoitetaan, että kasvatuksen teknologisoitumisen vaikutukset jäävät näkemättä, jos teknologian käyttöön suhtaudutaan vain välinetason kysymyksenä.
The articles analyse historical trajectories, through which education began to be framed more as an instrument, and the ways in which educational environments have been transformed due to the use of technology.
Ne esittelevät historiallisia kehityskulkuja, joiden myötä kasvatus on alettu hahmottaa yhä enemmän välineellisenä kysymyksenä.
The study deconstructs the cultural roots of the technology and identifies factors that strengthen the understanding of education as instrumental activity.
Teos tarkastelee kasvatuksen teknologisoitumista sekä erittelee, minkälaisen kasvatuksellisen alustan Internet muodostaa.
In the first part the research question is generally what kinds of reasoning can be found behind the technologisation of education and what kinds of forms the technological outlook has assumed in education politics, the use of educational technology, the planning of the curriculum, and in relation to the subject of education.
Hän on tutkinut kasvatuksen filosofisia kysymyksiä, nuorisotyötä, kriittistä pedagogiikkaa, kasvatuksen teknologisoitumista, opettajan ammatillista identiteettityötä sekä nuorten osallisuutta.
This doctoral dissertation looks philosophically at the nature of technology and examines what kind of relationship exists between technology and education.
Kysymme pedagogisia kysymyksiä, kun meidän pitäisi pohtia, miten asia toteutetaan teknologisesti.
Violence was not considered appropriate to women.
Väkivaltaa ei pidetty naisille sopivana käyttäytymisenä.
Women had also their own, independent ways to stop violent behavior.
Naisilla oli myös omia itsenäisiä keinoja pyrkiä lopettamaan väkivaltakäyttäytyminen.
One woman was violent against her pet.
Yksi nainen oli väkivaltainen lemmikkieläintään kohtaan.
Violence against partners and children were the biggest groups of violence by number.
Omiin kumppaneihin ja lapsiin kohdistettu väkivalta olivat määrällisesti suurimmat ryhmät aineistossa.
However, the first step to end violence was to admit it and take responsibilty of what one had done.
Oman väkivaltaisen käyttäytymisen lopettamisen ensimmäinen askel oli myöntää se ja ottaa vastuu siitä, mitä on tehnyt.
Moreover, women told about violence against their own mothers, aunts and unknown people.
Lisäksi kerrottiin väkivallasta omaan äitiin ja tätiin sekä tuntemattomiin ihmisiin.
These were, for example, physical exercise and different kinds of self-reflections.
Näitä olivat muun muassa fyysinen rasitus ja erimuotoinen itsetutkiskelu.
Some of the women did not attach any special feelings or they did not know how to name the feelings.
Osa naisista ei liittänyt väkivaltaan mitään erityisiä tunteita tai niitä ei osattu nimetä.
Violence against children was told by 11 women.
Lapsiin kohdistuneesta väkivallasta kertoi 11 naista koko aineistosta.
The focus of this research is women’s use of physical violence.
Tutkimuksessa tarkastellaan naisten tekemää fyysistä väkivaltaa.
Other ways to justify violence were substance use, different kinds of illnesses and personality disorders, one’s own short-tempered character, the normality of violence in certain subcultures and jealousy and therefore violence against other women.
Muita väkivallan oikeuttamistapoja olivat päihteiden käytön aiheuttama persoonallisuuden muutos, erilaiset sairaudet ja persoonallisuushäiriöt, oma temperamenttinen luonne ja siihen liitetty lyhytpinnaisuus, väkivallan normaalius tietyissä alakulttureissa sekä mustasukkaisuus miehestä ja näissä tapauksissa toiseen naiseen kohdistettu väkivalta.
There were, anyhow, also positive emotions attached to the use of violence.
Väkivaltaan liitettiin kuitenkin myös positiivisia tunteita.
The main emotions that were attached to one´s own violence were shame and guilt.
Omaan tehtyyn väkivaltaan liitettiin pääasiassa häpeän ja syyllisyyden tunteita.
The data also told about finding different ways to act and discharge aggressions.
Aineistossa kerrottiin myös tavoista etsiä sijaistoimintaa ja tapoja purkaa aggressioita.
Some of the women had sought help from professionals.
Osa oli hakenut apua ulkopuolisilta tahoilta, erilaisilta ammattiauttajilta.
Women’s attempts to stop violent behavior were various.
Väkivaltakäyttäytymisen lopettamispyrkimykset olivat hyvin moninaisia.
Different forms of violence were overlapping and one woman could tell about different forms of violence against various people.
Väkivallan muodot olivat myös päällekkäisiä ja sama nainen saattoi kertoa monenlaisesta tekemästään väkivallasta.
Additionally, women were violent against other familiar women, other familiar men and one woman was violent at her workplace.
Lisäksi naiset kohdistivat väkivaltaa muihin tuttuihin naisiin, tuttuihin miehiin, yksi maininta on omalla työpaikalla tehdystä väkivaltatapauksesta.
More precisely, I analyse women’s ways to justify their violence, women’s emotions attached to their use of violence and women’s ways to desist from violent behavior.
Tarkempana tutkimuskohteena ovat naisten tavat oikeuttaa väkivaltaansa, naisten väkivaltaan liittämät tunteet ja naisten tavat pyrkiä irrottautumaan väkivaltakäyttäytymisestä.
There were 26 women who told or wrote about violence against their partners.
Koko aineistosta 26 naista kertoi ainakin kumppaniinsa tekemästään väkivallasta.
Shame and guilt were results of the damage and harm that violence had caused, losing one’s own control and breaking the norms of traditional womanhood.
Häpeää ja syyllisyyttä koettiin aiheutetusta vahingosta, oman kontrollin menettämisestä ja naisen roolin rikkomisesta.
They tended to avoid such situations where they might be violent and such people with whom they might be violent.
Naiset pyrkivät välttämään sellaisia tilanteita ja ihmisiä, joissa ja joiden seurassa väkivaltainen käytös saattaisi nousta pintaan.
Some women felt that it was one incidental act that would not be repeated and therefore there was no need to seek outside help.
Osa naisista koki teon olleen yksittäinen, irrallinen teko, joten apua ei tarvitsisi hakea.
To end their own violence was seen, however, to start from the woman itself and to be an inner narrative.
Väkivallan lopettamisen katsottiin kuitenkin olevan itsestä kiinni ja oma päänsisäinen narratiivi.
The data consist of very different forms of violence.
Tutkimusaineistoon sisältyi hyvin monen muotoista väkivaltaa.
One was self-defence and violent resistance of male partner’s violence and the other one was women’s initiative of violence which was not tied to man’s violence.
Parisuhteessa tapahtuva väkivalta jakautui pääsääntöisesti itsepuolustukseen ja miehen tekemän väkivallan vastustamiseen sekä naisen oma-aloitteiseen väkivaltaan, joka ei kytkeydy miehen tekemään väkivaltaan.
For some women it was unsuccesful to get help and they could even be turned away from professionals.
Joillekin naisille hakeutuminen ammattiauttajien pariin oli kuitenkin epäonnistunutta ja he eivät olleet saaneet minkäänlaista apua, vaan heidät oli saatettu suoranaisesti käskeä pois.
One could experience feelings of control and ruling and power while committing violence.
Väkivallan tekohetkellä saatettiin kokea voiman ja hallinnan tunteita.
Violent behavior could also construct the image of a hard woman.
Väkivaltaisuus rakensi myös kovan naisen roolia joidenkin naisten selonteoissa.
I collected written stories of women’s violence through announcements in four magazines and 15 women sent their stories.
Toisen aineistokokonaisuuden muodostaa väkivaltaa tehdeiden naisten kirjoitukset, joita keräsin lehti-ilmoitusten kautta.
Violence against one´s own children was justified by tiredness in everyday life, for example the baby cried a lot and did not sleep well.
Omiin lapsiin kohdistettua väkivaltaa selitettiin arjessa väsymisellä, muun muassa hyvin itkuisen lapsen kanssa, sekä kasvatukseen kuuluvana fyysisenä rankaisukeinona.
The interview data consist of interviews conducted to female violent offenders (N=13) and clients of family counselling centers (N=4).
Aineistona on haastattelut vankeusrangaistusta väkivaltarikoksesta suorittaville vangeille sekä perheneuvolan asiakkaille, joilla on väkivaltakäyttäytymistä.
Violence had come up through continuing contacts with professionals or the woman had been able to end the violence after getting help in her life in general.
Aggressiivisia tunteita tunteva tai lapsiaan pahoinpitelevän äitien oli vaikea kääntyä ammattiauttajien puoleen huostaanottopelon vuoksi.
Playfulness, Play, and Games: A Constructionist Ludology Approach
Leikkimielisyys, leikki ja pelit: Kostruktionististisen ludologian lähestymistapa
The framework presented is developed for the needs of a constructionist ludology, rooted in realist social constructionism.
Viitekehys on laadittu konstruktionistisen ludologian tarpeisiin, ja se pohjautuu realistiseen sosiaaliseen konstruktionismiin.
Thirdly, with the help of these tools, more practical insights are examined, in three substudies.
Kolmanneksi nämä teoreettiset työkalut testataan käytännössä kolmen suppeamman tutkimuksen avualla.
The work is situated in the field of game studies.
Työ itsessään sijoittuu pelitutkimuksen kentälle.
Building bridges between game studies and other fields, as well as positioning the current study of games in relation to other research efforts into games and play during the last century, is an important part of this work.
Siltojen rakentaminen eri tieteenalojen välillä ja nykyisen pelien tutkimuksen nivominen viimeisen reilun sadan vuoden aikana tehtyyn tutkimukseen ovat työn keskeistä antia.
The constructionist ludology framework presented provides a theoretical grounding that delimits playfulness, play, and games without disconnecting them from the world around them.
Työssä esitelty konstruktionistisen ludologian viitekehys tarjoaa teoreettisen pohjan leikillisyyden, leikin ja pelien rajaamiseen irrottamatta niitä ympäröivästä maailmasta.
In the framework playfulness as a mindset and play as an activity are separated.
Viitekehyksessä leikillisyys mielentilana ja leikki aktiviteettina on analyyttisesti erotettu toisistaan.
The contribution of this work is threefold: firstly, it presents a foundational theoretical framework for understanding and separating playfulness, play, and games.
Tutkimuksen merkittävin anti on kolmitahoinen: ensinnäkin teoreettinen viitekehys leikkimielisyyden, leikin ja pelin ymmärtämiselle ja erottelulle on keskeisin tulos.
The framework postulates a boundary between play and non-play, but play is not considered to be exceptional or fundamentally detached from everyday life.
Viitekehys linjaa rajoja leikin ja ei-leinkin väliin irrottamatta niitä arjesta tai suhtautumatta leikkiin poikkeuksellisena.
The starting point is very inclusive, considering all activities that are performed for their own sake, regardless of how they are culturally valued.
Mukana on kaikki toiminta, jota toteutetaan tekemisen itsensä vuoksi, mutta myös kaikki kulttuurisesti leikiksi kutsuttu.
All game playing is to some degree social, even single-player games.
Kaikki pelaaminen, myös yksinpelit, on jossain määrin sosiaalista, ja yksi malleista setvii ja selventää pelaamista osallistujien lukumäärän perusteella.
The framework draws together and builds on earlier research.
Työssä esitelty viitekehys nivoo yhteen aikaisempaa tutkimusta lukuisilta eri kentiltä.
Secondly, contributions to mid-level theory as models for understanding social play are presented.
Toiseksi työ esittää useita malleja sosiaalisen leikin ymmärtämiselle.
Thus the framework tackles ‘good’ and ‘bad’ play: play that is positive and widely considered as desirable, as well as play that is transgressive or destructive.
Viitekehys ei myöskään erottele ’hyvän’ ja ’pahan’, sovinnaisen ja sopimattoman, leikin välillä.
This dissertation presents a framework for understanding playfulness, play, and games.
Tutkimus esittää teoreettisen viitekehyksen leikkimielisyyden, leikin ja pelien ymmärtämiseen.
Another model is presented for navigating the juxtaposition of mindset and context.
Toinen malli auttaa ymmärtämään sosiaalista leikkiä mielentilan ja sosiaalisen kontekstin ristivalossa.
The playfulness of humans and other animals is a realist brute fact, but humans are the subject of the more complicated conceptualisations of play and games as they are aided by the awareness of their own playfulness and affected by social construction.
Molemmat rakentuvat biologiselle pohjalle niin ihmisissä kuin muissakin eläimissä, mutta ihmisten kohdalla tietoisuus leikistä ja sosiaalinen konstruointi johtavat monimutkaisiin leikin ja pelin käsitteellistämisiin.
The tertiary contribution takes the form of substudies, which bring the framework and models to bear on three particular topics.
Teoreettinen viitekehys ja siihen liittyvät sosiaalisen leikin mallit laitetaan töihin kolmessa suppeammassa tarkastelussa.
The framework is also used to understand games, both digital and non-digital, in a larger context of play, and there is even room in the framework for enacting play with a goal-oriented mindset.
Pelit, niin digitaaliset kuin perinteisetkin, samoin kuin pelit toimintana ja tavaroina, asettuvat viitekehyksessä laajempaan leikin jatkumoon.
This tool shows the usefulness of separating playfulness as a mindset, and playing as a socially recognised activity.
Tämä työkalu osoittaa leikillisyyden ja leikin erottamisen hedelmällisyyden.
A very wide spectrum of play is considered, from animal play to human play, and from the play of children to the play of adults.
Tutkimuksessa käytetty käsitys leikistä on hyvin lavea: teoreettisen viitekehyksen puitteissa käsitellään niin eläinten, lasten, kuin aikuistenkin leikkiä.
The secondary contribution of the dissertation is the presentation of more specific models relating to social play.
Tutkimuksessa esitellään myös useita sosiaalista leikkiä kuvaavia malleja.
One of these is for the categorisation of game playing based on the number of participants.
Toiseksi tutkitaan peliyden ja leikkisyyden sekoittamista pelillistämisen haasteiden lähteenä.