natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Water sorption and water vapor permeability (WVP) of films was affected by the type and content of plasticizer.
Kalvoissa käytetyllä pehmittimillä ja pehmitinpitoisuuksilla oli vaikutusta veden sorptioon ja vesihöyrynläpäisevyyteen.
The relative crystallinity was found to be around 10 13% in selected native potato starches containing 13 17% water.
Valikoiduista eri amyloosipitoisuuden omaavista tärkkelyksistä valmistettujen kalvojen suhteellisten kiteisyyksien havaittiin olevan 0 4 %.
High contents of xylitol and sorbitol resulted in changes in physical and mechanical properties of films probably due to phase separation and crystallization of xylitol and sorbitol which was not observed when binary polyol mixtures were used as plasticizers.
Kalvojen mekaanisia ominaisuuksia kuvaavat Youngin moduuli ja vetolujuus pienenivät sekä venymä katkeamishetkellä kalvoi pehmitinpitoisuuden ja ilman suhteellisen kosteuden kasvaessa.
The present study investigated effects of plasticizer type and content on physical and mechanical properties of edible films stored at various relative water vapor pressures (RVP).
Tässä tutkimuksessa saatua tietoa eri pehmittimien ja niiden pitoisuuksien vaikutuksesta perunatärkkelyskalvojen fysikaalis-kemiallisiin ominaisuuksiin tarvitaan, kun arvioidaan kalvojen soveltuvuutta elintarvike- ja lääkesovelluksiin.
The glass transition temperatures of xylitol and sorbitol decreased as a result of water plasticization.
Käytettäessä pehmittimenä ksylitolia tai sorbitolia pehmittimen havaittiin kiteytyvän kalvossa, minkä seurauksena polyolin pehmittävä vaikutus pieneni.
The present study investigated the potato starches and polyols which were used to prepare edible films.
Tässä työssä tutkittiin pehmittimen, polyolin tai kahden polyolin seoksen, pitoisuuden vaikutusta tärkkelyskalvojen ominaisuuksiin.
The crystallinity of selected native starches with low, medium and high amylose content was determined by X-ray diffraction.
Polyolien lasisiirtymälämpötila, jossa polyoli muuttuu kovasta ja hauraasta pehmeäksi ja virtaavaksi, aleni veden vaikutuksesta.
The studied polymeric spiral wound microfiltration membranes had 38.5% lower energy consumption, 30.1% higher retention of whey proteins to milk retentate and 81.9% lower permeate flux values compared to ceramic membranes.
Tutkituilla polymeerisillä spiral wound -mikrosuodatuskalvoilla havaittiin 38.5% alhaisempi energiankulutus, 30.1% suurempi heraproteiinien pidättyminen retentaattiin ja 81.9% alhaisempi permeaattivirtaus verrattuna keraamisiin suodatuskalvoihin.
Milk microfiltration (0.05-0.2 um) is a membrane separation technique which divides milk components into casein-enriched and native whey fractions.
Maidon mikrosuodatus (0.05-0.2 um) on kalvoerotustekniikka, joka jakaa maidon komponentit kaseiinikonsentraattiin ja natiiviin herajakeeseen.
Microfiltration in cheese and whey processing
Mikrosuodatus juusto- ja heraprosesseissa
All studied microfiltration membranes were able to separate main whey proteins from skimmed milk.
Kaikki tutkitut mikrosuodatuskalvot olivat soveltuvia pääheraproteiinien erottamiseen maidosta.
Even low CF values in milk microfiltration (CF 1.4) reduced nutritional value of cheese whey.
Jopa alhaisilla konsentrointikertoimilla (CF 1.4) mikrosuodatus heikensi juustoheran ravitsemuksellista arvoa.
Hitherto the effect of intensive microfiltration including a diafiltration step for both cheese and whey processing has not been studied.
Tähän mennessä voimakasta mikrosuodatusta, joka sisältää diasuodatusvaiheen, ei ole tutkittu juuston ja heran prosessien kannalta.
Cheese yield calculated from raw milk to cheese was lower with microfiltrated milks due to native whey production.
Juustosaanto raakamaidosta laskettuna oli alhaisempi mikrosuodatetuilla maidoilla johtuen natiivin heran muodostumisesta.
Reduction of milk whey protein, lactose and ash content reduces milk rennet clotting time and increased the firmness of the coagulum.
Maidon heraproteiinin, laktoosin ja tuhkapitoisuuden alentaminen lyhensi maidon juoksettumisaikaa ja lisäsi juoksettuman kovuutta.
Reduction of whey protein content in cheese milk increased the concentration of caseinomacropeptide (CMP) of total proteins in cheese whey.
Heraproteiinipitoisuuden alentaminen juustomaidossa lisäsi kaseiinimakropeptidien (CMP) osuutta juustoheran proteiinista.
The effects of cheese milk modification on the milk coagulation properties, cheese recovery yield, cheese composition, ripening and sensory quality as well as on the whey recovery yield and composition by microfiltration were studied.
Lisäksi tutkittiin mikrosuodatetun juustomaidon koostumuksen vaikutusta maidon juoksettumisominaisuuksiin, juustosaantoon, juuston koostumukseen, kypsymiseen ja aistittaviin ominaisuuksiin sekä juustoheran saantoon ja koostumukseen.
From the point of view of utilization of milk components it would be beneficial if the amount of native whey and the CMP content of cheese whey could be maximized.
Maidon tehokkaan hyödyntämisen kannalta tulisi pyrkiä mahdollisimman korkeaan natiivin heran määrään ja juustoheran kaseiinimakropeptidipitoisuuteen.
Whey protein concentrate powders made of native whey had excellent functional properties and their detailed amino acid composition differed from those of cheese whey protein concentrate powders.
Natiiveilla heraproteiinikonsentraateilla oli erinomaiset toiminnalliset ominaisuudet verrattuna juustoherasta valmistettuihin heraproteiinikonsentraatteihin.
The changes caused by decreased concentration of milk lactose, whey protein and ash content for cheese milk quality and ripening were studied.
Mikrosuodatuksella alennetun juustomaidon laktoosin, heraproteiinin ja tuhkapitoisuuden vaikutuksia juuston laatuun ja kypsymiseen tutkittiin.
Amounts of a-lactalbumin (a-LA) and b-lactoglobulin (b-LG) were significantly higher in the reference whey, indicating that HH, MF and UF milk pretreatments decrease the amounts of these valuable whey proteins in whey.
Maidon pääheraproteiinien, a-laktalbumiinin (a-LA) ja b-laktoglobuliinin (b-LG), pitoisuudet olivat merkittävästi korkeammat vertailuherassa.
The microfiltration performance of skimmed milk was studied with polymeric and ceramic MF membranes.
Tässä tutkimuksessa tutkittiin rasvattoman maidon mikrosuodatusta polymeerisillä ja keraamisilla mikrosuodatuskalvoilla ja verrattiin kalvojen suorituskykyä.
The functional properties of whey protein concentrate from native whey were studied and the detailed composition of whey protein concentrate powders made from cheese wheys after cheese milk pretreatments such as high temperature heat treatment (HH), microfiltration (MF) and ultrafiltration (UF) were compared.
Lisäksi vertailtiin juustomaidon esikäsittelymenetelmien, korkeapastöroinnin (HH), mikrosuodatuksen (MF) ja ultrasuodatuksen (UF), vaikutusta herasta valmistettujen heraproteiinikonsentraattien koostumukseen.
The optimal lactose content of Emmental cheese milk exceeded 3.2% and reduction of whey proteins and ash content of cheese milk with high concentration factor (CF) values increased the rate of cheese ripening.
Heraproteiinien ja tuhkapitoisuuden alentaminen juustomaidossa suurilla konsentrointikertoimilla (CF) tehosti juuston kypsymistä.
Some of these outbreaks have been very extensive involving over 400 cases; mainly children attending schools and day-care.
Laajamittaisimmissa epidemioissa on sairastunut kerralla yli 400 henkilöä, valtaosa koululaisia tai päiväkotilapsia.
Throughout the study period, information about the diversity of genotypes among outbreak and non-outbreak related strains of human origin was obtained.
Tutkimusjakson aikana kerättiin myös tietoa genotyyppien jakautumisesta epidemioihin liittyvien ja epidemioiden ulkopuolisten kantojen osalta.
This method was able to increase the discrimination in a set of 106 previously PFGE typed Finnish Y. enterocolitica bioserotype 4/O:3 strains among which two main PFGE genotypes had prevailed.
Tämä menetelmä lisäsi PFGE menetelmän erottelukykyä, kun sen avulla tyypitettiin 106 aikaisemmin PFGE-tyypitettyä suomalaista bioserotyypin 4/O:3 kantaa.
In Finland, Y. pseudotuberculosis has caused 10 outbreaks among humans during 1997-2008.
Suomessa on vuosien 1997 -2008 aikana todettu 10 pääasiassa kouluruokailuun liittynyttä Y. pseudotuberculosis epidemiaa.
Furthermore, due to modern food distribution systems, foodborne outbreaks usually involve many geographically separate infection clusters difficult to identify as part of the same outbreak.
Nykyaikaiset elintarvikkeiden jakeluketjut asettavat lisäksi haasteita elintarvike-epidemioiden selvitystyölle; epidemiat koostuvat usein pienistä, maantieteellisesti hajanaisista tautikeskittymistä, jotka on vaikea havaita osaksi samaa epidemiaa.
Y. pseudotuberculosis is widespread in nature, causing infections in a variety of domestic and wild animals.
Y. pseudotuberculosis on yleinen ympäristössä ja sen lähteenä toimivat monet eläimet, etenkin jyrsijät, peurat, jänikset ja linnut.
Foodborne transmission of human infections has long been suspected, however, attempts to trace the pathogen have been unsuccessful before this study that epidemiologically linked Y. pseudotuberculosis to a specific food item.
Bakteerin alkuperää ei kuitenkaan ennen tätä tutkimusta ole pystytty jäljittämään epidemiologisen tutkimuksen avulla tiettyyn elintarvikkeeseen.
Y. enterocolitica, on the contrary, has caused mainly a large number of sporadic human infections in Finland.
Y. enterocolitica aiheuttaa Suomessa lähinnä yksittäisiä infektioita, joita kuitenkin vuositasolla esiintyy enemmän kuin Y. pseudotuberculosis – infektioita.
A novel epidemiological typing method based on the use of a repeated genomic region (YeO:3RS) as a probe was developed for the detection and differentiation between strains of Y. enterocolitica subspecies palearctica.
Y. enterocolitica subspecies palearctica – bakteerille kehitettiin uusi epidemiologinen tyypitysmenetelmä, joka perustuu alalajille tyypillisen toistuvan sekvenssin (YeO:3RS) käyttöön tunnistimena tyypityksessä.
The aim of this study was to develop and optimize molecular typing methods to be used in epidemiological investigations of Y. enterocolitica and Y. pseudotuberculosis, particularly in active surveillance and outbreak investigations of Y. pseudotuberculosis isolates.
Tässä tutkimuksessa kehitettiin molekyylibiologisia tyypitysmenetelmiä Y. enterocolitica ja Y. pseudotuberculosis – bakteerien tartuntareittien jäljitykseen.
Also, to our knowledge, this was the first study to epidemiologically link a Y. pseudotuberculosis outbreak of human illnesses to a specific food item, iceberg lettuce.
Monitahoisten epidemiologisten tutkimusten avulla pystyttiin ensimmäistä kertaa tunnistamaan Y. pseudotuberculosis epidemiaa välittänyt elintarvike, jäävuorisalaatti.
Yersinia enterocolitica and Yersinia pseudotuberculosis are among the major enteropathogenic bacteria causing infections in humans in many industrialized countries.
Y. enterocolitica ja Y. pseudotuberculosis ovat merkittäviä elintarvikevälitteisiä suolistoperäisiä taudinaiheuttajia sekä Suomessa että muissa teollistuneissa maissa.
Furthermore, the diagnostics of Y. enterocolitica infections is hampered because clinical laboratories easily misidentify some other members of the Yersinia species (Y. enterocolitica–like species) as Y. enterocolitica.
Lisäksi Y. enterocolitican erottaminen muista sen kaltaisista Yersinia-suvun bakteereista on usein vaikeaa kliinistä diagnostiikkaa tekevissä laboratorioissa.
A PFGE method designed here for typing of Y. pseudotuberculosis was efficient in linking the geographically dispersed and apparently unrelated Y. pseudotuberculosis infections as parts of the same outbreak.
Menetelmä todettiin tehokkaaksi laboratoriopohjaisen epidemiaseurannan apuvälineeksi, jonka avulla tunnistettiin maantieteellisesti hajanaiset tautikeskittymät osaksi samaa epidemiaa.
Among pathogenic Y. enterocolitica, the global predominance of one genetically homogeneous type (bioserotype 4/O:3) is a challenge to the development of genetic typing methods discriminatory enough for epidemiological purposes, for example, for tracing back to the sources of infections.
Maailmanlaajuisesti levinnein muoto Y. enterocolitica -bakteerista (bioserotyyppi 4/O:3) on perimältään hyvin yhdenmukainen.
The developed simplified method was a more reliable tool than the commercially available biochemical test kits for differentiation between Y. enterocolitica and Y. enterocolitica –like species.
Työssä kehitettiin lisäksi monia kaupallisia biokemiallisia tunnistustestisarjoja luotettavampi, mutta silti yksinkertainen tapa havaita Y. enterocolitican kaltaiset bakteerit.
In Finland, the methods developed for Y. enterocolitica and Y. pseudotuberculosis have been used to improve the identification protocols and in subsequent outbreak investigations.
Kehitetyistä menetelmistä PFGE genotyypitysmenetelmää sovellettiin käytäntöön tutkimuksen aikana ja myös sen jälkeen esiintyneiden Y. pseudotuberculosis epidemioiden selvityksessä.
This results in misleading information on the prevalence and clinical significance of various Yersinia isolates.
Virheelliset tunnistukset vääristävät tietoja Y. enterocolitican ja sen kaltaisten bakteerien esiintyvyydestä ja vaikeuttavat bakteerien kliinisen merkitsevyyden arvioimista.
The onset and peak temperatures of thermal shrinkage of IMCT were lower in destructured than in normal SM muscles, when the IMCT from SM muscles exhibiting ten lowest and ten highest ultimate pH values were investigated (onset: 59.4 °C vs. 60.7 °C, peak: 64.9 °C vs. 65.7 °C).
Höttölihan sidekudoksen supistuminen alkoi ja oli huipussaan alemmassa lämpötilassa kuin normaalin lihan sidekudos (alku: 59.4 °C vs. 60.7 °C, huippu: 64.9 °C vs. 65.7 °C).
The muscle fibre cross sectional area (CSA), the number of capillaries per muscle fibre CSA and per fibre and sarcomere length were similar in destructured and normal SM muscles.
Yksittäisten lihassolujen pinta-ala ja kapillaariverisuonien lukumäärä pinta-alayksikköä ja lihassolua kohden olivat samanlaisia höttölihassa ja normaalissa lihassa.
Thermal shrinkage of IMCT occurred at approximately 65 °C in pork and poultry.
Lihaksensisäinen sidekudos supistui noin 65 °C:ssa.
Raw chicken meat is generally very soft and when cooked, it can even be mushy.
Broilerin kypsä rintaliha on yleisesti hyvin, ehkä liiankin pehmeää.
Drip loss was clearly higher in destructured than in normal SM muscles.
Höttölihan pH-arvo oli aina matalampi kuin normaalin lihan.
The overall aim of this thesis was to study the thermal properties of IMCT in porcine SM in order to see if these properties were in association with destructured meat in pork and to characterise IMCT in poultry PS. First a 'baseline' study to characterise the thermal stability of IMCT in light coloured (SM and M. longissimus dorsi in pigs and PS in poultry) and dark coloured (M. infraspinatus in pigs and a combination of M. quadriceps femoris and M. iliotibialis lateralis in poultry) muscles was necessary.
Näiden tulosten tueksi mitattiin ns. perustaso vaaleiden (sioilla pitkä selkälihas ja SM-lihas, siipikarjalla rintalihas) ja tummien (sioilla lapalihas, siipikarjalla kaksi jalkalihasta) lihasten sidekudoksen ominaisuuksista.
As the destructured meat was paler than normal meat, the PSE (pale, soft, exudative) phenomenon could not be ruled out.
Höttölihan normaalia lihaa vaaleampi väri ja suurempi varastoinnin aikana valunut nestemäärä viittasivat siihen, että höttöliha olisi sukua PSE-lihaisuudelle (pale, soft, exudative), vaikka lihan heikko rakenne onkin silmiinpistävin höttölihan ominaisuus.
One feature in the IMCT could not be directly associated with weakening of the meat structure.
Siipikarjanlihan sidekudoksen ominaisuudet eivät poikenneet yleisestä tasosta.
In extreme cases raw porcine M. semimembranosus (SM) and in most turkey M. pectoralis superficialis (PS) can be peeled off in strips along the perimysium which surrounds the muscle fibre bundles (destructured meat), and when cooked, the slices disintegrate.
Toisenlainen ongelma, 'höttölihaksi' nimetty lihan laatuvirhe on havaittu sian kinkun lihaksessa (M. semimembranosus, SM-lihas) ja kalkkunan rintalihaksessa (M. pectoralis superficialis).
It occurred at lower temperature in light coloured muscles than in dark coloured muscles, although the difference was not always significant.
Sialla vaaleissa lihaksissa sidekudos supistui alemmassa lämpötilassa kuin tummissa lihaksissa.
However, collagen content and solubility were similar in destructured and normal porcine SM muscles.
Työssä verrattiin siassa esiintyvän höttölihan ja normaalin lihan sidekudoksen ominaisuuksia.
Collagen content and also solubility of dark coloured muscles were higher than in light coloured muscles in pork and poultry.
Väitöstyössä selvisi, että sian, kalkkunan ja broilerin tummissa lihaksissa oli enemmän ja liukoisempaa kollageenia (sidekudoksen pääproteiini) kuin vaaleissa lihaksissa, joissa höttölihaisuutta esiintyy.
Thereafter, it was investigated whether the properties of muscle fibres differed in destructured and normal porcine muscles.
Yksittäisten lihassolujen ominaisuuksia ja niiden mahdollisia yhteyksiä sidekudoksen ominaisuuksiin höttölihassa ja normaalissa lihassa tutkittiin myös.
Properties of intramuscular connective tissue in pork and poultry with reference to weakening of structure
Väitöstyön tavoitteena oli tutkia lihaksensisäisen sidekudoksen osuutta sian höttölihailmiöön ja tuottaa perustietoa broilerin ja kalkkunan sidekudoksen ominaisuuksista.
In conclusion, collagen content and solubility and thermal shrinkage temperature vary between porcine and poultry muscles.
Koska höttölihan kollageenin pitoisuus ja liukoisuus eivät eronneet normaalin lihan vastaavista, sidekudoksen alentunut lämmönsieto höttölihassa voi johtua sidekudoksen muiden ominaisuuksien muuttumisesta.
In pork and poultry, different challenges have been raised: the structure of cooked meat has weakened.
Höttöliha on rakenteeltaan heikkoa raakana ja kypsänä: raa'assa lihassa veitsellä aloitetun suikaleen voi repiä perimysiumia pitkin irti ja kypsän lihan viipaleet hajoavat.
In addition, associations between nongenetic factors (e.g., sex, age, and smoking) and olfactory-related traits were explored.
Myös ei-geneettisten tekijöiden (kuten sukupuoli, ikä ja tupakointi) yhteyksiä hajujen kokemiseen tutkittiin.
The odor stimuli of a commercial smell test (The Brief Smell Identification Test; banana, chocolate, cinnamon, gasoline, lemon, onion, paint thinner, pineapple, rose, smoke, soap, and turpentine) were presented in the family study.
Perhetutkimuksessa käytettiin kaupallisen hajutestin hajuja (banaani, suklaa, kaneli, bensiini, sitruuna, sipuli, tinneri, ananas, ruusu, savu, saippua ja tärpätti).
In the pooled twin sample, variation in the measured traits was decomposed into genetic and environmental components using quantitative genetic modeling.
Kaksosaineistoissa tutkittujen ominaisuuksien vaihtelu jaettiin geneettiseen ja ympäristön aiheuttamaan osaan käyttäen geneettistä mallitusta.
Olfactory receptor genes have been identified and other genes may also influence olfaction.
Hajureseptorien geenit on tunnistettu ja muutkin geenit saattavat olla yhteydessä hajuhavaintoihin.
Results from nongenetic analyses supported the speculated superiority of females' olfactory abilities, the age-related diminishing of olfactory acuity, and the influences of experience-dependent factors on odor responses.
Ei-geneettisten analyysien tulokset tukivat käsityksiä naisten miehiä paremmasta haistamiskyvystä, ikään liittyvästä hajuaistin heikkenemisestä sekä kokemusperäisistä vaikutuksista hajujen aistimiseen.
Genetic and environmental influences on human responses to odors
Perintö- ja ympäristötekijöiden vaikutukset ihmisen hajuaistimuksiin
Self-rated olfactory function appeared to reflect the odor annoyance experienced rather than actual olfactory acuity or genetic involvement.
Omat arviot hajuaistin toiminnasta heijastivat enemminkin hajujen koettua häiritsevyyttä kuin haistamiskykyä tai geneettistä vaikutusta.
This study aimed to elucidate genetic and environmental influences on human responses to odors.
Tutkimuksen tavoitteena oli määrittää perintö- ja ympäristötekijöiden vaikutuksia ihmisen hajuaistimuksiin.
Based on the results of the family study and a literature survey, a new set of odor stimuli (androstenone, chocolate, cinnamon, isovaleric acid, lemon, and turpentine) was designed for the twin studies.
Kaksostutkimuksia varten suunniteltiin uusi hajuärsykesarja perhetutkimuksen tulosten ja kirjallisuuden pohjalta (androstenoni, suklaa, kaneli, isovaleriaanahappo, sitruuna ja tärpätti).
In the family sample, heritabilities of the traits were estimated and underlying genomic regions were searched using a genome-wide linkage scan.
Perheaineistosta määritettiin hajuarvioiden periytyvyys ja etsittiin ominaisuuksiin yhteydessä olevia perimän alueita koko perimän laajuisella seulonnalla.
In addition, the participants rated their own sense of smell and annoyance experienced with different environmental odors.
Lisäksi osallistujat arvioivat oman hajuaistinsa toiminnan ja ympäristön hajujen häiritsevyyden.
Individuals from Finnish families (n=146) and Australian (n=413), British (n=163), Danish (n=336), and Finnish (n=399) twins rated intensity and pleasantness of a set of 12 (families) or 6 (twins) odors and tried to identify the odors.
Suomalaisten perheiden jäsenet sekä australialaiset, isobritannialaiset, tanskalaiset ja suomalaiset kaksoset, yhteensä yli tuhat henkilöä, arvioivat hajujen voimakkuutta ja miellyttävyyttä sekä yrittivät tunnistaa raaputusliuskoilla esitettyjä hajuja.
A genetic effect was detected for only a few responses to specific odors, suggesting the predominance of environmental effects in odor perceptions.
Tulosten perusteella näyttää siltä, että geenit määräävät vain raamit, joiden puitteissa pääasiallisesti ympäristötekijät muokaavat hajujen aistimista.
Suggestive evidence for a genetic linkage for pleasantness of cinnamon at a locus on chromosome 4q32.3 emerged from the family sample.
Kanelin miellyttävyys havaittiin perinnölliseksi perhetutkimuksessa, jossa myös paikannettiin miellyttävyyteen mahdollisesti vaikuttava geenialue kromosomista 4.
A strong genetic correlation between perceived intensity and pleasantness of androstenone, in the absence of any environmental correlation, indicated that only the genetic correlation explained the phenotypic correlation between the traits (r=-0.27) and that the traits were influenced by an overlapping set of genes.
Kaksostutkimuksessa havaittiin kohtalainen periytyvyys kuitenkin vain androstenonin hajun koetulle voimakkuudelle ja miellyttävyydelle.
However, the proportion of phenotypic variation in odor response due to genetic variation remains largely unknown.
Hajujen kokemista on pidetty opittuna, mutta myös geneettinen vaihtelu saattaa selittää hajukokemusten yksilöllisyyttä.
Heritability of perceived intensity of androstenone odor was determined to be ~30% in the twin sample.
Sekä androstenonin voimakkuuden että miellyttävyyden taustalla on todennäköisesti samoja geenejä.
It is nontoxic to humans and used as a food preservative (E234) in more than 50 countries including the EU, the USA, and China.
Nisiini on ihmisille vaaraton, ja siksi sitä käytetään elintarvikelisäaineena (E234) yli 50 maassa, mukaan lukien EU, USA ja Kiina.
In this work two novel and highly sensitive nisin bioassays were developed.
Tässä työssä kehitettiin kaksi uutta ja erityisen herkkää nisiinin mittausmenetelmää.
National legislations concerning maximum addition levels of nisin in different foods vary greatly.
Nisiinin elintarvikekäyttöä koskevat lait ja säädökset vaihtelevat huomattavasti eri maissa.
The suitabilities of these assays for quantiﬁca¬tion of nisin from food samples were evaluated in several food matrices.
Menetelmien soveltuvuus nisiinin mittaamiseen elintarvikenäytteistä verifioitiin useissa elintarvikematriiseissa.