natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This result supports previous findings, which suggest that the effects of CDNF are specific to the toxin treated cells and CDNF has no effect in naïve animals.
Tämä toisaalta tukee aiempia havaintoja siitä, että CDNF:llä on vaikutuksia vain toksiinikäsittelyn yhteydessä mutta ei käsittelemättömissä eläimissä.
All currently used medicines are symptomatic, and there are no disease modifying treatment available for Parkinson’s disease.
Parkinsonin taudin hoidossa tällä hetkellä käytettävät lääkkeet ovat oireita lievittäviä, eikä parantavaa tai taudin etenemistä hidastavaa lääkehoitoa ole.
6-OHDA was injected unilaterally to three different sites in the striatum.
Rotille injisoitiin 6-OHDA:a stereotaktisessa leikkauksessa kolmeen eri kohtaan striatumiin.
The ngCDNF did not seem to have clear effect on rats’ behaviour or TH positive cells and fibers compared to the control group, but positive tendency was found in the group with lower dose.
Tutkitulla ngCDNF:llä ei havaittu selviä vaikutuksia rottien käyttäytymiseen tai TH-positiivisten solujen määrään tai säikeiden optiseen tiheyteen kontrolliryhmään verrattuna.
At the end, optical density of tyrosine hydroxylase (TH) was measured from sections of the striatum, and TH positive cells in the substantia nigra were counted.
Lopuksi striatumleikkeistä määritettiin hermosäikeiden tyrosiinihydroksylaasin optinen tiheys ja substantia nigra -leikkeistä TH-positiivisten solujen määrä.
The aim of this experiment was to study the effects of subcutaneously injected ngCDNF on rotation behaviour, and nigrostriatal TH-positive cells in rats with 6-OHDA lesions.
Kokeellisen osion tarkoituksena oli tutkia ihonalaisesti annostellun ngCDNF:n vaikutuksia rottien pyörimiskäyttäytymiseen sekä nigrostriataalisen radan tyrosiinihydroksylaasia (TH) ilmentäviin hermosoluihin toispuoleisen 6-hydroksidopamiinilla (6-OHDA) aiheutetun vaurion jälkeen.
One of those is cerebral dopamine neurotrophic factor (CDNF) which has been studied in different animal models, including rodents and non-human primates.
cerebral dopamine neurotrophic factor, CDNF), jonka vaikutuksia on tutkittu useissa Parkinsonin taudin liikehäiriötä kuvaavissa eläinmalleissa niin jyrsijöillä kuin kädellisilläkin.
Two weeks later, the lesion size was estimated, via amphetamine- induced rotation test. ngCDNF, at two dose levels, was injected twice weekly for three weeks.
ngCDNF:ää annosteltiin tämän jälkeen kahdella eri annostasolla kahdesti viikossa kolmen viikon ajan.
In addition, the effect of ngCDNF on anxiety and depression like behaviour, learning, and locomotor activity were studied at three different levels in naïve mice.
Lisäksi naiiveilla hiirillä tutkittiin ihonalaisesti annostellun ngCDNF:n vaikutuksia kolmella eri annostasolla masennuksen ja ahdistuksen kaltaiseen käyttäytymiseen, oppimiseen sekä liikeaktiivisuuteen.
Penetration of the BBB is also a problem in the treatment of many other diseases.
Veri-aivoeste on haaste myös useiden muiden sairauksien hoidossa ja lääkkeiden käytössä, ja sen läpäisemisen lisäämiseksi on tutkittu useita menetelmiä.
However, it has been shown that CDNF affects the unfolded protein response (UPR) in the presence of ER stress.
Sen on kuitenkin havaittu vaikuttavan ER-stressin yhteydessä esiintyvään laskostumattomien proteiinien vasteeseen (engl.
For example, permeability of the BBB can be temporarily increased by focused ultrasound combined with microbubbles.
Veri-aivoesteen läpäisevyyttä voidaan pyrkiä väliaikaisesti lisäämään esimerkiksi kohdennetulla ultraäänellä.
Furthermore, molecule modification offers many applications to achieve enhanced BBB penetration.
Lisäksi lääkeainemolekyyliä itseään on mahdollista muokata, jotta sen veri-aivoesteen läpäisyominaisuudet paranisivat.
Behaviour was analyzed by open field test, forced swim test, and fear conditioning test.
Käyttäytymiskokeina käytettiin avokenttätestiä, joka toistettiin viikon välein yhteensä kolme kertaa, pakkouintitestiä ja pelkoehdollistumistestiä.
In naïve mice, ngCDNF did not reduce anxiety-like behaviour and did not affect locomotor activity after subcutaneous injections.
ngCDNF ei myöskään vähentänyt ahdistukseen liittyvää käyttäytymistä naiiveilla hiirillä tai vaikuttanut hiirten liikeaktiivisuuteen.
CDNF can be retained in the ER by the ER retention sequence at the end of the C-terminal domain.
C-terminaalissa sijaitsee ER-retentiosekvenssi, jonka avulla CDNF sitoutuu endoplasmiseen kalvostoon.
Neurotrophic factors do not penetrate blood-brain barrier (BBB), for this reason, they need to be injected directly to the brain.
unfolded protein response, UPR) Hermokasvutekijöiden lääkkeellisen käytön ongelmana on, etteivät ne läpäise veri-aivoestettä.
Another possibility is the use of a carrier molecule, which can be transported through BBB via specific transport mechanisms.
Lääkeaine voidaan kuljettaa aivoihin myös käyttämällä kantajamolekyyliä, joka kuljetetaan veri-aivoesteen läpi.
Conclusions: Despite positive changes in the psychological well-being of the adolescents in the mindfulness group, no differences between the groups were found.
Johtopäätökset: Vaikka tietoisuustaitoharjoittelun havaittiin lisäävän psykologista hyvinvointia interventioryhmän sisällä, ei ryhmien välisiä eroja tullut esille.
Findings in the parent-rated results paralleled these results, and students’ conduct and emotional problems and hyperactivity were significantly decreased.
Vanhempien raportoimat tulokset olivat lähes vastaavia kuin oppilaiden raportoimat tulokset, ja nuorten käytösongelmat, emotionaaliset hankaluudet ja hyperaktiivisuus vähenivät tilastollisesti merkittävästi.
The current evidence base on the effectiveness, however, is still quite narrow and most studies have been limited due to methodological weaknesses.
Aihealueen tutkimus on kuitenkin vasta alkuvaiheessa ja monissa tutkimuksissa on selkeitä menetelmiin liittyviä rajoituksia.
Methods: The study is a cluster randomized controlled trial, and a part of the Finnish school-based mindfulness research project Healthy Learning Mind (N=3519).
Menetelmät: Tutkimus on osa laajempaa Terve Oppiva Mieli -tutkimusprojektia, johon osallistui 3519 oppilasta Etelä-Suomen yläasteilta.
Adolescents (age: 12-15 years) either participated in a 9-week mindfulness program, a standardized relaxation program, or followed usual school curriculum.
Tutkimuksessa käytettiin klusterisatunnaistettua ja kontrolloitua asetelmaa ja nuoret osallistuivat joko 9-viikkoa kestävään tietoisuustaito-interventioon, vakioituun rentoutus-ohjelmaan tai noudattivat tavanomaista opetusohjelmaa.
The aim of this study was to investigate how mindfulness training impacts on adolescents’ psychological well-being in secondary school.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, kuinka tietoisuustaitoharjoittelu vaikuttaa nuorten psykologiseen hyvinvointiin toteutettuna osana yläasteen opetusohjelmaa.
However, during mindfulness program, students’ self-rated emotional symptoms and hyperactivity problems decreased and prosocial behaviour increased.
Kuitenkin interventioryhmässä tietoisuustaitoharjoittelu vähensi tilastollisesti merkittävästi oppilaiden itseraportoimia emotionaalisia hankaluuksia ja hyperaktiivisuutta sekä lisäsi prososiaalista käyttäytymistä.
Linear mixed effects modelling (LMM) was used to compare differences between groups in the change from baseline to post-intervention and follow-up in the SDQ-scales.
Tulokset analysoitiin käyttäen lineaarista sekamallinnusta vertaillen SDQ-muuttujien muutosta lähtötasolta intervention ja seurannan jälkeisiin tasoihin eri ryhmien välillä sekä jokaisen ryhmän sisällä.
Results: There weren’t any statistically significant differences in change in any SDQ -outcome variables between the three groups at post-intervention or follow-up.
Tulokset: Tilastollisesti merkitseviä ryhmien välisiä eroja ei löytynyt muutoksessa lähtötason ja 9-viikon tai 6-kuukauden seurannan välillä missään mitatussa SDQ-muuttujassa.
Students’ emotional and behavioural problems, and prosocial behaviour were measured at baseline, post-intervention, and after six-month follow-up, using self- and parent-rated Strengths and Difficulties Questionnaire (SDQ).
Nuorten psykologista hyvinvointia mitattiin Vahvuudet ja Vaikeudet -kyselyllä (SDQ), jonka nuoret itse ja heidän vanhemmat täyttivät ennen interventiota, heti sen päätyttyä ja kuuden kuukauden seurannan jälkeen.
Many preliminary studies have shown that training mindfulness can be helpful for enhancing students’ mental health and psychological well-being.
Tavoitteet: Tietoisuustaitoharjoittelulla on osoitettu olevan monenlaisia positiivisia vaikutuksia nuorten oppilaiden mielenterveyteen ja psykologiseen hyvinvointiin.
Further research is still required to identify psychological well-being benefits of mindfulness training in school environment, using multiple measurement methods and longitudinal designs.
Jatkossa tulisi käyttää monia erilaisia mittausmenetelmiä sekä tutkia myös harjoittelun pitkittäisvaikutuksia.
Objective: Physical activity is considered as one of the most effective ways to improve overall health.
Tavoitteet: Fyysistä aktiivisuutta pidetään yhtenä tehokkaimmista terveyden edistämisen keinoista.
Data was collected in 2007 as a part of Young Finns follow-up study (n= 1336 aged 30 to 45 in 2007).
Tutkimusaineistona käytettiin Lasten sepelvaltimotaudin riskitekijät- pitkittäistutkimuksessa (LASERI) vuonna 2007 kerättyä aineistoa (n=1336, ikä 30-45 -vuotta).
This study investigated the relationship between stressful work conditions and physical activity, and whether grit moderates it. Methods: Stressful work conditions were measured using Siegrist’s Effort-Reward Imbalance model, physical activity using a Physical Activity Index, and grit using Cloninger’s Temperament and Character Inventory models (TCI) persistence scale.
Menetelmät: Työn kuormittavuutta mitattiin Siegristin ponnistelujen ja palkkioiden epäsuhta -mallilla (Effort-Reward Imbalance model), vapaa-ajan fyysistä aktiivisuutta fyysinen aktiivisuus -indeksillä (Physical Activity Index) ja sisukkuutta tarkasteltiin Cloningerin Temperament and Character Inventory -persoonallisuusmittarin (TCI) sinnikkyysdimension avulla.
Hence the relationship between stressful work conditions and physical activity is potentially moderated by individual characteristic, one of them being grit.
Tällöin kuormittavuuden kokemuksien ja fyysisen aktiivisuuden väliseen suhteeseen saattavat vaikuttaa yksilölliset ominaisuudet, kuten sisukkuus.
Grit was positively associated with high physical activity, but it did not moderate the association between stressful work conditions and physical activity.
Sisukkuuden havaittiin olevan yhteydessä fyysisen aktiivisuuden määrään positiivisesti, mutta sisukkuuden asteella ei ollut työn kuormittavuuden ja fyysisen aktiivisuuden yhteyttä muovaavaa vaikutusta.
Results and conclusions: No significant association between highly stressful work conditions and low physical activity was found.
Tulokset ja johtopäätökset: Työssä koetulla kuormittavuudella ei havaittu vapaa-ajan fyysistä aktiivisuutta vähentävää vaikutusta.
Studies have found that stressful work conditions can decrease leisure time physical activity but not always and noted that personality traits are connected to both stress at work place as well as physical activity.
Tutkimusten perusteella on olemassa näyttöä, että työssä koettu korkea kuormittavuus voi kuitenkin vähentää vapaa-ajan fyysisen aktiivisuuden määrää, vaikkakin aikaisemmat tulokset ovat osin ristiriitaisia.
Linear regression was used to study how stressful work conditions, grit and their interaction are associated with physical activity.
Työn kuormittavuuden ja sisukkuuden sekä näiden kahden muuttujan interaktion yhteyttä fyysiseen aktiivisuuteen tarkasteltiin lineaarisella regressioanalyysillä.
Subjects (n = 73) were healthy seniors aged 60 years or older.
Tutkittavat (n = 73) olivat yli 60-vuotiaita terveitä senioreita.
Data was analysed statistically with correlation analyses, regression models and repeated-measures analyses of variance.
Tilastolliset analyysit koostuivat korrelaatioanalyyseista, regressioanalyyseista sekä toistomittausten varianssianalyysista.
The level of physical activity decreased with age only indicatively.
Fyysinen aktiivisuus laski ikääntymisen myötä vain viitteellisesti.
Lifetime activity did not affect subjective cognitive functioning.
Elämänaikainen aktiivisuus ei vaikuttanut subjektiivisesti arvioituun toimintakykyyn.
Cognitive activity especially in young adulthood was associated with better objective cognitive functioning in elderly participants.
Kognitiivinen aktiivisuus erityisesti nuoruudessa oli yhteydessä parempaan ikääntyneiden objektiivisesti arvioituun kognitiiviseen toimintakykyyn.
The level of cognitive activity was highest in young adulthood and affected the activity level later in life.
Kognitiivinen aktiivisuus oli nuoruudessa korkeimmillaan ja yhteydessä myöhempään kognitiivisen aktiivisuuden tasoon.
In addition, the change of physical and cognitive activity over time and the relationship of the activities crosswise and longitudinally were investigated.
Lisäksi tutkittiin fyysisen ja kognitiivisen aktiivisuuden muutosta ajan yli sekä aktiivisuuksien yhteyttä toisiinsa eri ikäkausina ja pitkittäin ikäkausien yli.
Physical and cognitive activity levels were not associated either in in cross-sectional or longitudinal analyses.
Fyysisen ja kognitiivisen aktiivisuuden välillä ei todettu merkittäviä yhteyksiä poikittaisessa eikä pitkittäisessä vertailussa.
The objective of this study was to investigate the relationship between physical and cognitive activity at different eras (young adulthood, middle age, old age) and subjective and objective cognitive functioning in elderly subjects.
Tutkielman tavoitteena oli tarkastella nuoruuden, keski-iän ja vanhuuden fyysisen ja kognitiivisen aktiivisuuden yhteyttä ikääntyneiden objektiivisesti ja subjektiivisesti arvioituun kognitiiviseen toimintakykyyn.
Objective cognitive functioning was assessed using standardized neuropsychological tests.
Kognitiivista toimintakykyä arvioitiin subjektiivisesti Cognitive Failures Questionnaire (CFQ) ja Prospective and Retrospective Memory (PRMQ) -kyselyillä ja objektiivisesti standardoiduilla neuropsykologisilla testeillä.
Surprisingly, the association between cognitive functioning and physical activity in young adulthood and older age was negative.
Nuoruuden ja vanhuuden fyysisen aktiivisuuden sekä objektiivisesti arvioidun kognitiivisen toimintakyvyn välillä havaittiin yllättävä negatiivinen yhteys.
Level of activity at different eras of life and subjective cognitive functioning were mapped using self-report questionnaires.
Aktiivisuuden tasoa arvioitiin Lifetime of Experiences (LEQ) -kyselyllä.
Aims and objectives Stuttering is a complex disorder and can have a wide impact on the life of an individual.
Tavoitteet Änkytys on monimuotoinen häiriö, joka voi vaikuttaa laajasti henkilön elämään.
The data was divided into thematic groups and the results were examined in the light of earlier studies and other literature.
Litteroitu aineisto analysoitiin teemoittelemalla sen sisältöä ja saatuja tuloksia tarkasteltiin aiemman tutkimuksen sekä muun kirjallisuuden valossa.
The effect of stuttering on the participation was dependent on the situation.
Änkytyksen vaikutus osallistumiseen osoittautui tilannesidonnaiseksi.
Methods The method in this qualitative study was a semi-structured interview.
Menetelmä Tämän laadullisen tutkimuksen aineisto kerättiin puolistrukturoiduilla teemahaastatteluilla.
Furthermore, the participation of the stuttering child in school could be supported by small inconspicuous acts and agreements between the teacher and the child.
Lisäksi, änkyttävän lapsen osallistumista koulussa voitaisi tukea opettajan ja oppilaan välisillä pienillä sopimuksilla ja toimilla, jotka eivät herätä lapsesta epämiellyttävältä tuntuvaa huomiota.
The interviews resulted in an impression that these children wanted to be treated just like other kids in the class.
Haastatteluista jäi vaikutelma, että nämä lapset toivovat tulevansa kohdatuiksi ja kohdelluiksi muiden oppilaiden kanssa samalla tavalla.
The boys were in the elementary school on grades between two and six. All the boys were interviewed individually during the family courses on stuttering in June-September 2018.
Kaikki haastattelut olivat yksilöhaastatteluita ja ne toteutettiin änkytyksen sopeutumisvalmennuskurssien yhteydessä kesä-syyskuussa 2018.
When talking about school and friends in general during the interviews, children did not point out the stuttering, and they talked mainly about ordinary things of everyday school life.
Koulusta ja kavereista keskusteltaessa yleisellä tasolla änkytys ei noussut päällimmäisenä asiana lasten mieleen, vaan keskustelu pyöri tavanomaisissa koululaisen arkeen liittyvissä asioissa.
However, there were some differences between the thoughts and experiences.
Kokemuksissa ja ajatuksissa oli nähtävissä kuitenkin yksilöllistä vaihtelua.
This study gives indications that a good self-esteem and child’s own positive attitude towards stuttering play a significant role in coping with everyday life.
Tämä tutkimus antaa viitteitä siitä, että lapsen hyvä itsetunto sekä oma myönteinen suhtautuminen änkytykseen ovat merkittävässä asemassa arjessa toimimisen kannalta, minkä vuoksi änkytyksen hyväksymistä sekä hyvän itsetunnon kehittymistä on syytä tukea.
Nine Finnish speaking boys, who have stuttering in their speech, were interviewed.
Haastatteluihin osallistui yhdeksän 2.–6.-luokkalaista suomea puhuvaa poikaa, joilla oli änkytystä puheessaan.
The answers from the children that stuttering does not have any effect on their peer relationships were in contradiction with their narrations.
Lasten suorat vastaukset, joiden mukaan änkytys ei juurikaan vaikuta kavereiden kanssa toimimiseen, olivat hieman ristiriidassa joidenkin heidän kertomiensa kokemusten kanssa.
This knowledge would allow better possibilities for early involvement in problem situations thus preventing the cumulative negative effects of stuttering.
Näin lasten mahdollisesti kokemiin ongelmakohtiin olisi mahdollista puuttua ajoissa ja ennaltaehkäistä änkytyksen negatiivisten vaikutusten kasaantuminen.
Results and conclusions The findings of the study indicate that attitudes and thoughts of the children towards their stuttering and school were quite neutral.
Tulokset ja johtopäätökset Tämän tutkimuksen perusteella voidaan todeta, että lasten yleiset asenteet änkytystä ja koulunkäyntiä kohtaan ovat sävyltään kohtalaisen neutraaleita.
However, there has not been carried out studies on the thoughts and experiences of the children who stutter.
Kuitenkaan ei ole tehty laadullisia tutkimuksia, joissa olisi haastateltu lapsia, jotka änkyttävät.
Many of the children found the answering or speaking in front of the classroom suspenseful and therefore sometimes avoided raising their hand during classes.
Moni koki luokan edessä puhumisen jännittäväksi ja myös viittaamista välteltiin ajoittain.
The aim of this study was to increase the knowledge about the experiences and thoughts of the children having stuttering disorder.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli selvittää änkyttävien alakoululaisten ajatuksia ja kokemuksia änkytyksestä sekä koulusta.
The interviews were recorded and transcribed.
Videoimalla tallennetut haastattelut litteroitiin Word-tiedostoiksi.
As a rule the children felt that the teachers have a good stance on stuttering.
Opettajan suhtautuminen änkytykseen koettiin pääsääntöisesti hyväksi.
Qualitative studies have shown that school memories of the persons who stutter have been mainly negative.
Änkyttävien henkilöiden kokemuksia ja ajatuksia kartoittaneissa tutkimuksissa kouluaikaan liittyvät muistelut ja kertomukset ovat olleet sävyltään hyvinkin negatiivisia.
Statistical analysis were conducted using analysis of variance (ANOVA).
Tilastollisena menetelmänä käytettiin varianssianalyysia (ANOVA).
Objectives: The present study examines the stability of Developmental Coordination Disorder (DCD) from childhood to adulthood.
Tavoitteet: Tässä tutkimuksessa tarkastellaan kehityksellisen koordinaatiohäiriön pysyvyyttä lapsuudesta aikuisuuteen.
DCD affects around 5-6% of children and according to previous research, it is known to have connections to physical activity, fitness, cognitive ability, mental health, and other neurodevelopmental disorders.
Kehityksellisestä koordinaatiohäiriöstä kärsii noin 5-6% lapsista ja aiempien tutkimusten perusteella sillä tiedetään olevan yhteyksiä fyysiseen aktiivisuuteen, kuntoon, kognitiivisiin kykyihin, mielenterveyteen ja muihin neurologisiin kehityshäiriöihin.
Methods: The study participants were part of a longitudinal research project perinatal risk cohort born in 1971-1974 (PLASTICITY-project).
Menetelmät: Tutkimusaineistona käytettiin vuosina 1971-1974 kerättyä syntymäriskikohorttia (KOPUTUS-aineisto).
As a 40-year-old adult motor skills were assessed with balance test and fine motor test, physical activity and fitness with a questionnaire, and cognitive ability with Wechsler’s test (WAIS-IV).
40-vuotiaana tutkittavien motorista suoriutumista arvioitiin tasapainotestillä ja hienomotorisella testillä, kuntoa ja liikunnallista aktiivisuutta kyselylomakkeella ja kognitiivista kyvykkyyttä Wechslerin testillä (WAIS-IV).
According to motor test results at the age of 9, study participants were divided into groups: probable DCD (n=24), possible DCD (n=63) and typically developed (n=328).
9-vuotiaana tehdyn motorisen arvion perusteella koehenkilöt jaettiin todennäköisesti kehityksellisestä koordinaatiohäiriöstä kärsiviin (n=24), mahdollisesti kehityksellisestä koordinaatiohäiriöstä kärsiviin (n=63) ja motoriikaltaan tyypillisesti kehittyneisiin (n=328).
All groups reported their physical activity to the same level, but those with childhood motor impairment estimated their cardiovascular fitness to be weaker.
Kaikki ryhmät arvioivat liikunnallisen aktiivisuutensa aikuisena saman tasoiseksi, mutta motorisista vaikeuksista lapsena kärsineet arvioivat kestävyyskuntonsa heikommaksi aikuisena.
The present study examined, whether those suffering motor impairment as a child differ from typically developed in adulthood, regarding motor skills, self-reported physical activity and fitness or cognitive ability.
Tutkimuksessa tarkasteltiin, eroavatko lapsuudessa motorisista vaikeuksista kärsineet aikuisena tyypillisesti kehittyneistä motoristen taitojen, itsearvioidun kunnon ja liikunnallisen aktiivisuuden tai kognitiivisten kykyjen osalta.
Results and conclusions: As an adult, those with probable DCD were at a lower level with fine and gross motor skills as compared to typically developing.
Tulokset ja johtopäätökset: Sekä hieno- että karkeamotoriset taidot olivat heikommalla tasolla aikuisena todennäköisesti kehityksellisestä koordinaatiohäiriöstä kärsivillä kuin motoriikaltaan tyypillisesti kehittyneillä.
Motor and cognitive impairments associated with DCD appear to be permanent and level out as an adult.
Kehityksellisen koordinaatiohäiriön motoriset ja kognitiiviset vaikeudet vaikuttavat olevan pysyviä, eivätkä ne väisty aikuiseksi kasvettaessa.
Regarding cognitive ability, those with motor impairment as a child scored lower on perceptual reasoning.
Kognitiivisissa kyvyissä motorisista vaikeuksista kärsineet olivat verrokkeja heikompia visuaalisessa päättelyssä.
All of the participants (n = 87) had experienced lifetime depressive symptoms.
Kaikki osallistujat (n = 87) olivat kokeneet elämänaikaista masennusoireilua.
Lifetime depressive symptoms were assessed by lifetime depression and/or current depressive symptoms (DEPS ≥ 9).
Elämänaikainen masennusoireilu määriteltiin elämänaikaiseksi depressioksi ja/tai ajankohtaisiksi masennusoireiksi (DEPS ≥ 9).
The present sample included 67 adults with perinatal risk factors and 20 control adults.
Osallistujista 67 kuului syntymäaikaisten riskitekijöiden ryhmään ja 20 verrokkiryhmään.
The effects of the most prevalent perinatal risk fac-tors and education on cognition was controlled by separate analyses of variance.
Yleisimpien syntymäaikaisten riskitekijöiden ja koulutustason vaikutus kognitioon kontrolloitiin erillisillä varianssianalyyseilla.