natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It shows how primary school children’s expectations resonate in many ways with the arguments advanced in the current educational debate on what kinds of learning environments might best support children’s learning and well-being.
Tutkimus osoittaa, että lasten toiveiden oppimisympäristö tukee monipuolisesti lasten hyvinvointia ja tuottaa oppimisen ja tekemisen iloa.
The former takes place mostly in classrooms, using various technology and media affordances, whereas the latter, as a physical form of learning, typically takes place outdoors, on a technology-enriched playground.
Tämän väitöskirjan keskeinen tutkimuskonteksti on monitieteisessä yhteistyössä syntynyt leikkikenttäympäristö ja sen kehittyminen innovatiiviseksi teknologiaa hyödyntäväksi oppimisympäristöksi, leikilliseksi oppimisympäristöksi.
Here, the research yields insights into narrativity, creativity, and imagination in children’s collaborative activity.
Tutkimus tarjoaa teoreettisen viitekehyksen oppimisen määrittelemiseksi erityisesti narratiivisuuden ja luovuuden näkökulmista.
The two studies provide a strong underpinning for further research and design experiments relating to the PLE.
Opetuskokeiluilla on ollut tärkeä merkitys myöhemmille opetuskokeiluille, jotka ovat jatkaneet design-tutkimuksia ja pedagogisten mallien testaamista leikillisten oppimisympäristöjen kehittämiseksi.
The results of the research indicate that various forms of creative and playful learning in the playground context can serve children’s learning in a multifaceted way.
Tutkimustulokset muodostavat keskeisen perustan luovan ja leikillisen oppimisen määrittelylle sekä siihen liittyvän pedagogisen mallin kehittämiselle.
They also have leverage within the service system because they collaborate with its various actors in many sectors and on many levels.
Heillä on myös vaikutusvaltaa palvelujärjestelmässä, koska he tekevät laajasti yhteistyötä järjestelmän toimijoiden kanssa eri tasoilla ja alueilla.
The third substudy dealt with the contents and objectives of rehabilitation counsellors’ work.
Kolmas osatutkimus kuvasi kuntoutusohjaajien työn sisältöä ja tavoitteita.
Their clients were aged people with a long history of mental illness.
Asiakkaina oli iäkkäitä ihmisiä, jotka olivat sairastaneet pitkään psyykkistä sairautta.
However, everyone reacts differently to different messages from the surroundings.
Kuitenkin se, miten ihminen reagoi ympäristön erilaisiin viesteihin, on yksilöllistä.
The construction of a woman’s motherhood was described partly as a process supported by significant others, partly as a fight against the strain of disabling experiences of interaction.
Vammaisen naisen äitiyden rakentuminen kuvautui osin merkittävien toisten tukemana, osin taisteluna vammaistavien vuorovaikutuskokemusten vaikutusta vastaan.
The third and fourth substudies were based on a questionnaire survey among rehabilitation counsellors (148 respondents) working in Finnish special health care units.
Kolmas ja neljäs osatutkimus perustuivat Suomen erikoissairaanhoidossa toimiville kuntoutusohjaajille tehtyyn lomakekyselyyn (n = 148).
This research concentrates on people with disabilities and long-term illnesses interacting with other people.
Tutkimus paneutui vammaisten ja pitkäaikaissairaiden ihmisten vuorovaikutukseen muiden ihmisten kanssa.
The experiences may either support or inhibit the identity of an empowered and independent person.
Kokemukset voivat olla täysivaltaisen itsenäisen ihmisen identiteettiä vahvistavia tai estäviä.
Positive meanings consist of esteem, supporting participation, and strengthening self-determination and self-efficacy.
Myönteisiä merkityksiä kuvaavat esimerkit yksilön arvostamisesta, osallistumisen mahdollistumisesta sekä itsemääräämisen ja pystyvyyden vahvistumisesta.
The material of the second substudy was based on interviews with two mental health rehabilitation counsellors and on data they had recorded in their daily work.
Toisen osatutkimuksen aineisto kerättiin kahden mielenterveyskuntoutuksen kuntoutusohjaajan haastatteluista ja heidän työssään tekemistä kirjauksista.
The fourth substudy, an article written jointly with Marianne Silén, was an analysis of the rehabilitation counsellors’ views on how clients interact with (1) rehabilitation counsellors themselves, (2) other workers within the service system, and (3) family members.
Neljännessä osatutkimuksessa, joka on yhteisartikkeli Marianne Silénin kanssa, analysoitiin kuntoutusohjaajien näkemyksiä asiakkaiden vuorovaikutuksesta kuntoutusohjaajien itsensä, muiden palvelujärjestelmän työntekijöiden ja perheenjäsenten kanssa.
The first substudy, written jointly with Anja Dobler-Mikola, is based on open interviews with three mothers with a mobility impairment.
Tekijä analysoi toisen kirjoittajan Anja Dobler-Mikolan kanssa äitien haastatteluaineiston teemoittelun avulla.
The other three substudies were based on the conceptions and views of rehabilitation counsellors about the position of their clients with disabilities or longterm illnesses when they interact with their families and the service system.
Kolme muuta osatutkimusta perustuivat kuntoutusohjaajien käsityksiin ja näkemyksiin vammaisten tai pitkäaikaissairaiden asiakkaidensa asemasta vuorovaikutussuhteissa perheessä ja palvelujärjestelmässä.
Their work was client-oriented and took place mostly in the client environment, where they supported not only the client in gaining personal power to act but also their close relatives in enabling the empowerment of a person with a disability or long-term illness.
Työ näyttäytyi asiakaslähtöisenä ja paljolti asiakkaiden omissa ympäristöissä toteutuvana työnä, jossa pyrittiin paitsi tukemaan vammaisten tai pitkäaikaissairaiden ihmisten omaa toimintavoimaa myös tukemaan heidän omaistensa asemaa vammaisen ihmisen täysivaltaisuuden mahdollistajana.
The core theoretical concepts are face-to-face interaction, identity construction, power and empowerment, disablism and enabling empowerment.
Tutkimuksen keskeisiä teoreettisia käsitteitä olivat kasvokkaisen vuorovaikutuksen ohella identiteetin rakentuminen, valta ja valtaistuminen, vammaistaminen sekä valtaistumisen mahdollistaminen ja tukeminen.
Throughout life, a disabled person constructs identities, a self-consciousness, and an awareness of one’s roles through experiences of interaction.
Vammainen ihminen rakentaa identiteettejään ja käsitystä itsestään ja rooleistaan koko elämänsä ajan vuorovaikutuskokemustensa vaikutuksessa.
In the last chapter, a synthesis is presented of how supporting empowerment or hindering empowerment are reflected as a person’s experience, actions by close ones and in the service system.
Tutkimuksen yhtenä loppupäätelmänä eritellään sitä, mitä valtaistumista tukeva tai estävä toiminta merkitsee käytännössä yksilön kokemuksena, läheisten toimintana ja palveluissa.
The aim was to find out ways of interaction that enhance empowerment in areas of life that people with disabilities find important.
Tarkoituksena oli löytää keinoja, joilla vuorovaikutuksessa voidaan vahvistaa vammaisen ihmisen valtaistumista, toimintavoimaa oman elämän merkityksellisillä alueilla.
A thematic analysis revealed experiences of interaction that reinforced the clients’ position as patients and as people who depend on others.
Edelleen teemoitellen aineistosta löytyi asiakkaiden vuorovaikutuskokemuksia, jotka vahvistivat heidän asemaansa potilaina ja muiden holhouksesta riippuvaisina.
Social and health care professionals can influence people’s attitudes when working with clients, their families, and their service networks.
Ammattilaiset puolestaan voivat vaikuttaa ihmisten asenteisiin työskennellessään paitsi asiakkaidensa, myös heidän läheistensä ja heidän palveluverkostonsa kanssa.
In general, the counsellors perceived interaction as something positive that reinforced the position of a person with disabilities.
Asiakkaiden vuorovaikutus näyttäytyi kuntoutusohjaajille pääasiassa myönteisenä ja vammaisen ihmisen asemaa vahvistavana.
The social relational model of disability maintains that disability is produced by both physical barriers and negative social interaction and stigmatizing attitudes.
Vammaisuutta käsiteltiin sosiaalisena konstruktiona; sosiaalisrelationaalisen mallin mukaan vammaisuutta tuottavat fyysiset, sosiaaliset ja asenteelliset esteet vammaisen ihmisen ympäristössä.
As for positive factors affecting the position of clients, I thematised the methods used by rehabilitation counsellors when en couraging their clients to express their opinions and to appreciate their life history.
Erityisesti teemoiteltiin niitä keinoja, joilla kuntoutusohjaajat pyrkivät tukemaan asiakkaan oman mielipiteen ilmaisua ja oman elämänhistorian arvostamista.
As an occupational group, rehabilitation counsellors are in a good position to invest in an interactive, client-oriented, and comprehensive service.
Kuntoutusohjaajat ovat ammattiryhmä, joka voi erityisesti paneutua vuorovaikutukseen, asiakaslähtöisyyteen ja laaja-alaisuuteen ohjaustyössään.
Summarizing, persons with disabilities or long-term illnesses receive supportive as well as dismissive and patronising messages during their interactions with their close ones and the service system.
Vammaiset ja pitkäaikaissairaat ihmiset saavat sekä valtaistumista vahvistavia että estäviä viestejä sekä lähiyhteisöltään että palvelujärjestelmän työntekijöiltä.
A thematic analysis was conducted of the experiences described by the mothers.
Neljästä osatutkimuksesta ensimmäinen perustui kolmen liikuntavammaisen äidin kertomiin kokemuksiin vuorovaikutussuhteistaan.
This resulted in an operating model to support dependent and powerless clients in psychosocial rehabilitation.
Näistä keinoista hahmottui toimintamalli heikossa asemassa olevien mielenterveyskuntoutujien tukemiseen.
This emphasizes the importance of social and health care workers' education.
Vammaisten ihmisten asemaan yhteisöissä ja yhteiskunnassa voidaan vaikuttaa sosiaali- ja terveydenhuollon henkilöstön koulutuksessa.
The purpose of the study was to point out features of interaction that either strengthen or weaken the position of a person with disabilities and the effects of these features on identity.
Tutkimuksen tavoitteena oli tehdä näkyväksi vuorovaikutusilmiöitä, jotka vaikuttavat vammaisen ihmisen identiteettien kehittymiseen, hänen valtaistumiseensa ja hänen osallistumiseensa yhteiskunnassa ja yhteisöissä.
Sometimes they, however, perceived dismissive or disablist attitudes and acts in both the service system and families.
Kuitenkin palvelujärjestelmässä havaittiin toisinaan myös vammaista asiakasta mitätöivää asennetta.
This is manifested in what a person with disabilities can do and what that person can be. People with disabilities and long-term illnesses may receive messages from their community and service system personnel that both support and impede empowerment.
Näin tuotettu vammaisuus ilmenee sekä siinä, mitä vammainen ihminen voi tehdä, että siinä, mitä vammainen ihminen voi olla.
In rare cases, oppression and abuse was perceived in the families of people with disabilities.
Vammaisten ihmisten perheissä tapahtuva vuorovaikutus näyttäytyi kuntoutusohjaajille useimmiten myönteisenä ja arvostavana.
Diminishing acts, oppressive acts and disablist behaviours are examples of activities hindering empowerment.
Yksilön valtaistumisen estäminen vuorovaikutuksessa ilmenee muun muassa mitätöintinä, vammaistamisena tai alistamisena.
How are gender and agency constructed in the context of ice hockey?
Miten sukupuolta ja toimijuutta rakennetaan jääkiekon kontekstissa?
The data analysis is based on the interpretative approach and thick description.
Aineiston analyysi pohjautuu tulkinnalliseen lähestymistapaan ja tiheään kuvaukseen.
At the individual level, subjects are required to use technologies of the self in self-governance and when receiving feedback.
Yksilötasolla subjektin edellytetään hyödyntävän minäteknologioita itsehallinnassa ja palautteen vastaanottamisessa.
The space is marginalized not only in the media but also in cultural perceptions and attitudes.
Tila on marginalisoitu niin mediassa kuin kulttuurisissa käsityksissä ja asenteissa.
This research shows that despite legislative requirements and demands for equality work, ice hockey in Finland is still an area that produces inequality.
Tutkimus osoittaa, että lainsäädännöllisistä ja urheilun tasa-arvotyölle asetetuista vaatimuksista huolimatta jääkiekko tuottaa Suomessa eriarvoisuutta.
I examine the cultural practices of hockey on formal, non-formal and physical levels.
Tarkastelen jääkiekkoilun kulttuurisia käytäntöjä virallisella, epävirallisella ja fyysisellä tasolla.
Including girls in drawing up joint ground rules is a way to train them to make decisions and to reach agreement.
Tyttöjen osallistaminen yhteisten pelisääntöjen laatimiseen harjaannuttaa heitä päätöksentekoon ja yhteiseen sopimiseen.
I approach coaching practices in terms of theories of power and governance.
Valmentamiseen liittyviä käytäntöjä tarkastelen vallan ja hallinnan teorioiden pohjalta.
What meanings are the hobby given in the girls’ discussions?
Miten harrastusta merkityksellistetään tyttöjen puheenvuoroissa?
I describe my work with the material as an analytical process consisting of three phases: analysis, reading and interpretation.
Kuvaan työskentelyäni aineiston parissa analyyttisenä prosessina, joka muodostuu analyysin, luennan ja tulkinnan vaiheista.
The ideal at work there is that of the responsible citizen, in practice a model subject with the entrepreneurial orientation promoted by neoliberal society.
Ihanteena on kunnon kansalaisuus, joka käytännössä tarkoittaa uusliberalistisen yhteiskunnan mukaista yrittäjämäiseen toimintatapaan pohjaavaa mallisubjektiutta.
Everyday practices create social and cultural spaces in which girls struggle to gain opportunities and dismantle their assumed womanhood.
Arjen käytännöissä rakentuu sosiaalisia ja kulttuurisia tiloja, joissa tytöt kamppailevat mahdollisuuksistaan ja joissa he purkivat oletettua naiseutta.
The material consists of field notes, interviews, background information collected from questionnaires the girls completed, essays written by the girls, video recordings and records of meetings organized for parents.
Aineisto muodostuu kenttämuistiinpanoista, haastatteluista, taustatietolomakkeista, tyttöjen kirjoittamista kirjoitelmista, videotallenteista ja vanhemmille järjestettyjen palavereiden muistioista.
The ethnographic data used in the research was collected during eight months of fieldwork in which I participated in the activities of a hockey team in a community outside of the Helsinki region.
Tutkimuksen etnografinen aineisto on tuotettu 8 kuukautta kestäneen kenttätyöskentelyn aikana osallistumalla pääkaupunkiseudun ulkopuolella sijaitsevan tyttöjääkiekkojoukkueen toimintaan.
Agency is analysed on the macro, meso and micro levels; it is seen as associated with power relations in society, structures, sport as an institution and individuals as independent actors, albeit ones enmeshed in the power relations between actors.
Analysoin toimijuutta makro-, meso- ja mikrotasolla, jolloin se kiinnittyy samanaikaisesti yhteiskunnan valtasuhteisiin, rakenteisiin, urheiluun instituutiona sekä yksilöihin itsenäisinä, mutta valtasuhteisiin kiinnittyneinä toimijoina.
This research shows that the bio-power in the hockey culture, as an institutional dimension of governance, tends to produce a subject that readily adapts to discipline.
Tulokset osoittivat, että jääkiekon kulttuurissa biovalta hallinnan institutionaalisena ulottuvuutena tuottaa kurinalaisuuteen mukautuvaa subjektia.
The parents of the children are attached to the project through discourses of parental responsibility, voluntary work and health.
Myös lasten vanhemmat kiinnitetään projektiin kasvatusvastuun, vapaaehtoistyön sekä kansanterveydellisen diskurssin sääteleminä.
I examine space in terms of physical, social and cultural spaces.
Tarkastelen tilaa fyysisenä, sosiaalisena ja kulttuurisena.
The results show that the physical spaces afforded to girls’ ice hockey teams are demarcated, regulated and segregated ones in which differences between the genders are amplified and marked using a variety of ownership and governance relationships.
Tutkimukseni mukaan tyttöjoukkueen fyysiset tilat piirtyvät rajattuina, säännösteltyinä ja eriytyneinä paikkoina, joissa sukupuolten eroa vahvistetaan ja merkitään erilaisilla omistus- ja hallintasuhteilla.
By playing a game like hockey, which is perceived as masculine, girls are creating a new gender culture and dismantling the dichotomous gender order.
Harrastamalla maskuliiniseksi miellettyä jääkiekkoa tytöt luovat uutta sukupuolikulttuuria ja purkavat kaksijakoista sukupuolijärjestystä.
The research questions are: How are the cultural practices of girls’ ice hockey constructed?
Tutkimuksessani kysyn: Miten tyttöjääkiekkoilun kulttuuriset käytännöt rakentuvat?
In the border work situations that emerge in the study, one sees questioning of conventional notions of femininity and masculinity by negotiating gender categories.
Tutkimuksessa esiin tulleissa rajankäyntitilanteissa kyseenalaistetaan oikeanlaiseksi määriteltyä feminiinisyyttä ja maskuliinisuutta sukupuolen kategorioista neuvotellen.
The theoretical background taps the research traditions in the fields of feminist upbringing and education, culture, girlhood, and physical education.
Tutkimukseni teoreettiset lähtökohdat ovat feministisen kasvatuksen ja koulutuksen, kulttuurin-, tyttö- ja liikuntatutkimuksen tutkimusperinteissä.
The research draws on the concepts of gender, agency, space and border work.
Tutkimus kiinnittyy sukupuolen, toimijuuden ja tilan käsitteisiin sekä myös rajankäynnin käsitteeseen.
Women and girls are on the outer circle as regards the cultural practices of the sport.
Tytöt ja naiset sijoittuvat jääkiekon kulttuurisissa käytännöissä ulommalle kehälle.
Drawing on gender, power and governance perspectives, the research analyses the environment in which the hobby is practiced, the cultural practices it involves, the agency and space that are constructed in those practices, and the hobby’s gendered and gender-producing meanings.
Analysoin jääkiekkoharrastuksen toimintaympäristöä, käytäntöjä ja niissä rakentuvaa toimijuutta, tilaa sekä harrastuksen sukupuolittuneita ja sukupuolta tuottavia merkityksiä.
The everyday practices of the team include many different ways to mark togetherness that enable girls to perform their playership.
Joukkueen arkisissa käytännöissä muodostuu erilaisia yhteenkuuluvuuden merkitsemistapoja, joilla performoidaan jääkiekkoilijuutta.
This thesis examines organised ice hockey played as a hobby by a group of 12–16-year-old girls.
Tarkastelen tutkimuksessani 12–16-vuotiaiden tyttöjen organisoitua jääkiekkoharrastusta sukupuolen, vallan ja hallinnan näkökulmista.
Our matter of research is descriptive.
Tutkimusotteemme on kuvaileva.
Otherwise applying drama can be left disconnected and without a purpose.
Muuten draamallisuus saattaa jäädä irralliseksi ja tarkoituksettomaksi.
Through these we examined the possible effects they may have in practice.
Lisäksi tarkastelimme puheen tapojen mahdollisia vaikutuksia käytäntöön.
In our research we examine applying methods of drama education in the context of art education based Flying Stories exhibition which was exhibited in Rovaniemi art museum during November and January 2011-2012.
Tutkimuskontekstimme liittyy marrastammikuussa 2011–2012 Rovaniemen taidemuseossa järjestettyyn taidekasvatukselliseen Flying Stories -näyttelyyn ja sen Pohjoisen kyläläiset -työpajoihin.
According to our research workshops that apply drama need time and proper preliminary work to be meaningful to both the workshop instructors and participants.
Tutkimuksemme mukaan draamallinen työpaja vaatii aikaa ja hyvän pohjatyön ollakseen tekijöilleen ja osallistujilleen merkityksellinen.
In the interpretation is underlined the contradictions between the methods of drama education and their applying into practices.
Tulkinnassamme korostuu draamakasvatuksen menetelmiin liittyvät ristiriidat käytäntöön soveltamisen kannalta.
Through our interpretation we divided the essential meanings that were given to applying methods in drama education to three categories: speech about an educator with selfknowledge, speech about the relationship between free willing and instructed action and speech about desirable way participants should behave.
Tulkintamme perusteella jaoimme draamakasvatuksellisiin menetelmiin liitetyt merkitykselliset asiat kolmeen kokonaisuuteen, joita olivat puhe itsensä tuntevasta kasvattajasta, vapaaehtoisen ja ohjatun toiminnan suhteesta sekä toivottavasta osallistujuudesta.
In the speech of instructors the good sides of applying drama were emphasized considering experience, learning and individual development.
Kouluttajien puheessa korostuivat draamakasvatuksen menetelmien hyvät ominaisuudet kokemuksen, oppimisen ja yksilöllisen kehityksen kannalta sekä ohjaajaksi kasvamisen prosessi.
We applied discourse analysis to the interviews and focused on the matter of speech that our interviewees use when they talk about the methods of drama education, applying and experiencing them.
Kiinnitimme huomiomme niihin puheen tapoihin, joita tutkimushenkilömme käyttivät kuvatessaan draamakasvatuksen menetelmiä, niiden soveltamista ja kokemista.
The executors spoke about the lack of poise to perform through applied drama and that the experience as a workshop instructor grows after each time.
Toteuttajien puheessa korostui esiintymisluontevuuden puute ja ohjaajakokemuksen kehittyminen joka työpajan jälkeen.
For the participants the best experiences were using senses and working collaboratively, relating the action to previous memories and the action that was rewarding.
Osallistujien puheessa korostui työpajan elämyksellisyys aistien ja yhteisöllisyyden kautta, aikaisempien kokemusten merkitys ja toiminnan palkitsevuus.
Also we interviewed two students who planned and instructed the workshops among other students who we call executors and finally four children from 2 and 3 grades who were involved with the workshops as participants.
Tutkimushenkilöitämme olivat näyttelykokonaisuuteen vaikuttaneet museo- ja teatterialan ammattilaiset eli kouluttajat, työpajoja suunnitelleet ja ohjanneet kuvataidekasvatuksen opiskelijat eli toteuttajat sekä työpajoissa olleet 2–3 -luokkalaiset lapset eli osallistujat.
The instructors of the workshops participated in drama training which is unique for the time being an was held at the side of the exhibition.
Pajat oli suunnattu 4–12 -vuotiaille, ne perustuivat kokemukselliseen oppimiseen ja niissä sovellettiin draamakasvatuksen menetelmiä, joihin työpajojen ohjaajat olivat tutustuneet näyttelyn yhteydessä järjestetyillä, toistaiseksi ainutkertaisilla draamakasvatuksen koulutuspäivillä.
We gathered interviews from four museum and drama professionals who had affected the exhibition in whole and we call them instructors in the research.
Haastattelimme neljää kouluttajaa, kahta toteuttajaa sekä neljää osallistujaa ja analysoimme haastatteluaineistomme diskurssianalyysin avulla.
In these workshops the methods of drama education were applied.
Tarkastelemme tutkimuksessamme draamakasvatuksen menetelmien soveltamista Flying Stories -näyttelyn työpajatoiminnassa.
Against the backdrop of scholarly debates over what energy and its social dimension might entail, I ask 1) what does "energy" in the context of the north refer to and 2) how is the social dimension of this energy understood?
Laajaa, energiaa ja (sen) yhteiskunnallista ulottuvuutta käsittelevää kirjallisuuskatsausta vasten kysyn, 1) miten energia pohjoisen kontekstissa ymmärretään ja 2) millaisena sen suhde arktisen alueen "sosiaaliseen" ja yhteiskunnalliseen ulottuvuuteen näyttäytyy?