natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As such dissolution tests can be used to get qualitative data of precipitation phenomenon when comparing basic drug compounds.
Sellaisenaan dissoluutiokokeilla saadaan kvalitatiivista tietoa saostumisesta emäksisiä lääkeaineita vertailtaessa.
Re-dissolution of the drugs in small intestine and influence of physical properties on dissolution rate were evaluated with flow through dissolution method.
Lääkeaineiden uudelleenliukenemista ohutsuolessa sekä fysikaalisten ominaisuuksien vaikutusta liukenemisnopeuteen tutkittiin läpivirtausdissoluutiomenetelmällä FaSSIF-liuoksessa.
In the study both fasted and fed states were tested as well as the effect of different pH in stomach phase and significance of biorelevant solutions over general buffer solutions.
Työssä tutkittiin sekä paasto- että ruoansulatusvaihetta, mahan erilaisten pH:iden vaikutusta sekä biorelevanttien liuosten merkitystä verrattuna tavallisiin puskuriliuoksiin.
Also the effect of higher pH in the stomach on dissolved portion of API can be analysed.
Myös mahan pH:n vaikutusta liuenneena olevaan lääkeainemäärään voidaan analysoida.
In the fed state simulated microdissolution tests even the high doses of the drugs did not precipitate.
Ruoansulatusvaihetta simuloivissa mikrodissoluutiokokeissa lääkeaineet eivät saostuneet suurillakaan annoksilla.
When biorelevant simulated intestinal fluid (FaSSIF or FeSSIF) was added to the solution to simulate the drug transfer out of stomach into small intestine, precipitation of different doses were analysed.
Kun liuoksiin lisättiin ohutsuolen nesteitä simuloivaa biorelevanttia väliainetta (FaSSIF tai FeSSIF) kuvaamaan lääkeaineen etenemistä ruuansulatuskanavassa, nähtiin miten eri annokset saostuivat ja miten ne pysyivät ylikylläisinä liukoisuustutkimuksiin nähden.
Concentrations were measured directly from dissolution vessels with fibre optic probes.
Pitoisuudet määritettiin kuituoptiikan avulla suoraan dissoluutioastioista.
Weakly basic compounds dissolve rapidly in low pH in stomach but in intestinal conditions forming of supersaturated solution may occur.
Heikosti emäksiset lääkeaineet liukenevat nopeasti mahan matalassa pH:ssa, mutta siirtyessään emäksisempään ohutsuoleen voi muodostua ns. ylikylläinen liuos, joka edesauttaa lääkeaineen nopeaa imeytymistä ohutsuolesta tai voi johtaa lääkeaineen saostumiseen.
KDI (1-30µg) was injected to the striatum six hours prior to 6-hydroxydopamine.
KDI (1-30 µg) injisoitiin striatumiin kuusi tuntia ennen 6-hydroksidopamiinia.
The severity of the lesion was then evaluated by measuring D-amphetamine induced rotation 2, 4 and 6 weeks postlesion and by assessing the number of neurons in substantia nigra pars compacta and optical density of striatum after tyrosine hydroxylase immunostaining at week seven.
Muodostuvan vaurion suuruutta arvioitiin mittaamalla D-amfetamiinilla indusoitua pyörimiskäyttäytymistä 2, 4 ja 6 viikkoa leesioinnin jälkeen sekä määrittämällä substantia nigra pars compactan solumäärä ja striatumin optinen tiheys tyrosiinihydroksylaasivärjätyistä leikkeistä viikolla seitsemän.
Although the effects of endogenous laminin are clearly inadequate for repair, laminin based compounds could be powerful therapeutic agents.
Vaikka endogeenisen laminiinin vaikutukset ovat vaurioiden korjaamiseksi selvästi riittämättömat, saattaisivat laminiineista johdetut molekyylit toimia tehokkaina lääkeaineina.
Laminin expression in central nervous system decreases after maturation but has been found inducible by injury after trauma or disease.
Niiden ekspressio keskushermostossa vähenee kehityksen päätyttyä, mutta sen on todettu lisääntyvän vaurioalueilla trauman tai sairauden seurauksena.
In central nervous system laminins are involved in every major developmental stage from neural tube closure to synaptogenesis.
Laminiinit vaikuttavat kaikkiin keskushermoston pääkehitysvaiheisiin hermostoputken sulkeutumisesta synaptogeneesiin.
KDI might be usable in treating Parkinson's disease but it's mode of action doesn't appear to rely on protecting dopaminergic neurons or promoting the branching of their axons.
KDI-tripeptidi saattaisi olla käyttökelpoinen yhdiste Parkinsonin taudin hoidossa, mutta sen vaikutus ei näyttäisi perustuvan dopaminergisten neuronien suojelemiseen tai niiden aksonien haarautumisen tehostamiseen.
Encouraged by these results I set out to test whether KDI would rescue midbrain dopaminergic neurons in unilateral 6-hydroxydopamine-induced rat model of Parkinson's disease.
Näiden tulosten rohkaisemana lähdin tutkimaan, pystyisikö KDI suojelemaan myös keskiaivojen dopaminergisia neuroneita toispuoleisessa, 6-hydroksidopamiinilla indusoidussa Parkinsonin tauti -mallissa rotilla.
Laminins are a family of heterotrimeric glycoproteins found mainly in basement membranes.
Laminiinit ovat joukko solunulkoisia, heterotrimeerisia glykoproteiineja, jotka esiintyvät pääasiassa osana tyvikalvojen molekyyliverkkoja.
Since laminins are known to promote neurite outgrowth and neuronal survival, this has been proposed as a regenerative response to injury.
Koska laminiinien tiedetään voimistavan neuriittien kasvua ja tukevan neuronien selviytymistä, on tämän arveltu olevan regeneraation käynnistämiseksi tarkoitettu vaste.
KDI is known to inhibit ionotropic glutamate receptors and could therefore improve motor function by opposing striatal denervation induced overactivity of glutamatergic subthalamic nucleus neurons.
Koska KDI:n tiedetään salpaavan ionotrooppisia glutamaattireseptoreja, saattaa se parantaa motorista suorituskykyä hillitsemällä Parkinson-oireita pahentavan, yliaktiivisen subtalamisen tumakkeen toimintaan.
In previous in vivo studies KDI-tripeptide, a neurite outgrowth promoting fragment from γ1-laminin, has proved effective neuroprotective and regeneration promoting compound.
γ1-laminiinin neuriittien kasvua parantava fragmentti, KDI-tripeptidi on aikaisemmissa in vivo tutkimuksissa osoittautunut tehokkaaksi neuroneita suojelevaksi ja regeneraatiota parantavaksi yhdisteeksi.
KDI, however, failed to save tyrosine hydroxylase positive dopaminergic neurons in substantia nigra pars compacta or their axons in striatum.
KDI-peptidi ei kuitenkaan säästänyt substantia nigra pars compactan tyrosiinihydroksylaasia ekspressoivia, dopaminergisia neuroneita tai niiden striatumin aksoneja.
They interact with numerous other extracellular matrix components and cell surface receptors, including integrins and α-dystroglycan.
Ne vuorovaikuttavat monien muiden soluvaliaineen molekyylien sekä solukalvon reseptorien, kuten integriinien ja α-dystroglykaanin kanssa ja osallistuvat yksilönkehityksen aikana lukuisiin morfogeneettisiin ja organogeneettisiin tapahtumiin sekä kudosrakenteiden ja kudosrajapintojen ylläpitoon.
Compared to control it decreased Damphetamine induced rotational behaviour significantly at week four.
Ainoa tehokas KDI-annos oli 3 µg:aa. Kontrolliin verrattuna se vähensi merkittävästi rottien D-amfetamiinilla indusoitua pyörimiskäyttäytymistä viikolla neljä.
Genotype 1 is the most common and the most difficult to treat.
Genotyyppi 1 on yleisin maailmassa, ja samalla kaikista vaikein hoitaa.
A total of 37 samples (32.7%) exhibited antiviral activity over 50%.
Yhteensä 37 yhdistettä (32,7 %) osoittivat yli 50 % antiviraalista tehoa.
Due to its high variability there are at least seven genotypes and several subtypes.
Geneettisen vaihtelun takia tähän mennessä on tunnistettu ainakin seitsemän eri genotyyppiä ja useita alatyyppejä.
This study was part of international MAREX project which aims to discover new active molecules from marine resources.
Tämä tutkimus oli osa kansainvälistä MAREX-hanketta, joka tähtää uusien aktiivisten molekyylien löytämiseen.
Estimated 180 million people worldwide are infected by hepatitis C virus.
Maailmassa on arviolta 180 miljoonaa hepatiitti C -viruksen kantajaa.
Marine environment has been in recent years a very interesting source for finding new drug candidates.
Meren mikro- ja makro-organismit ovat viime vuosina olleet kiinnostava lähde uusien lääkkeiden etsinnässä.
The current interest in exploring new medicines is concentrated to the essential viral proteins, such as the NS3/4A protease, NS3 helicase, NS5A and NS5B RNA polymerase.
Nykyinen lääkekehitystutkimus kohdistuu viruksen kopioitumisen kannalta tärkeisiin proteiineihin, kuten NS3/4A proteaasiin, NS3 helikaasiin, NS5A proteiiniin sekä NS5B RNA polymeraasiin.
Chronic infections can lead to liver cirrhosis, transplantation and hepatocellular carcinoma.
Krooniset infektiot voivat aiheuttaa maksakirroosia, johtaa elinsiirtoon tai maksasyöpään.
The current standard of care continues 24-48 weeks and consists mainly of pegylated interferon alpha and nucleoside analogue ribavirin, both non-specific HCV medicines with severe adverse effects.
Nykyinen hoito perustuu pääasiassa 24-48 viikkoa kestävään hoitoon pegyloidulla interferoni alfalla sekä nukleosidirakenteisella ribaviriinillä, joista kumpikaan ei ole erityisesti C-hepatiitin hoitoon suunniteltu lääke.
The optimized and validated method was used for screening HCV replication inhibitors from a library containing 113 marine-derived substances.
Optimoitua ja validoitua menetelmää käytettiin hepatiitti C -viruksen kopioitumista estävien aineiden seulontaan yhdistekirjastosta, joka sisälsi merieliöperäisiä näytteitä yhteensä 113.
It causes liver diseases which are often asymptomatic.
C-hepatiitti aiheuttaa usein oireettomia maksasairauksia.
Drug development was slow until 1999 when the first cell culture model with autonomously replicating subgenomic HCV replicon was developed.
Lääkkeiden kehitys oli hidasta kunnes vuonna 1999 kehitettiin ensimmäinen soluissa itsenäisesti kopioituva virusmalli, joka ilmensi vain osaa koko viruksen genomista.
The aim of this study was to optimize and validate a robust cell-based assay for screening of replication inhibitors against HCV.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli optimoida ja validoida toistettava solupohjainen seulontamenetelmä antiviraalisen aktiivisuuden määritystä varten.
Genetically modified Huh-7 cells harbor a subgenomic HCV replicon expressing only the viral proteins needed in viral replication.
Geneettisesti muunnellut Huh-7 solut ilmentävät vain osaa hepatiitti C -viruksen genomista, ja ne tuottavat vain kopioitumiseen tarvittavia virusproteiineja.
10 samples (27.0%) exhibited cytotoxicity below 20%, of which six were synthetic samples and four were extracts.
10 yhdistettä (27,0 %) osoittivat alle 20 % sytotoksisuutta.
A cytotoxicity evaluation in ATP assay was performed with these samples.
Näiden yhdisteiden sytotoksisuus tutkittiin ATP:tä mittaavalla kokeella.
Compounds with high antiviral activity, low cytotoxicity and clear dose-response in further studies should be tested with a cell line expressing the full-length HCV genome.
Yhdisteistä, jotka osoittivat hyvää antiviraalista tehoa sekä alhaista sytotoksisuutta, tulee tutkia jatkossa niiden annos-vastesuhde.
In 2011 two new direct-acting antivirals, protease inhibitors telaprevir and boceprevir, were approved for the treatment of HCV. A vaccine against HCV has not yet been developed.
Vuonna 2011 markkinoille tuli kaksi uutta suoraan C-hepatiittia vastaan kehitettyä lääkettä, proteaasin estäjät telapreviiri ja bosepreviiri.
HCV belongs to the Hepacivirus genus.
Hepatiitti C -virus kuuluu Hepasivirusten sukuun.
In addition, the replicon encodes a firefly luciferase as a reporter gene.
Lisäksi genomiin oli lisätty tulikärpäsestä peräisin oleva lusiferaasigeeni, jonka tuottamaa luminesenssia mittaamalla arvioitiin virusproteiinien tuottoa.
The amount of expressed luciferase is directly correlated with the amount of HCV replication making the replicon system suitable for HTS.
Solujen tuottaman lusiferaasin määrä on suoraan verrannollinen hepatiitti C virusproteiinien kopioitumiseen.
The structural proteins can exhibit some characteristics which inactivate the compound identified as active in the replicon system.
Vaikka yhdiste on ollut aktiivinen soluissa, jotka ilmentävät vain osaa hepatiitti C -viruksen genomista, viruksen rakenneproteiinit voivat kuitenkin vaikuttaa yhdisteen tehoon ja inaktivoida sen.
Amphetamine and its derivatives are widely used as medicines but also abused as psychostimulant drugs.
Amfetamiinia ja sen monia johdannaisia käytetään sekä lääkkeinä että stimuloivina huumausaineina.
On the fourth day no differences were detected between the genotypes.
Neljäntenä koepäivänä genotyyppien välistä eroa ei kuitenkaan enää havaittu.
Amphetamine was administered straight to the brain through the microdialysis probe.
Amfetamiini annosteltiin suoraan aivoihin mikrodialyysikoettimen kautta.
Amphetamine also releases serotonin and norepinephrine by similar mechanisms and it affects indirectly other neurotransmitter systems too.
Amfetamiini vaikuttaa samoin myös noradrenaliinin ja serotoniin vapautumiseen, ja epäsuorasti muihinkin välittäjäainejärjestelmiin.
Amphetamine is a substrate for dopamine transporter (DAT) and it acts as a competitive inhibitor of the transporter reducing uptake of dopamine.
mfetamiini on dopamiinitransportterin (DAT) substraatti, ja toimii sen kilpailevana inhibiittorina vähentäen näin dopamiinin takaisinottoa soluihin.
The aim of this study was to investigate how the overexpression of endogenic GDNF affects dopaminergic system and how it changes drug responses.
Tässä erikoistyössä tutkittiin, miten endogeenisen GDNF:n ylituotanto vaikuttaa dopamiinijärjestelmään ja erityisesti, millaisina muutoksina tämä näkyy reagoinnissa huumausaineelle.
In addition to these experiments, the biological activity of three small-molecule GDNF mimetics in intact brains was tested by microdialysis.
Lisäksi erikoistyössä tutkittiin mikrodialyysin avulla kolmen pienmolekyylisen GDNF:ää matkivan yhdisteen biologista aktiivisuutta intakteissa aivoissa.
The most important action of amphetamine in the central nervous system is to release dopamine to the extracellular space which leads to enhanced dopaminergic neurotransmission.
Amfetamiinin merkittävin vaikutus keskushermostossa on voimakas dopamiinin vapautuminen ulos soluista, mikä johtaa dopaminergisen hermovälityksen tehostumiseen.
Drug addiction is a chronic disorder related to structural and functional adaptive changes of neurons, called neuronal plasticity.
Huumausaineriippuvuus on krooninen sairaus, johon liittyy hermoston plastisia muutoksia.
The small-molecule GDNF mimetics increased striatal dopamine output thus showing biological activity and encouraging to further investigations.
Tutkitut pienmolekyyliset GDNF-mimeetit osoittivat biologista aktiivisuutta antaen jatkotutkimuksille aihetta.
In the NAcc no significant difference was found between the genotypes.
Accumbens-tumakkeen mikrodialyysissä ei havaittu tilastollisesti merkitsevää eroa genotyyppien välillä.
Using brain microdialysis it was measured how the extracellular dopamine concentration changes in striatum and nucleus accumbens (NAcc) after amphetamine stimulation.
Kokeissa mitattiin mikrodialyysin avulla, miten striatumin ja accumbens-tumakkeen solunulkoinen dopamiinipitoisuus muuttuu amfetamiinistimulaation seurauksena.
This was done to find out if the response to amphetamine changed after repeated dosing.
Tarkoituksena oli selvittää, muuttuuko aivojen dopamiinivaste toistetun amfetamiinistimulaation seurauksena.
Instead in NAcc amphetamine caused a smaller increase in the dopamine output on day 4 than on day 1 in both genotypes suggesting that tolerance was developed.
Tällä aivoalueella sen sijaan vaikutti kehittyvän toleranssia amfetamiinille, sillä neljäntenä koepäivänä dopamiinia vapautui molemmilla genotyypeillä vähemmän kuin ensimmäisenä.
On the first day amphetamine increased striatal dopamine output more in the heterozygous GDNFh mouse than in the wild-type mice.
GDNFh-heterotsygooteilla solunulkoinen dopamiinipitoisuus nousi striatumissa ensimmäisenä koepäivänä enemmän kuin villityypin hiirillä, eli ne reagoivat amfetamiinille villityypin hiiriä voimakkaammin.
The drug induces changes in DAT leading to reverse transport of dopamine from the cytoplasm into the synaptic cleft through DAT. Amphetamine is also substrate for vesicular monoamine transporter 2 (VMAT2) preventing the uptake of dopamine into storage vesicles and promoting its release from the vesicles to cytoplasm.
Amfetamiini on myös vesikulaarisen monoamiinitransportteri-2:n (VMAT2) substraatti ja kykenee vapauttamaan dopamiinia solunsisäisistä varastorakkuloista lisäten vapaan dopamiinin pitoisuutta solussa.
It also enhances dopamine synthesis and according to recent studies amphetamine augments exocytotic dopamine release.
Lisäksi amfetamiini estää dopamiinin metaboliaa monoamiinioksidaasin (MAO) kautta, lisää dopamiinin synteesiä sekä uusimpien tutkimusten mukaan lisää dopamiinihermosolujen aktiivisuutta ja dopamiinin eksosytoottista vapautumista.
Microdialysis was performed on days 1 and 4, and on days 2 and 3 the mice were given amphetamine intraperitoneally.
Välipäivinä hiirille annosteltiin amfetamiinia intraperitoneaalisesti.
GDNF (glial cell line-derived neurotrophic factor) is one of the many molecules regulating plasticity.
GDNF eli gliasolulinjaperäinen hermokasvutekijä on yksi, erityisesti dopamiinijärjestelmän kannalta tärkeä, plastisuutta säätelevä molekyyli, jolla on toivottu olevan jopa riippuvuudelta suojaavia ominaisuuksia.
A hypermorphic mouse strain (GDNFh), which is overexpressing physiological GDNF, was used.
Tutkimuksessa käytettiin endogeenistä GDNF:ää normaalia enemmän ilmentävää hypermorfista hiirikantaa (GDNFh), ja verrokkeina samojen poikueiden villityypin hiiriä.
It still remains partly unsolved how amphetamine exactly releases monoamines but it is known to have multiple sites of action.
Amfetamiinin tarkka vaikutusmekanismi ei ole edelleenkään täysin selvä, mutta sen tiedetään vaikuttavan moniin solunosiin ja hermovälityksen säätelymekanismeihin.
These results confirm that endogenic GDNF has a remarkable role in the regulation of the dopamine system and hence addiction but further investigations are needed to clarify its versatile actions.
Kokeiden tulokset vahvistavat GDNF:llä olevan merkittävän roolin dopamiinijärjestelmän ja riippuvuuden säätelyssä.
This stronger reaction to amphetamine may be explained by the enhanced activity of DAT in the GDNFh-het mice leading to higher intracellular amphetamine concentration.
DAT-aktiivisuuden on todettu olevan näillä hypermorfisilla hiirillä normaalia suurempi, jolloin amfetamiini kulkeutuu soluihin tehokkaammin.
Amphetamine enters the cell mainly through DAT and partly by diffusing through the cell membrane.
Kulkeuduttuaan soluun amfetamiini saa aikaan muutoksia DAT:n toiminnassa, jolloin dopamiinia alkaakin kulkeutua DAT:n kautta ulos solusta.
In conclusion, the labeling of NFC was found to be a reliable and simple method.
Fibrilliselluloosan leimaus osoittautui luotettavaksi ja yksinkertaiseksi menetelmäksi.
Therefore further studies are required for more specific conclusions.
Eri lääkeaineiden tarkkailu vaatisi kuitenkin jatkotutkimuksia, jotta johtopäätöksiä voitaisiin tarkentaa.
Cellulose has already been used as an industrial raw material for over a century.
Selluloosa on uusiutuva luonnonvara, jota on käytetty teollisuuden raaka-aineena jo useita vuosikymmeniä.
However, a clear difference was found with the large compound (99mTc-HSA).
Ison molekyylin (99mTc-HSA) vapautumisessa ero oli kuitenkin huomattava.
Drug release was observed for a period of 24 hours and the results were compared to saline/study compound control injections.
Lääkeaineen vapautumista seurattiin 24 tunnin ajan, ja tuloksia verrattiin tutkittavien lääkeaineiden suolaliuosinjektioihin.
In addition, the NFC hydrogel did not migrate from, or disintegrate, at the site of injection, suggesting a robust enough structural integrity to withstand normal movement and activity.
Fibrilliselluloosa ei ollut kulkeutunut pois tai hajonnut injektioalueella koko kuvantamisen aikana, joten se on rakenteeltaan riittävän kestävä sietääkseen normaalia liikkumista ja toimintaa.
For the smaller compounds (123I-NaI, 123I-β-CIT), no differences were found in the drug release or absorption in between the NFC biomaterial and saline injections.
Pienten molekyylien vapautumisessa (123I-NaI, 123I-β-CIT) ei havaittu eroja hydrogeeli- ja suolaliuosinjektioiden välillä.
Biocompatibility and the biomimetic aspects of NFC have enabled the fabrication of nanoporous membranes and scaffolds that can function as medical devices (e.g. tissue engineering, wound healing, novel active implants).
Useista synteettisistä ja muista luonnon polymeereistä poiketen, fibrilliselluloosasta on valmistettu nanohuokoisia membraaneja ja fysiologisia rakenteita muistuttavia hydrogeelejä, joita on onnistuneesti käytetty lääkinnällisinä laitteina (kudosteknologia, haavan hoito, aktiivi-implantit).
Study compounds were mixed with the NFC biomaterial and injected into the pelvic region of mice.
Tutkittavat molekyylit sekoitettiin fibrilliselluloosa hydrogeeliin ja injektoitiin ihonalaisesti hiirten lantion seudulle.
In this study, the properties of plant-derived NFC, as potential injectable drug releasing hydrogel "implants" were investigated.
Tämän työn tarkoituksena oli tutkia fibrilliselluloosaa injektoitavana, lääkeainetta vapauttavana "implanttina".
In addition, 99mTc labeled NFC hydrogels were prepared for dual label tracing to observe the hydrogel positioning during the SPECT/CT acquisitions.
Lisäksi kaksoiskuvantamista varten hydrogeeli leimattiin 99mTc:lla, jotta implantin sijaintia voitaisiin tarkkailla kuvantamisen ajan.
NFC offers interesting specific properties that differ from many other natural and synthetic polymers, such as self-renewable raw materials, semi-crystalline morphology, broad chemical modification capacity, biocompatibility and biodegradability.
Fibrilliselluloosa on ominaisuuksiltaan kemiallisesti helposti muokattavissa, bioyhteensopiva, biohajoava ja morfologialtaan osittain kiteinen.
NFC hydrogels have the potential use as drug releasing medical devices with larger compounds.
Injektoitava hydrogeeli on mahdollisesti tehokas lääkeainetta hallitusti vapauttava implantti isommille lääkeaineille, kuten proteiinit tai petidit.
Three different sized candidate molecules were selected (123I-NaI, 123I-β-CIT and 99mTc-HSA, from small to large respectively) and investigated with the use of a small animal SPECT/CT molecular imaging device.
Kolme molekyyliä valittiin edustamaan erikokoisia lääkeaineita (123I-NaI, 123I-β-CIT ja 99mTc-HSA).
However, during recent years the nanostructural features of the naturally occurring biopolymer have been fully investigated and characterized through different processing methods as nanofibrillar cellulose (NFC).
Nykyään raakamateriaalien uusien käsittelymenetelmien ansiosta, myös selluloosan nanorakenteiden ominaisuuksia on päästy tutkimaan.
This has led to a rapid development of novel cellulose based nanoscale materials and advancements in the field of composite materials.
Tämä on johtanut uudenlaisten selluloosajohdannaisten, kuten fibrilliselluloosan, kehittymiseen.
In the NFC hydrogel, the rate of release was slower and the distribution of 99mTc-HSA was more concentrated around the area of injection.
Vapautumisen nopeus oli hydrogeelistä hitaampaa, ja lääkeaine oli keskittynyt injektioalueelle, eikä jakautunut ihonalaiskudokseen kuten suolaliuosinjektioissa.
Two formulations were selected for further characterization: 5 % poly(vinyl alcohol) in water in the outer phase, 3 % polycaprolactone in ethyl acetate in the middle phase and either 10 % or 20 % poly(vinyl alcohol) and polyethylenglycol (1:4) in water in the inner phase.
Kaksi formulaatiota valittiin tarkempaan karakterisointiin: 5 % polyvinyylialkoholia vedessä ulkofaasina, 3 % polykaprolaktonia etyyliasetaatissa keskifaasina ja joko 10 % tai 20 % polyvinyylialkoholia ja polyetyleeniglykolia (1:4) vedessä sisäfaasina.
Flow rates used were 500 µl/h in the inner and in the middle phase and 2500 µl/h in the outer phase, respectively.
Käytetyt virtausnopeudet olivat noin 500 µl/h keski- ja sisäfaasissa ja 2500 µl/h ulkofaasissa.
Once the process and formulation variables were optimized constant droplet production was achieved.
Kun prosessi- ja formulaatiomuuttujat oli optimoitu, vakaa emulsiotuotanto saavutettiin.