natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Each of the three last articles focuses on one of these issues.
Kukin kolmesta viimeisestä artikkelista keskittyy yhteen näistä ongelmakentistä.
Morality is not a matter of the will.
Moraali ei ole tahdon asia.
These attitudes toward the self, in turn, are formed through mutual recognition – we value ourselves when those who we value value us.
Nämä asenteet itseä kohtaan puolestaan muodostuvat vastavuoroisen tunnustuksen kautta – arvostamme itseämme silloin kun arvostamamme toiset arvostavat meitä.
Recognition and valuing are concretely manifest in actions and institutions, whose practices make possible participation on an equal footing.
Tunnustus ja arvostus ilmenevät konkreettisesti teoissa ja instituutioissa, joiden käytännöt mahdollistavat tasavertaisen osallistumisen.
Essays in Philosophical Moral Psychology
Esseita filosofisesta moraalipsykologiasta
What are the psychological conditions of moral responsibility?
Mitkä ovat moraalisen vastuun psykologiset edellytykset?
This expressivist view, as it is called these days, has far-reaching consequences in metaethics.
Tällä nykyisin ekspressivisminä tunnetulla kannalla on kauaskantoisia seurauksia metaetiikassa.
Without self-respect and self-confidence we remain at the mercy of external pressures, even if we have the necessary normative competence.
Ilman itsekunnioitusta ja itseluottamusta jäämme ulkoisten paineiden armoille.
I distinguish three main questions: What are the essential features of moral thinking?
Erotan kolme pääkysymystä: Mitkä ovat moraalisen ajattelun erityispiirteet?
In certain circumstances it is possible to think that something is morally required of one without deciding to do so.
Tietyissä tilanteissa on mahdollista uskoa jonkin teon olevan moraalin vaatima ilman että päättää tehdä niin.
One experimental result is that the majority of people are willing to grant that psychopaths make moral judgments, which challenges internalism.
Yksi kokeellinen tulos on, että enemmistö koehenkilöistä on valmis myöntämään psykopaattien tekevän moraalisia arvostelmia, mikä kyseenalaistaa internalismin.
I reject recent attempts to understand the nature of morality on the basis of empirical research.
Hylkään viime aikoina suositut yritykset ymmärtää moraalin luonnetta empiiristen tutkimusten perusteella.
Thus, standing in the right sort of relations of recognition is indirectly necessary for autonomy and moral responsibility.
Näin oikeanlaisissa tunnustussuhteissa oleminen on epäsuorasti autonomian ja moraalisen vastuullisuuden edellytys.
This conceptual thesis in moral psychology is called (judgment) internalism.
Tätä käsitteellistä moraalipsykologista teesiä kutsutaan (arvostelma-) internalismiksi.
Seeing this opens the way for a kind of normative social criticism that is grounded in the value of freedom and automomy, but is not limited to defending negative rights.
Tämän tunnistaminen tarjoaa avaimet normatiiviseen yhteiskuntakritiikkiin, joka nojaa vapauden ja autonomian arvoon, muttei rajoitu negatiivisten oikeuksien puolustamiseen.
The last two essays in the dissertation emphasize the role of mutual recognition in the development and maintenance of responsible and autonomous moral agency.
Väitöskirjan kaksi viimeistä esseetä korostavat vastavuoroisen tunnustuksen merkitystä vastuullisen ja autonomisen moraalisen toimijuuden kehittymisessä ja ylläpidossa.
And finally, what are the consequences of empirical facts about human nature to normative ethics?
Mitä seurauksia ihmisluontoa koskevilla empiirisillä tosiasioilla on normatiiviselle etiikalle?
One characteristic feature of moral thinking is its practical clout: if we regard an action as morally wrong, we either refrain from doing it even against our desires and interests, or else feel shame or guilt.
Yksi moraalisen ajattelun leimallinen piirre on sen käytännöllinen auktoriteetti: jos pidämme jotain tekoa moraalisesti vääränä, joko pidättäydymme siitä vaikka halujemme ja oman etumme vastaisesti, tai sitten tunnemme häpeää tai syyllisyyttä.
I defend a compatibilist view of autonomy, according to which agents who are unable to recognize right and wrong or act accordingly are not responsible for their actions – it is not fair to praise or blame them, since they lacked the relevant capacity to do otherwise.
Puolustan kompatibilistista autonomiakäsitystä, jonka mukaan yksilöt, jotka eivät kykene tunnistamaan mikä on oikein tai väärin tai eivät kykene toimimaan moraalisten käsitystensä mukaisesti eivät ole vastuussa teoistaan – heitä ei ole reilua kiittää tai moittia niistä, koska he eivät olisi voineet relevantissa mielessä tehdä toisin.
Conversely, autonomy demands an ability to recognize reasons and act on them.
Autonomia vaatii siten determinismin kanssa yhteensopivaa kykyä tunnistaa perusteita ja toimia niiden johdosta.
The internal connection between moral judgment and motivation led many metaethicists in the past century to believe along Humean lines that judgment itself consists in a pro-attitude rather than a belief.
Moraaliarvostelmien sisäinen yhteys motivaatioon ja tunteisiin johti monet viime vuosisadan metaeetikot Humen jalanjäljillä näkemään arvostelman itsensä puoltavana asenteena uskomuksen sijaan.
The epistemology of folk concepts must still be based on Socratic dialogue and critical reflection, whose character and authority I discuss at the end of the paper.
Arkikäsitteiden epistemologian on edelleen perustuttava sokraattiseen dialogiin ja kriittiseen reflektioon, joiden luonnetta ja oikeutusta selvennän artikkelin loppuosassa.
The first essay and part of the introduction are dedicated to methodological questions, in particular the relationship between empirical (social) psychology and philosophy.
Ensimmäinen artikkeli ja osa johdantoa on omistettu menetelmällisille kysymyksille, erityisesti empiirisen psykologian ja filosofian suhteelle.
In the first article, ‘The Rise and Fall of Experimental Philosophy’, I argue that these results pose no real threat to internalism, since experimental philosophy is based on a too simple conception of the relationship between language use and concepts.
Väitöskirjan ensimmäisessä artikkelissa esitän, että nämä tulokset eivät uhkaa internalismia, koska kokeellinen filosofia perustuu liian yksinkertaiselle käsitykselle kielenkäytön ja käsitteiden suhteesta.
Only the reactions of competent users in pragmatically neutral and otherwise conducive circumstances yield evidence about conceptual truths, and such robust intuitions remain inaccessible to surveys for reasons of principle.
Vain pätevien kielenkäyttäjien reaktiot pragmaattisista häiriötekijöistä vapaissa ja muuten suotuisissa olosuhteissa antavat evidenssiä käsitteellisistä totuuksista, eikä kyselytutkimuksilla periaatteellisista syistä pääse käsiksi näihin intuitioihin.
Moral views seem to have a conceptual connection to motivation and emotions – roughly speaking, we can’t conceive of someone genuinely disapproving an action, but nonetheless doing it without any inner motivational conflict or regret.
Moraalisilla käsityksillä vaikuttaa olevan käsitteellinen yhteys motivaatioon ja tunteisiin – karkeasti sanoen, emme voi kuvitella jonkun aidosti paheksuvan jotain tekoa ja silti tekevän juuri sen ilman mitään sisäistä jännitettä tai katumusta.
It implies, among other things, that psychopaths cannot make moral judgments to the extent that they are incapable of corresponding motivation and emotion, even if they might say largely the words we would expect.
Siitä seuraa muun muassa, että psykopaatit eivät kykene muodostamaan aitoja moraalisia arvostelmia siinä määrin kuin heiltä puuttuu vastaava motivaatio ja tunne-elämä, vaikka he sanoisivatkin pitkälti oikeankuuloisia asioita.
Instead, I sketch on the basis of Robert Brandom’s inferentialist semantics a weak form of judgment internalism, according to which the content of moral judgment is determined by a commitment to a particular kind of practical reasoning.
Luonnostelen sen sijaan inferentialistisen merkitysteorian pohjalta heikon arvostelmainternalismin muodon, jossa moraalisen uskomuksen sisältöä määrittää sitoumus erityislaatuiseen käytännölliseen päättelyyn.
The dissertation consists of four essays and a comprehensive introduction that discusses the topics, methods, and most prominent theories of philosophical moral psychology.
Artikkeliväitöskirjani koostuu neljästä esseestä ja kattavasta johdannosta, joka käsittelee filosofisen moraalipsykologian tutkimuskohteita, menetelmiä ja kilpailevia teorioita.
In the second essay I argue that perhaps the most sophisticated form of contemporary expressivism, Allan Gibbard’s norm-expressivism, according to which moral judgments are decisions or contingency plans, is implausible from the perspective of the theory of action.
Toisessa artikkelissa esitän, että ekspressivismin kenties hienostunein nykymuoto, jonka mukaan moraaliarvostelmat ovat päätöksiä tai suunnitelmia, on toimintateoreettisesti epäuskottava.
Recently, there has been an explosion of interest in so-called experimental philosophy, which is a methodological view according to which claims about conceptual truths that appeal to our intuitions should be tested by way of surveys presented to ordinary language users.
Viime vuosina varsinkin amerikkalaisessa filosofisessa keskustelussa on noussut pinnalle ns. kokeellinen filosofia (experimental philosophy), jolla tarkoitetaan menetelmällistä suuntausta, jonka mukaan käsitteellisiä totuuksia koskevia ja intuitioon tukeutuvia väitteitä on koeteltava tavallisille kielenkäyttäjille suunnattujen kyselytutkimusten avulla.
But as a long tradition in German moral philosophy whose best-known contemporary representative is Axel Honneth has it, both being aware of reasons and acting on them requires also the right sort of higher-order attitudes toward the self.
Mutta kuten pitkä saksalaisen moraalifilosofian perinne on korostanut, sekä perusteiden näkeminen että itsenäinen oman arvostelmansa mukaan toimiminen edellyttävät myös oikeanlaisia korkeamman tason asenteita itseä kohtaan.
The method is the community analysis.
Metodina on yhteisöanalyysi.
The central aim was the security of the Jews.
Keskeinen tavoite oli juutalaisten turvallisuus.
The general appearance of the proclamation is optimistic.
Julistuksen yleisilme on optimistinen.
The vision of building a nation of their own is balanced by the collaboration with the Arabs and the international community.
Oman kansakunnan rakentamisen visio tasapainotetaan yhteistyöllä arabien ja kansainvälisen yhteisön kanssa.
The proclamation concentrates on state and administrative points of view.
Siinä korostuu valtiollinen ja hallinnollinen näkökulma.
The cultural Zionists preferred a slower and more low key spiritual way of change.
Kulttuurisionistit halusivat valita hitaamman henkisen muutoksen tien.
The hope for co-operation from all sides was clearly articulated.
Halu yhteistyöhön kaikkiin suuntiin esitettiin selkeästi.
In the midst of grave difficulties a noble proclamation of national and international co-operation was created.
Vaikean ahdingon keskellä luotiin ylevä kansallisen ja kansojen välisen yhteistyön julistus.
It was not taken for granted that the ideals would be realized.
Ihanteiden toteuttaminen ei kuitenkaan olisi itsestään selvää.
The reality in the society was different especially in Roman times when the religious and national thinking was fragmented into four different main views.
Todellisuus oli toisenlainen varsinkin roomalaisaikana, jolloin uskonnollisen ja kansallisen identiteetin ajatus oli hajautunut neljään erilaiseen päänäkemykseen.
The earliest Jewish ideals elevated the concept of unity among the people.
Varhaisimmat juutalaiset ihanteet korostivat kansan yhtenäisyyttä.
The care of the national homeland could become egocentric nationalism and the attention to the Prophets heritage could turn to emphasizing strict religious rules or to isolation from others.
Kansallisen kodin hyvä hoitaminen voisi muuttua itsekeskeiseksi nationalismiksi, profeettojen perinnön vaaliminen uskonnollisten sääntöjen korostamiseksi tai eristäytymiseksi muista.
The proclamation has a community quotation because it aimed to build up a net of cooperation.
Julistuksessa on yhteisöllistä otetta, sillä se pyrki rakentamaan yhdessä tekemisen verkoston.
Many in the majority, the Labour movement, hoped that the progress brought to the region by Zionism would change the minds of opponents.
Enemmistössä eli työväenliikkeen piirissä toivottiin, että sionismin alueelle tuoma edistys tekisi vastustajien mielet sopuisammiksi.
The Proclamation describes a society of a good order which aims at uniting the people.
Julistus kuvaa järjestäytynyttä yhteiskuntaa, jonka tavoitteena oli kansan yhdistäminen.
The emphasis of civil rights could turn to assimilation or in other words to other kinds of values in their own country.
Yksilön vapauden korostus taas voisi muuntua assimiloitumiseksi toisenlaisiin arvoihin omassa maassa.
During the Diaspora the religious tradition mostly warned against pursuing a Jewish state, but many forms of Anti-Judaism and the new national thinking in the nineteenth century created the Zionist movement.
Juutalaisen kansan hajaannuksen aikana uskonnollinen perinne lähinnä varoitti valtion tavoittelemisesta, mutta erimuotoinen juutalaisvastaisuus sekä 1800-luvulla syntynyt nationalistinen ajattelu saivat aikaan sionistisen liikkeen.
In the same roclamation the individual civil rights are side by side with the Prophets thoughts about peace and justice.
Kansalaisvapaudet ovat samassa julistuksessa kuin maininta profeettojen ajatuksista rauhasta ja oikeudenmukaisuudesta.
It aims at a state for the Jews, and the Jewishness of the state is more clearly seen in later legislation.
Julistus tähtää monimuotoisuuteen eli valtioon juutalaisille, kun valtion juutalaisuus näkyy enemmän myöhemmässä lainsäädännössä.
The religious Jewish people did not rely on the earthy nationalism and when some of them later chose Zionism, they stressed the religious aspects in governing the state.
Uskonnolliset eivät luottaneet maalliseen nationalismiin ja sittemmin heistä sionismin valinneet korostivat uskonnon merkitystä valtion ohjaamisessa.
It characterizes national and political unity gathering people who think differently and who come from different factions of the Jewish political and cultural orientation.
Se kuvasi kansallista ja valtiollista yhtenäisyyttä, joka kokoaisi yhteen eri tavalla ajattelevat sekä yhteisöanalyysissä eri kohtiin asettuvat juutalaiset poliittiset ja kulttuuriset suuntaukset.
The Revisionists saw no alternatives but to use military force.
Revisionistien mielestä asetelma johtaisi voimankäyttöön.
The Idea of Community in the Jewish National Thinking and in the Proclamation of Independence The aim of this study is to clarify the idea of community in the Jewish national thinking and in the Proclamation of Independence of the State of Israel in 1948.
Tutkimuksessa selvitetään yhteisöllisyyttä juutalaisessa kansallisuusajattelussa ja Israelin valtion vuoden 1948 itsenäisyysjulistuksessa.
On the field of that arena one can find the society of order, the society of pressure, the societies made by mosaics and the societies that are breaking apart.
Siinä kulttuurin arvoja tarkastellaan kaksi- ja kolmiulotteisella kentällä, johon asettuvat järjestyksen ja pakon yhteiskunnat sekä mosaiikkimaiset ja hajoavat yhteiskunnat.
The community way of behaving means, that the individuals voluntarily follow common values.
Yhteisöllinen yhteiskunta perustuu vapaaehtoisuuteen sekä laajaan yksimielisyyteen arvoista ja tavoitteista.
Nothing like this had ever happened in the academy’s history.
Vastaavaa ei ollut tapahtunut koskaan tiedeakatemian historian aikana.
Particular attention is given to Russophobia, whose detailed examination proves very clearly that its reputation as an anti-Semitic text is groundless.
Erityistä huomiota saa Russofobia, jonka yksityiskohtainen käsittely selvittää kiistattomasti, että sen maine juutalaisvastaisena tekstinä on perusteeton.
The scandal surrounding Russophobia came to a head when the president of The National Academy of Sciences in the United States asked Shafarevich, its honorary member, to resign.
Skandaali Russofobian ympärillä huipentui, kun Yhdysvaltain tiedeakatemian johto pyysi kunniajäsentään Shafarevitshia eroamaan.
The present dissertation discusses Shafarevich’s political activities, his texts and ideas as well as their reception.
Väitöstutkimuksessa käsitellään Shafarevitshin yhteiskunnallista toimintaa, kirjoituksia ja aatteita sekä niiden vastaanottoa.
Then, during the chaotic years of perestroika, Shafarevich defended the basic rights of ordinary citizens and warned that the hype concerning democracy could become counterproductive if the most palpable result of the reforms was the disappearance of citizens’ basic security and elementary social justice.
Perestroikan kaoottisten vuosien aikana Shafarevitsh puolusti tavallisten kansalaisten perusoikeuksia ja varoitti, että demokratiainto voi kääntyä itseään vastaan, mikäli kansalaisten peruskokemus demokratiasta on perusturvan ja sosiaalisen oikeudenmukaisuuden häviäminen.
The Vexing Case of Igor Shafarevich, a Russian Political Thinker
Venäläisen poliittisen ajattelijan Igor Shafarevitshin kiusallinen tapaus
One of the conclusions of the thesis is that even if the world around Shafarevich has changed considerably, his views have remained essentially the same since the late 1960s and early 1970s.
Työn keskeinen johtopäätös on, että vaikka maailma Shafarevitshin ympärillä on huomattavasti muuttunut, eivät hänen omat ajatuksensa ja arvonsa ole sanottavammin muuttuneet sitten 1970-luvun.
The thesis also thoroughly discusses Shafarevich’s other texts and activities before Russophobia’s appearance and after it.
Myös Shafarevitshin muita tekstejä ja toimintaa ennen Russofobian ilmestymistä ja sen jälkeen käsitellään perusteellisesti.
This notoriety owes to Shafarevich’s old samizdat article Russophobia, which was published in 1988.
Shafarevitshin huono maine perustuu hänen vanhaan artikkeliinsa Russofobia, joka julkaistiin vuonna 1988.
The Russian mathematician, academician and former dissident Igor Shafarevich (b. 1923) is commonly mentioned in Western scholarly studies on perestroika and post-perestroika-era Russian politics as one of the most notable anti-Semites and extreme nationalists of the country.
Venäläisen poliittisen ajattelijan Igor Shafarevitshin kiusallinen tapaus Venäläinen matemaatikko ja akateemikko Igor Shafarevitsh (s. 1923) on tapana lukea perestroikan ja perestroikan jälkeisen ajan venäläistä politiikkaa käsittelevässä tutkimuskirjallisuudessa Venäjän johtavien antisemiittien ja äärinationalistien joukkoon.
The dissertation also shows that most of those to write the first criticisms of Russophobia and to liken Shafarevich to the ideologues of Nazi Germany were the same people he had criticised in Russophobia for their deterministic view of history and irrational manner of connecting things for the purpose of fanning the flames of distrust between Russia’s Jews and Russians.
Väitöstutkimuksessa käy myös ilmi, että ensimmäisenä Russofobian tuomitsi nimenomaan pieni aktiivinen emigranttien joukko, jota Shafarevitsh oli Russofobiassa kritisoinut deterministisestä historiantulkinnasta ja irrationaalista tavasta lietsoa eripuraa venäläisten ja juutalaisten välille.
The reasons for Russophobia’s hasty but fierce condemnation were many, but only one was that when the Soviet system began to tumble, it was commonly assumed that a vigorous rise in anti-Semitism and extreme nationalism in the Soviet Union/Russia would be just a matter of time.
Syitä Russofobian hätäiseen mutta erittäin rajuun tuomitsemiseen oli useita, ja niistä vain yksi oli se, että neuvostojärjestelmän alettua järkkyä juutalaisvastaisuuden leimahtamista pelättiin yleisesti ja siitä oltiin erityisen herkkiä löytämään huolestuttavia enteitä, jopa rivien väleistä.
He worked together with academician Andrei Sakharov in a dissidents’ unofficial human rights committee and co-operated closely with Aleksandr Solzhenitsyn before Solzhenitsyn’s exile.
Myös neuvostoliittolaisen toisinajattelijaliikkeen toisen keulahahmon Aleksandr Solzhenitsynin kanssa Shafarevitsh teki tiivistä yhteistyötä ennen Solzhenitsynin karkotusta.
In retrospect, it is fairly evident that Shafarevich actually managed to effectively "neutralise" the message of many of those obsessed with the Jews among his Russian contemporaries and contributed to the fact that anti-Jewish sentiments have been a great deal less popular in post-communist Russia than so many had feared and expected.
Shafarevitshin tuotannossa erityisen syvällisiä ja kiinnostavia ovat hänen tekstinsä nykyaikaisesta teknis-tieteellisestä sivilisaatiosta, jota hän kritisoi siitä, ettei se pyrkii samastamaan ihmisyhteisöt mieluummin koneisiin kuin eläviin olentoihin.
The German philosopher G.W.F.Hegel (1770–1831) is best known for his idealistic system philosophy, his concept of spirit [Geist] and for his dictum that the existing and the rational overlap.
Hegel (1770–1831) tunnetaan parhaiten idealistisen filosofisen systeemin kehittäjänä, jolle rationaalisuus oli keskeinen ihanne.
Finally, it provided the means to criticise Kant’s moral philosophy.
Hegel päätyi kritisoimaan Kantin filosofiaa nimenomaan rakkauden asemasta suhteessa moraalisuuteen.
This thesis offers a new perspective: it examines the working of the concept ‘love’ in Hegel’s philosophy by looking at the contexts and function he puts it to, from his earliest writings to the very last lectures he gave.
Tämä väitöskirja tarjoaa uuden näkökulman Hegelin filosofiaan tarkastelemalla sitä yhden käsitteen, rakkauden, kautta.
The study is divided into three parts, each analysing the different problems and solutions to which Hegel applied the concept of love.
Työ tutkii sitä, miten, mihin ja millaisissa yhteyksissä Hegel itse käytti rakkauden (Liebe) käsitettä ja millaisiin filosofisiin ongelmiin hän pyrki sillä vastaamaan.
In addition to questioning the universal applicability of the concept of recognition as a key to his theory of social relations, the chapters focus on gender politics and the way he conceptualised the gender category ‘woman’ through the concept ‘love’.
Vaikka tunnustuksen käsite, josta nykyään poliittisessa filosofiassa paljon keskustellaan, pohjaa Hegelillä tasavertaisen rakkauden rakenteeseen, se ei kuitenkaan ole sukupuolineutraali.
Another line of inquiry is the way the figure of Antigone was used to conceptualise the differentiated spheres of action for men and women, and the part ‘love’ played in Hegel’s description of Antigone’s motives.
Hegel käytti rakkauden käsitettä hyväkseen sekä määrittäessään mitä ‘nainen’ ja ‘mies’ sukupuolina ovat että perustellakseen näiden erilaista poliittista osallistumista.
It is shown how Liebe functions in his hierarchical organisation of the domains of art, religion and philosophy, and how both art and religion end up in similar structural positions with regard to philosophy.
Hän luonnosteli kansanuskontoa, jossa järjellisyyden ja sivistyksen aatteita levitettäisiin antiikin Kreikan mallin mukaan uskonnolla, joka vetoaisi yhtä lailla ihmisten tunteisiin ja mielikuvitukseen kuin järkeenkin ja johon jokapäiväinen poliittinen elämä olisi myös luontevasti kytketty.
First, it served to formulate his grounding idea of the relation between unity and difference, or the manifold.
Yksi näistä ongelmakimpuista koskee rakkauden, uskonnon ja moraalisuuden suhdetta.
The third and final part of the study, "Love as absolute spirit", focuses on ‘love’ within Hegel’s systemic thought and the way he continued to characterise Geist through the language of Liebe up until and including his very last works.
Toisaalta jyrkkä ero valtion ja perheen välillä osoittautuu illuusioksi, sillä Hegel luonnehti näitä molempia pitävän koossa saman rakkauden rakenteen, jossa toimijaa ei nähdä ensisijaisesti itsenäisenä yksilönä vaan tämä saa olemuksensa ja merkityksensä vasta suhteesta tai kokonaisuudesta, jossa löytää itsensä.