natgillin/translations-raw huggingface dataset:
T-cell assays for detection of autoreactive T-cells, such as insulin-specific T-cells, have also proven to be difficult to perform.
Myös T-solumenetelmät insuliinispesifisten T-solujen mittaamiseksi ovat osoittautuneet hankaliksi.
Furthermore, the effect of insulin concentration in mother's breast milk on the development of antibodies to dietary insulin in the child was examined.
Lisäksi äidin rintamaidon insuliinipitoisuuden vaikutusta lapsen insuliinivasta-aineiden kehittymiseen tutkittiin.
The autoimmune nature of T1D is characterized by the presence of autoreactive T-cells and autoantibodies against β-cell molecules.
T1D:n autoimmuunista luonnetta kuvaa β-solujen molekyylejä tunnistavien T-solujen ja autovasta-aineiden läsnäolo potilaiden verenkierrossa.
In the small intestinal biopsies the presence of several immunological markers were quantified with the RT-PCR.
Ohutsuolen koepaloista mitattiin useiden immunologisten merkkiaineiden esiintymistä.
However, in infants who later developed T1D-associated autoantibodies, the insulin concentration in their mother's breast milk was increased.
Kuitenkin lasten, jotka myöhemmin kehittivät T1D:een liittyviä autovasta-aineita, äitien rintamaidossa oli insuliinipitoisuus koholla viitaten siihen, että lapsilla, joilla on taipumusta β-solutuhoon, rintamaidon insuliini ei saakaan aikaan sietokykyä.
In the third study we showed that insulin concentration in mother's breast milk correlates inversely with the levels of bovine insulin-specific antibodies in those infants who were exposed to cow's milk proteins in their diet, suggesting that human insulin in breast milk induces tolerance to dietary bovine insulin.
Äidin rintamaidon insuliinipitoisuus korreloi käänteisesti naudan insuliini vasta-aineisiin niillä lapsilla, jotka olivat ruokavaliossaan altistuneet lehmän maidon valkuaisaineille.
Type 1 diabetes (T1D) is considered to be an autoimmune disease.
Tyypin 1 diabetestä (T1D) pidetään autoimmuunitautina, jossa kehon oma puolustusjärjestelmä tuhoaa haimasaarekkeissa olevia insuliinia tuottavia β-soluja.
This finding may indicate that in those children prone to β-cell autoimmunity, breast milk insulin does not promote tolerance to insulin.
Tämä viittaa siihen, että ihmisen insuliini rintamaidossa saa aikaan sietokykyä ravinnon naudan insuliinia kohtaan.
Keywords: boreal forest vegetation, edge effects, phospholipid fatty acids, trampling, urban woodlands, wear
Asiasanat: boreaalinen metsäkasvillisuus, kuluminen, reunavaikutus, taajamametsät, tallaus
An increase of 15000 residents within a radius of 1 km around a forest patch was associated with ca. 30% decrease in the relative understorey vegetation cover.
Kun asukasmäärä kilometrin säteellä metsiköstä kasvoi 15000 asukkaalla, aluskasvillisuuden suhteellinen peittävyys väheni noin 30%.
The cover of mosses in urban forests was less than half of that in untrampled reference areas.
Sammalten peittävyys kaupunkimetsissä oli vain alle puolet sammalten peittävyydestä tallaamattomilla vertailualueilla.
However, microbial activity per unit of biomass was lower on paths than in untrampled areas.
Kuitenkin mikrobiaktiivisuus biomassayksikköä kohti oli alhaisempi poluilla kuin yli metrin etäisyydellä poluista.
Furthermore, microbial biomass and activity were 30-45% lower at the first 20 m into the forest fragments, due to low moisture content of humus near the edge.
Sekä mikrobibiomassa että -aktiivisuus olivat 30-45% alhaisempia metsien reunoissa kuin metsien sisäosissa, sillä noin kahdenkymmenen metrin levyisellä reunavyöhykkeellä maaperä oli liian kuivaa kosteutta vaativille mikrobeille.
The decreased microbial activity detected at forest edges and paths implies decreased litter decomposition rates, and thus, a change in nutrient cycling.
Alentunut mikrobiaktiivisuus poluilla ja metsien reunoissa voi hidastaa karikkeen hajoamista ja aiheuttaa muutoksia maaperän ravinnekierrossa.
The cover of dwarf shrub Vaccinium myrtillus in particular decreased with increasing levels of wear.
Erityisesti mustikan peittävyys väheni kulutuksen lisääntyessä.
Cover of tree saplings, mainly Sorbus aucuparia, and some resilient herbs was higher than in the reference areas.
Sitä vastoin puiden taimien, erityisesti pihlajan, sekä joidenkin kestävien ruohovartisten kasvien peittävyydet olivat kaupunkimetsissä suuremmat kuin vertailualueilla.
In small urban forest fragments, broad-leaved trees, grasses and herbs were more abundant and mosses were scarcer than in larger urban forest areas.
Pienissä metsäpirstaleissa lehtipuut, heinät ja ruohot olivat runsaita ja sammalet vähäisiä.
Thus, due to trampling and edge effects, resilient herb and grass species are replacing sensitive dwarf shrubs, mosses and lichens in urban forests.
Lisääntyvä virkistyskäyttö ja pirstoutuminen muuttavat siis kaupunkimetsien kasvillisuutta lehtipuu, ruoho- ja heinävaltaisemmaksi sammalten ja varpujen kustannuksella.
Effects of recreational use and fragmentation on the understorey vegetation and soil microbial communities of urban forests in southern Finland
Tässä tutkimuksessa selvitettiin virkistyskäytön ja pirstoutumisen vaikutuksia kaupunkimetsien aluskasvillisuuteen ja maaperän mikrobiyhteisöön pääkaupunkiseudulla.
Paths supported approximately 25-30% higher microbial biomass with a transition zone of at least 1 m from the path edge.
Mikrobibiomassa oli 25-30% suurempi poluilla kuin tallaamattomilla alueilla.
Trampling tolerance of 1) herb-rich OMT, 2) mesic MT, and 3) sub-xeric VT forests (in decreasing order of fertility) was studied by comparing relative understorey vegetation cover (urban/untrampled reference ratio) of the three forest types.
Lisäksi vertailtiin kolmen yleisimmän metsätyypin, puolukka- (VT), mustikka- (MT) ja käenkaali-mustikkatyypin (OMT), aluskasvillisuuden kulutuskestävyyttä.
Wear of understorey vegetation correlated positively with the number of residents (i.e., recreational pressure) around the forest patch.
Aluskasvillisuus oli kuluneinta metsiköissä, joiden ympärillä asukasmäärä oli suurin.
The trampling tolerance of forest vegetation increased with the productivity of the site (sub-xeric < mesic < herb-rich).
Tutkituista metsätyypeistä herkin oli puolukkatyypin kuivahko kangas (VT) ja kestävin käenkaali-mustikkatyypin lehtomainen kangas (OMT).
Changes in the decomposition and nutrient supply may in turn affect the diversity and function of plant communities in urban forests.
Nämä reunavaikutukset aiheuttavat suoria muutoksia sekä kasvillisuudessa että maaperän mikrobistossa.
Cerebral Autosomal Dominant Arteriopathy with Subcortical Infarcts and Leukoencephalopathy (CADASIL) is the most common hereditary vascular dementia.
CADASIL (lyhenne tulee tautia kuvaavien löydösten alkukirjaimista: Cerebral Autosomal Dominant Arteriopathy with Subcortical Infarcts and Leukoencephalopathy) on yleisin perinnöllinen verisuoniperäinen dementiaa aiheuttava sairaus.
Narrowing of the arterial lumen and local thrombosis cause insufficient blood flow, mainly in small arteries of the cerebral white matter, resulting in tissue damage and lacunar infarcts.
Valtimoiden sisätilan ahtautuminen ja paikalliset verihyytymät heikentävät aivojen verenkiertoa, pääasiassa pienissä valtimoissa aivojen valkean aineen alueella, ja johtavat paikallisiin kudoskuolioihin.
The main pathological findings are the accumulation of the NOTCH3 extracellular domain on degenerating vascular smooth muscle cells (VSMCs), accumulation of granular osmiophilic material (GOM) in the close vicinity of VSMCs as well as fibrosis and thickening of arterial walls.
Kudostason päälöydökset CADASIL-taudissa ovat NOTCH3-reseptorin solunulkoisen osan kertyminen rappeutuvien sileälihassolujen pinnalle, ns. granulaarisen osmiofiilisen materiaalin (GOM) kertyminen sileälihassolujen läheisyyteen sekä pienten valtimoiden seinämien paksuuntuminen sidekudoksen kertymisen vuoksi.
CADASIL mutations do not seem to affect the canonical NOTCH3 signalling pathway.
NOTCH3:n mutaatioiden ei kuitenkaan ole todettu vaikuttavan NOTCH3-reseptorin klassiseen viestintäreittiin.
Furthermore, we identified PDGFR- as an immediate downstream target gene of NOTCH3 signalling.
Tunnistimme myös NOTCH3-reseptorin uuden kohdegeenin, PDGF-reseptori betan.
A definitive verification of the diagnosis can be achieved by identifying a pathogenic mutation in the NOTCH3 gene or through the detection of GOM by electron microscopy.
CADASIL-tauti voidaan varmentaa todentamalla sairauden aiheuttava NOTCH3-mutaatio DNA näytteestä tai GOM:n kertyminen ihobiopsian elektronimikroskooppisella tutkimuksella.
In addition, we have established the congruence between NOTCH3 mutations and electron microscopic detection of GOM with a view to constructing a strategy for CADASIL diagnostics.
Selvitimme NOTCH3-mutaation ja GOM kertymän elektronimikroskooppisen todentamisen välisen yhtäpitävyyden taudin määrityksessä.
Analyses of these VSMCs suggest that mutated NOTCH3 is misfolded, thus causing endoplasmic reticulum stress, activation of the unfolded protein response and increased production of reactive oxygen species.
Solulinjojen valkuaisainetuotannon analyysistä saadut tulokset viittaavat siihen, että mutaatio NOTCH3-reseptorissa aiheuttaa sen väärinlaskostumista ja johtaa laskostumishäiriöiden korjaamiseen osallistuvien valkuaisaineiden vilkastuneeseen tuotantoon ja solustressiin, sekä.
CADASIL is a systemic disease of small and medium-sized arteries although the symptoms are almost exclusively neurological, including migraineous headache, recurrent ischemic episodes, cognitive impairment and, finally, subcortical dementia.
Taudin oireina esiintyy migreenityyppistä päänsärkyä, toistuvia aivohalvauksia, henkisen suorituskyvyn heikentymistä ja lopulta dementiaa.
CADASIL is caused by over 170 different mutations in the NOTCH3 gene, which encodes a receptor expressed in adults predominantly in the vascular smooth muscle cells.
CADASIL-tauti aiheutuu kehitysopillisesti tärkeän NOTCH3-geenin mutaatioista, joita on tähän mennessä löydetty yli 170 erilaista.
These changes correlate with NOTCH3 expression levels within different VSMCs lines, suggesting that the phenotypic differences of SMCs may affect the vulnerability of the VSMCs and, therefore, the pathogenic impact of mutated NOTCH3 appears to vary in the arteries of different locations.
Tulokset viittaavat siihen, että sileälihassolujen ilmiasu voi olla erilainen eri elinten verisuonissa ja nämä erot voivat vaikuttaa kyseisten suonien alttiuteen NOTCH3-reseptorin mutaatioiden aiheuttamille muutoksille.
To understand the pathology underlying CADASIL, we have generated a unique set of cultured vascular smooth muscle cell (VSMC) lines from umbilical cord, placental, systemic and cerebral arteries of CADASIL patients and controls.
Tutkimuksia varten eristimme sileälihassoluja napanuora- ja istukkaverisuonista sekä aivojen ja eräiden muiden elinten valtimoista, jotka olivat peräisin CADASIL-potilaista ja verrokkihenkilöistä.
Activation of NOTCH induces up-regulation of the PDGFR- expression in control VSMCs, whereas this up-regulation is impaired in CADASIL VSMCs and might thus serve as an alternative molecular mechanism that contributes to CADASIL pathology.
Tämän reseptorin säätely on muuttunut CADASIL-solulinjoissa verrattuna verrokki-solulinjoihin ja PDGF viestintäreitti voi siten olla tärkeä CADASIL-taudin synnyssä.
NOTCH3 directs postnatal arterial maturation and helps to maintain arterial integrity.
NOTCH3:n toimintaa tarvitaan syntymän jälkeisessä yksilönkehityksessä ohjaamaan kehittyvien verisuonien erilaistumista valtimoiksi ja ylläpitämään valtimoiden tyypillistä rakennetta.
In addition, mutation in NOTCH3 causes alterations in actin cytoskeletal structures and protein expression, increased branching and abnormal node formation.
Solun sisäisten rakenteiden tutkimus osoitti, että NOTCH3-reseptorin mutaatio aiheuttaa lisäksi rakenteellisia muutoksia solun tukirankaan.
In cases where the genetic analysis is not available or the mutation is difficult to identify, a skin biopsy is an easy-to-perform and highly reliable diagnostic method.
Tulokset osoittivat, että molemmat menetelmät ovat herkkiä ja ihobiopsian tutkiminen GOM kertymän varmentamiseksi auttaa suunniteltaessa molekyyligeneettisen tutkimuksen laajuutta.
I was particularly interested in how the traits vary under natural environmental conditions, hence all studies were conducted in a large (32 x 26 m) outdoor population cage built upon a natural habitat patch.
Olen erityisen kiinnostunut ominaisuuksien vaihtelusta luonnonmukaisissa olosuhteissa, minkä vuoksi kokeet suoritettiin lajin luontaisen elinympäristön päälle rakennetussa populaatiohäkissä (32 x 26 m).
I showed that dispersal rate is heritable and that flight activity is related to variation in a gene encoding the glycolytic enzyme phosphoglucose isomerase.
Osoitin myös, että liikkuvuus on periytyvä ominaisuus ja että lentoaktiivisuuteen vaikuttaa vaihtelu geenissä, joka koodaa glykolyysissä tärkeää fosfoglukoosi-isomeraasi -entsyymiä.
Therefore, the characteristics of metapopulations should be considered while studying factors affecting life history evolution.
Metapopulaatioiden erityispiirteet tulisi siis ottaa huomioon myös elinkiertoekologisissa tutkimuksissa.
Most studies of life history evolution are based on the assumption that species exist at equilibrium and spatially distinct separated populations.
Perinteisissä elinkiertoekologisissa tutkimuksissa oletetaan usein, että lajit esiintyvät toisistaan erillisinä, yksittäisinä populaatioina.
Theoretical studies have examined spatial processes shaping the evolution of life history traits to some extent, but there is little empirical data and evidence to investigate model predictions.
Teoreettisissa tutkimuksissa populaatioiden tilarakenne on jossain määrin huomioitu, mutta näitä teoreettisia tarkasteluja on vain harvoin pyritty testaamaan empiirisesti.
In my thesis I have tried to bridge the gap between theoretical and empirical studies by using the well-known Glanville fritillary (Melitaea cinxia) metapopulation as a model system.
Väitöskirjatyössäni olenkin pyrkinyt kuromaan umpeen aukkoa teoreettisten ja empiiristen tutkimusten välillä käyttäen apuna paljon tutkittua täpläverkkoperhosmetapopulaatiota Ahvenanmaalla.
Results show that females originating from newly-established populations had higher within-habitat patch mobility than females from old populations.
Tulokset osoittivat, että myös populaatiohäkissä uusien populaatioiden naaraat liikkuivat enemmän kuin vanhojen populaatioiden naaraat.
Previous studies on the Glanville fritillary have shown that females establishing new populations are not a random sample from the metapopulation, but they are in fact more dispersive than females in old populations.
Aiemmat täpläverkkoperhostutkimukset ovatkin osoittaneet, että uusissa paikallispopulaatioissa esiintyvät naaraat eivät ole sattumanvarainen otos metapopulaatiosta, vaan uusien populaatioiden naarailla on parempi liikkumiskyky kuin vanhojen populaatioiden naarailla.
In summary, the results of this thesis show that genotype-dependent dispersal rate correlates with other life history traits in the Glanville fritillary, and that the rapid turnover of local populations (extinctions and re-colonisations) is likely to be the mechanism that maintains phenotypic variation in many life history traits at the metapopulation level.
Väitöskirjatyöni tulokset osoittavat, että paikallispopulaatioiden nopea vaihtuvuus (sukupuutot ja uusien paikallispopulaatioiden syntyminen) Ahvenanmaan täpläverkkoperhosmetapopulaatiossa ylläpitää vaihtelua useissa elinkiertoekologisissa ominaisuuksissa liikkuvuuden ohella.
The long-term persistence of classic metapopulations requires sufficient dispersal to establish new local populations to compensate for local extinctions.
Metapopulaation selviytymisen edellytyksenä on uusien paikallispopulaatioiden syntyminen, jonka mahdollistaa yksilöiden kyky liikkua elinympäristölaikkujen välillä.
Both among-individual and among-population variation in dispersal are correlated with the reproductive performance of females, though I found no evidence for a trade-off between dispersal and fecundity in terms of lifetime egg production or clutch size.
Sekä populaatioiden sisäinen että niiden välinen vaihtelu liikkuvuudessa korreloi naaraiden lisääntymismenestyksen kanssa.
Instead, the results suggest that highly dispersive females from newly-established populations have a shorter lifespan than females from old populations, and that dispersive females may pay a cost in terms of reduced lifetime reproductive success due to increased time spent outside habitat patches.
Suuremmalla liikkuvuudella on kuitenkin metapopulaatiotasolla kustannus, sillä liikkuvammat naaraat viettävät enemmän aikaa elinympäristön ulkopuolella, minkä vuoksi niillä on vähemmän aikaa lisääntymiseen kuin vähemmän liikkuvilla naarailla.
Many other life-history traits, such as body size, fecundity and lifespan, may be related to dispersal rate.
Väitöskirjatyössäni tutkin mahdollisia korrelaatioita liikkuvuuden ja muiden elinkiertoekologisten ominaisuuksien, kuten ruumiin koon, lisääntymismenestyksen ja eliniän välillä sekä pyrin ymmärtämään näiden korrelaatioiden ekologisen ja evolutiivisen merkityksen.
In reality, this is rarely the case, as populations are often spatially structured with ephemeral local populations.
Populaatioiden välillä on usein vuorovaikutusta yksilöiden liikkuessa yhdestä populaatiosta toiseen.
Dispersal and related life history traits in the Glanville fritillary butterfly
En kuitenkaan havainnut usein oletettua, liikkuvuudesta aiheutuvaa fysiologista elinkiertokustannusta naaraiden elinikäisessä munatuotannossa.
Mutant viruses able to produce viable progeny were collected and their transposon integration sites determined to map genomic regions nonessential to the viral life cycle.
Tutkimalla sitä, mihin paikkoihin viruksen perimässä transposonit voivat kiinnittyä ilman että viruksen toiminta häiriintyy, saadaan tärkeää tietoa siitä, mitkä alueet viruksen perimässä eivät ole tai ovat välttämättömiä viruksen elinkierrolle.
The method developed yielded valuable novel information on the three bacteriophages studied and whole-genome data can be complemented with concomitant studies on individual genes.
Projektissa tutkittiin kolmea virusta, jotka infektoivat eri bakteerilajeja, mutta menetelmää voidaan soveltaa myös useimpien kasvi- ja eläinvirusten tutkimiseen.
To date, the functional genetics applications of Mu in vitro technology have been subjected to either plasmids or genomic regions and entire genomes of viruses cloned on specific vectors.
Antamalla transposonien siirtyä tutkittavaan geeniin koeputkessa saadaan samasta geenistä suuri joukko erilaisia variaatioita, joissa kaikissa transposoni sijaitsee eri kohdassa geeniä.
After a highly efficient transpositional mutagenesis, the gene fragments mutagenised were cloned into a vector backbone and transferred into bacterial cells.
Vaikka liikkuvia elementtejä on löydetty käytännössä kaikista tutkituista lajeista bakteereista ihmisiin, transposonien merkitys soluille on arvoitus.
To test the strategy, a gene encoding a neuronal K+/Cl- cotransporter was mutagenised.
Projektissa muokattiin KCC2-geeniä, jolla on keskeinen rooli hermostossa.
Transposons are mobile elements of genetic material that are able to move in the genomes of their host organisms using a special form of recombination called transposition.
Väitöskirjassa on kehitetty uusia menetelmiä, jotka hyödyntävät liikkuvia DNA-elementtejä eli transposoneja tutkimuksen apuna.
In addition to traditional knock-out constructs, the method developed yields hypomorphic alleles that lead into reduced expression of the target gene in transgenic mice and have since been used in a follow-up study.
Elementit, jotka voivat vaihtaa paikkaa kromosomeissa, ovat vaarallisia, sillä siirtyessään uuteen paikkaan transposoni voi muuttaa tapaa, jolla kohdealueen geenit ilmentyvät tai mikä on tavallisinta kokonaan estää kohdealueen geenien ilmentymisen.
Subsequently, the reaction has been refined and the minimal Mu in vitro reaction is useful in the generation of comprehensive libraries of mutant DNA molecules that can be used in a variety of applications.
Transposoni on pätkä DNA:ta, joka pystyy vaihtamaan paikkaa kromosomissa ja siirtymään kokonaan uuteen kromosomiin.
First, an easy-to-use, rapid strategy to generate construct for the targeted mutagenesis of mouse genes was developed.
Näin muokatuista geeneistä valitaan mielenkiintoisimmat hiirimallien tekoa varten.
Bacteriophage Mu was the first transposon for which a cell-free in vitro transposition reaction was developed.
Puhutaankin itsekkäästä DNA:sta. Uutta menetelmää varten transposoneja muokataan, jonka jälkeen niiden annetaan siirtyä bakteeriviruksista eristettyyn DNA:han.
Moreover, end-modified transposons constructed for this study can be used to manipulate genomes devoid of suitable restriction sites.
Näin saatua tietoa voidaan käyttää hyväksi, kun halutaan estää virusten leviämistä ja toimintaa.
Both population ecological and genetic methods have been applied in the research.
Tutkimuksissa käytin populaatioekologisia ja populaatiogeneettisiä menetelmiä.
: Reproductive and dispersal strategies of site-specific liverwort species
: Kasvupaikkaspesifisten maksasammalten lisääntymis- ja leviämisstrategiat
Liverworts are very sensitive to habitat changes, because they demand continuously moist microclimate.
Pienikokoiset maksasammalet ovat erittäin herkkiä elinympäristön muutoksille, sillä ne vaativat kasvupaikoiltaan tasaisen kosteaa pienilmastoa.
Unlike previously assumed, not only spores but also the asexual propagules may contribute to long-distance dispersal.
Toisin kuin on aiemmin ajateltu, myös pienet suvuttomat itujyväset, itiöiden ohella, pystyvät leviämään pitkiä matkoja.
Consequently, about third of the forest liverworts have been classified as threatened or near threatened in Finland.
Lähes kolmannes näistä lajeista on luokiteltu uhanalaisiksi tai silmälläpidettäviksi elinympäristöjen tuhoutumisen tai niiden laadun heikkenemisen seurauksena.
Anastrophyllum hellerianum inhabits spatially and temporally limited substrate patches, decaying logs, which can be considered as unstable habitats.
Kantoraippasammal (Anastrophyllum hellerianum) kasvaa laajoissa luonnontilaisissa metsissä ajallisesti ja paikallisesti rajallisella kasvualustalla, lahoavalla maapuulla, joka voidaan tulkita epävakaaksi kasvupaikaksi.
A further aim was to develop recommendations for conservation measures for species inhabiting unstable and stable habitats in forest landscape.
Väitöskirjatutkimuksissani selvitin vakaissa ja epävakaissa metsäisissä elinympäristöissä kasvavien maksasammalten lisääntymis- ja leviämisstrategioita.
That, in turn, decreases the harmful effects of environmental stochasticity.
Tällöin esiintymien herkkyys ympäristön satunnaisille muutoksille vähenisi.
Trichocolea tomentella occupies stable spring and mesic habitats in woodland.
Harsosammal (Trichocolea tomentella) kasvaa kosteissa ja metsäisissä kasvupaikoissa, lähteikköjen ja puronvarsien ympäristöissä, jotka ovat melko vakaita kasvupaikkoja.
The results show that T. tomentella mainly invests in population persistence by effective clonal growth via forming independent ramets and in competitive ability, and considerably less in sexuality and dispersal potential.
Tutkimustulokset osoittavat, että harsosammal ylläpitää ja laajentaa kasvustojaan haaromisen ja versonkappaleiden avulla, ja lisääntyy erittäin harvoin suvullisesti.
Contrastingly, larger forest fragments with more natural disturbance dynamics, to which the species is adapted, are pivotal to species survival.
Laajoihin metsäalueisiin kohdistuvat suojelutoimet, kuten lahopuun lisääminen lajin elinvoimaisten esiintymien lähiympäristöön, lienevät tärkeimpiä suojelutoimia lajin hyväksi.
Long-lasting dry seasons are likely to result in a low success of sexual reproduction and decreased release rate of gemmae from the shoots, and consequent fluctuations in population sizes.
Pitkäkestoiset kuivat sääolot ja ympäristön muutokset kuivempaan suuntaan rajoittavat itiöiden tuottoa ja itujyvästen irtaantumista versoistaan.