natgillin/translations-raw huggingface dataset:
One of the research results is a model of pastoral leadership entity.
Yksi tutkimustuloksista on malli pastoraalisen johtamisen kokonaisuudesta.
The vicar operates, based on their theological substance, to fulfil the core spiritual mission of a parish.
Kirkkoherra toimii teologisen substanssinsa pohjalta seurakunnan hengellisen perustehtävän toteuttamiseksi.
The research has been conducted by interviewing 32 vicars of parishes.
Tutkimus on toteutettu haastattelemalla 32 kirkkoherran virassa toimivaa henkilöä.
Comparable examples are the pedagogical leadership task of a headmaster and the medical leadership task of a medical director.
Muissa organisaatioissa verrannollisia käsitteitä ovat esimerkiksi rehtorin pedagogisen johtamisen, upseerin sotilasjohtamisen tai johtavan lääkärin lääketieteellisen johtamisen tehtävä.
Pastoral leadership represents the vicar’s leadership role in a local church so that the church’s core spiritual mission would be fulfilled.
Pastoraalinen johtaminen kuvaa kirkkoherran johtamistehtävää paikallisseurakunnassa, jotta seurakunnan hengellinen perustehtävä tulisi toteutettua.
In the case of expert organizations, leadership is focused on professional identity.
Asiantuntijaorganisaatioissa ammatilliseen identiteettiin liittyvä johtaminen on keskuksessa.
It would be interesting to expand the qualitative research study with a quantitative section investigating the views of vicars in the Finnish Lutheran church on leadership.
Kvalitatiivisen tutkimuksen laajentaminen kvantitatiivisella osiolla luterilaisten kirkkoherrojen johtamisnäkemysten selvittämiseksi olisi mielenkiintoinen.
An additional aspect to pastoral leadership would be provided by an ecumenical study in which Lutheran vicars would be joined by vicars from the Orthodox and Roman Catholic churches as well as parish leaders from the Pentecostal church in a Finnish context.
Lisäsävyä pastoraaliseen johtamiseen toisi ekumeeninen tutkimus, jossa suomalaisessa kontekstissa luterilaisten kirkkoherrojen lisäksi olisivat mukana kirkkoherrat ortodoksisesta ja roomalaiskatolisesta kirkoista sekä seurakuntajohtajat helluntaikirkosta.
These are the views of the vicar on pastoral leadership and the vicar’s role as a pastoral leader.
Nämä ovat kirkkoherran näkemykset pastoraalisesta johtamisesta sekä kirkkoherran rooli pastoraalisena johtajana.
This research theme/topic needs further research in order to map out the burdens of a vicar’s position.
Tämä teema kaipaisi lisätutkimusta kirkkoherran viranhoidon kuormittavuuden kartoittamiseksi.
The outcome of the study supports the discussion of general leadership theory.
Tutkimuksessa saatu tieto palvelee yleistä johtamisteoreettista pohdintaa.
The model encapsulates the vicars’ understanding of pastoral leadership and the vicar’s views and role as a pastoral leader.
Mallissa tiivistyy kirkkoherrojen ymmärrys pastoraalisesta johtamisesta sekä heidän näkemys kirkkoherran roolista pastoraalisena johtajana.
The focus of this research is centered on leadership and practices related to it. Irrespective of organization, similar dimensions of leadership are shared amongst them.
Organisaatiosta riippumatta johtamista yhdistää monet samanlaiset ulottuvuudet.
Conflicts within the church and work community were found to be challenging by vicars.
Kirkkoherrat kokivat ristiriidat seurakunnassa ja työyhteisössä vaikeina.
Feelings of loneliness arose as new research themes in the diverse leadership roles of a vicar.
Uusina tutkimusteemoina nousi esille kirkkoherran monipuolinen johtamistehtävä, jossa koetaan yksinäisyyttä.
Further studies are needed to elucidate whether a similar phenomenon is shared by other treatments that have demonstrated rapid antidepressant effects (e.g., isoflurane, psilocybin).
Tätä taustaa vasten jatkotutkimuksissa tulisikin selvittää, tapahtuuko samanlainen ilmiö myös muiden nopeavaikutteista masennushoitovastetta osoittaneiden käsittelyjen, kuten isofluraanin ja psilosybiinin yhteydessä.
These effects appear independent of hydroxynorketamine, an active metabolite of ketamine that has demonstrated antidepressant-like effects in rodents.
Nämä vaikutukset olivat riippumattomia hydroksinorketamiinista – ketamiinin aktiivisesta metaboliitista, jolla on myös havaittu masennuslääkevaikutusta eläinkokeissa.
Notably, rapid antidepressant effects have also been reported with other anesthetics, including nitrous oxide (N2O) and isoflurane, and after somatic treatments such as electroconvulsive therapy (ECT) and sleep deprivation.
Myös muiden anesteettien, kuten isofluraanin ja ilokaasun, sekä somaattisten hoitojen kuten sähköhoidon ja unideprivaation on osoitettu lievittävän masennusoireita nopeasti.
The current proposal provides a novel framework for future research that encourages expanding the research focus from the acute pharmacology of the treatments to homeostatic alterations that potentially emerge as an intrinsic response of the brain to a drug challenge.
Tuloksemme tarjoavat nopeavaikutteisten masennuslääkkeiden mekanistiseen tutkimukseen uuden lähestymiskulman, joka kannustaa tarkastelemaan hoitojen vaikutuksia niiden akuuttia farmakologiaa laajemmin myös lääkkeen eliminaation jälkeen ilmenevien aivojen homeostaattisten muutosten kautta.
Animal research suggests that the developing brain is particularly vulnerable to anesthesia, and even a single exposure may induce persistent neurobiological and behavioral consequences.
Erityistä huolta ovat herättäneet varhaiskehityksen aikaista anestesiaa käsitelleet eläintutkimukset, joissa jo yksittäisen altistuksen on näytetty aiheuttavan pitkäkestoisia neurobiologisia ja käyttäytymistason muutoksia.
Medetomidine, however, lacked antidepressant-like effects in the learned helplessness model of depression.
Medetomidiini ei kuitenkaan lievittänyt masennuksen kaltaista käytöstä opittu avuttomuus -hiirimallissa.
Nevertheless, anesthetics have demonstrated remarkable therapeutic potential against some prevalent and debilitating brain disorders, especially major depression.
Toisaalta, anesteeteilla on myös havaittu terapeuttista potentiaalia psykiatristen sairauksien, erityisesti masennuksen hoidossa aikuisilla.
Isoflurane anesthesia caused modest behavioral effects on locomotor activity and spatial learning and memory of the adult mice, depending on the age of the animals during the anesthesia exposures.
Varhaiskehityksen aikainen toistettu isofluraanialtistus aiheutti lieviä muutoksia aikuisten hiirten lokomotorisessa aktiivisuudessa sekä heikennyksiä muistia ja oppimista mittaavissa testeissä.
We exposed mouse pups to anesthesia on three consecutive days at two distinct developmental stages, at postnatal days 7–9 or 15–17, and later tested the behavioral phenotype of the adult animals.
Tämän väitöskirjan ensimmäisessä osiossa tutkimme varhaisen isofluraanialtistuksen pitkäkestoisia käyttäytymisvaikutuksia altistamalla hiiriä kolmelle päivittäiselle isofluraanianestesialle kahdessa eri aikapisteessä varhaiskehityksen aikana, 7–9 tai 15–17 päivän ikäisinä.
Similar concurrent upregulation of SWA and TrkB signaling was evident after a flurothyl-induced seizure (reminiscent of ECT) and during the effects of a sedative drug, medetomidine.
Havaitsimme samankaltaisen hidasaaltoaktiivisuuden ja TrkB-signaloinnin yhteisen esiintymisen myös flurotyylillä aiheutettujen kouristusten jälkeen (lääkkeellinen malli sähköhoidosta) sekä sedatiivisen lääkeaine medetomidiinin vaikutusten aikana.
In the second part, we investigated the effects of various anesthetics on depressive-like behavior and molecular signatures connected to the antidepressant effects of ketamine in rodents.
Toisessa osiossa tutkimme anesteettien masennuslääkevaikutuksia sekä niiden aiheuttamia muutoksia ketamiinin masennuslääkevasteeseen liitettyihin neurobiologisiin tekijöihin aikuisilla jyrsijöillä.
Indeed, a single subanesthetic dose of ketamine has been reproducibly shown to alleviate depression and suicidal thinking within hours of administration, and the effects can last for days.
Eniten huomiota on saanut ketamiini, jonka on osoitettu lievittävän masennusoireita ja itsetuhoista ajattelua jo tuntien sisään yksittäisestä subanesteettisesta annostelusta, vaikutusten kestäessä parhaillaan yli viikon.
We then investigated the dose-dependent and temporal effects of different anesthetics on TrkB signaling, activity-dependent immediate-early genes (IEGs), and electroencephalographic (EEG) activity in mice.
Seuraavaksi tutkimme anesteettien annosriippuvaisia vaikutuksia hiirten aivojen sähköiseen aktiivisuuteen elektroenkefalografian (EEG) avulla sekä TrkB:n välittämään solusignalointiin ja aivokuoren eksitaatiomarkkereihin annostelun eri vaiheissa.
Here, we discovered that N2O upregulated several IEGs (markers of cortical excitation) during acute pharmacological effects, and that these effects were followed by a rebound emergence of EEG slow-wave activity (SWA) and TrkB signaling after treatment cessation.
Havaitsimme ilokaasun lisäävän aivokuoren eksitaatiota välittömien farmakologisten vaikutusten aikana, kun taas annostelun lopettamisen jälkeen havaitsimme EEG:ssä hidasaalto-oskillaatioiden asteittaisen lisääntymisen, jonka aikana myös TrkB-signalointi aktivoitui.
Moreover, even though ketamine’s antidepressant effects are associated with subanesthetic doses, we found that ketamine increases SWA and TrkB signaling, with the most pronounced effects observed at high anesthetic-sedative doses.
Ketamiini lisäsi hidasaaltoaktiivisuutta ja TrkB-signalointia annosriippuvaisesti siten, että näiden esiintyvyys oli voimakkainta anesteettisella annoksella, vaikka ketamiinin masennuslääkevaikutus ilmenee tyypillisesti subanesteettisella annoksella.
Interestingly, this phenomenon resembles the well-known postictal (i.e., after seizure) slowing of EEG activity, which has been connected to the antidepressant effects of ECT.
Tämä kaksivaiheinen ilmiö muistuttaa sähköhoidon jälkeen havaittavaa EEG-aktiivisuuden hidastumista, jonka voimakkuus on yhdistetty hoidon terapeuttiseen vasteeseen.
In the first part of this thesis, we investigated the long-term behavioral effects of early postnatal exposure to repeated brief isoflurane anesthesia.
Ensin testasimme toistetun syvän isofluraanianestesian kykyä normalisoida kroonisen lievän stressimallin aiheuttamia käyttäytymismuutoksia rotilla.
Cortical and hippocampal BDNF levels in these rats also remained unaltered.
Isofluraanilla ei myöskään ollut vaikutusta rottien etuaivokuoren tai hippokampuksen BDNF-pitoisuuteen.
Induction of brain-derived neurotrophic factor (BDNF) receptor TrkB signaling and synaptic plasticity have been intimately connected with ketamine’s antidepressant effects, but the precise mechanistic basis remains obscure.
Näiden vaikutusten neurobiologinen tausta on yhä osin epäselvää, mutta niiden ajatellaan liittyvän aivoperäisen hermokasvutekijän (BDNF) TrkB-reseptorin välittämiin aivojen muovautuvuuden muutoksiin.
This suggested that instead of only an increase in SWA and TrkB signaling, a preceding excitatory effect is also crucial for rapid antidepressant effects.
Tuloksemme viittaavat siihen, että nopeavaikutteisten masennuslääkkeiden aikaansaamalla akuutilla eksitaatiolla ja sitä seuraavalla hidasoskillaatiotilalla on tärkeä merkitys niiden terapeuttisen vasteen kannalta.
However, the impacts of anesthetics on brain function go well beyond their acute pharmacological effects.
Anesteetit ovat pitkään olleet merkittävä osa kliinistä lääketiedettä, mutta ymmärryksemme niiden pitkäaikaisvaikutuksista on yhä puutteellista.
This administration regimen, however, was insufficient to normalize anhedonic behavior in the stressed rats.
Viidesti toistettu isofluraanianestesia joka toinen päivä ei kuitenkaan lievittänyt masennuksen kaltaista käyttäytymistä stressille altistetuissa rotissa.
Studies on the developmental and antidepressant-like effects of anesthetics
Vaikutukset riippuivat kehityksellisestä aikapisteestä, jona hiiret altistettiin anestesialle.
However, this calls for better cooperation among medical professionals and the development of adherent treatment chains.
Tämä vaatii kuitenkin ammattilaisten parempaa yhteistyötä ja sujuvien hoitoketjujen luomista.
This is why undiagnosed OSA patients should be detected.
Siksi diagnosoimattomien, uniapneaa sairastavien löytäminen on tärkeää.
Untreated OSA increments the risk of cardiovascular disease, motor vehicle accidents, and even mortality.
Hoitamaton uniapnea lisää sydän- ja verisuonitautien riskiä, liikenneonnettomuuteen joutumisen vaaraa ja jopa ennenaikaista kuolleisuutta.
Therefore, other treatment models such as CPAP, nutrition counselling, and position treatment were combined with MAD therapy.
Muita uniapnean hoitomuotoja (CPAP, asentohoito, ravintoneuvonta) oli yhdistetty kiskohoitoon.
A part of the subjects remained without treatment.
Osa tutkittavista oli jäänyt ilman uniapnean hoitoa.
Even patients with severe OSA with unsuccessful CPAP treatment may be treated with MAD.
Myös vaikea-asteista uniapneaa sairastavia potilaita voidaan hoitaa uniapneakiskolla, jos CPAP-laitteen käyttö ei onnistu.
The conclusion from the seven-year follow-up was that OSA patients probably need a multidisciplinary medical approach and regular control visits to maintain the treatment effect.
Pitkäaikaisessa hoidossa potilaat tarvitsevat avukseen monen lääketieteen alan asiantuntijoita ja säännöllisiä kontrolleja, jotta hyvä hoitotulos säilyisi.
Background: Obstructive sleep apnea (OSA) is a common disorder worldwide and its prevalence is growing in tandem with increased overweight and obesity.
Obstruktiivinen eli ylähengitysteitä ahtauttava uniapnea on maailmanlaajuisesti yleinen sairaus ja sen esiintyvyys kasvaa väestön ylipainoisuuden yleistymisen vuoksi.
A MAD is attached to teeth, and it protrudes lower jaw in order to prevent retroglossal collapse during sleep.
Uniapneakisko tuetaan hampaistoon; se siirtää alaleukaa eteenpäin ja tarkoituksena on estää nielun ahtautuminen ja näin parantaa hapen virtausta keuhkoihin unen aikana.
Our findings further suggest that a more intensive focus on weight control is necessary to avoid the worsening of OSA.
Tehokkaampi painonhallinnan tukeminen on tarpeen, jotta uniapnea ei vaikeutuisi painonnousun myötä.
Continuous positive airway pressure (CPAP) is the treatment of choice for treating patients with moderate to severe OSA, but mandibular advancement device (MAD) is a noteworthy alternative for normal weight patients with mild OSA.
Keskivaikeaan ja vaikeaan uniapnean hoitoon suositellaan CPAP-laitetta, mutta lievää uniapneaa sairastavia, normaalipainoisia potilaita voidaan hoitaa uniapneakiskolla.
Nighttime symptoms are restless sleep, numerous apneas that last over 10 seconds, snoring, sweating, and increased need for urination.
Taustalla voi olla uniapnea, jos potilaalla on päiväväsymystä, aamupäänsärkyä, levoton yöuni, runsaslukuiset yli 10 sekunnin pituiset hengityskatkokset, kuorsausta tai yöhikoilua.
In the long-term, despite successful initial outcome of MAD treatment, patients’ adherence to MAD treatment declined.
Hyvän alun jälkeen tutkimusvuosien aikana ilmeni ongelmia ja hoitoon sitoutuminen heikkeni.
Risk factors for OSA are overweight, male gender, age, and retrognathia.
Uniapnean riskiä lisäävät liikapaino sekä pienileukaisuus.
Weight gain reduced the effect of MAD therapy.
Kirjassa selvitetään myös painonnousun merkitystä uniapneakiskohoidon tehoon.
In addition, when using polysomnography, oxygenation saturation level may be more informative than solely the apnea-hypopnea-index (AHI).
Unenaikainen veren happipitoisuus kertoo uniapnean vaikeusasteesta enemmän kuin pelkkä hengityskatkojen lukumäärä.
We examined dentists’ knowledge of and attitudes toward OSA and its treatment.
Tutkimme myös hammaslääkäreiden käsityksiä uniapneasta ja sen hoidosta sekä valmiutta seuloa diagnosoimattomia uniapneapotilaita vastaanotoilla.
Differences were found between general practitioners and specialists regarding their patient interview of snoring and other routines.
Yleis- ja erikoishammaslääkäreiden välillä havaittiin eroja.
Weight gain was significantly associated with lower mean peripheral oxygen saturation and the lowest oxygen saturation scores.
Uniapnea jaetaan lievä-, keskivaikea- ja vaikea-asteiseen hengityskatkojen lukumäärän, unenaikaisen veren happipitoisuuden sekä potilaan raportoimien oireiden perusteella.
Also, the role of the dentist in screening and referring OSA patients to medical care could be borne in mind, as OSA might initially be suspected at a dental visit.
Hammaslääkäreillä on tärkeä merkitys uniapneapotilaiden seulomisessa ja hammaslääkäreiden koulutusta unilääketieteessä olisi tarpeen lisätä.
The second study was a questionnaire study, which consisted of 134 dentists in community dental care in Helsinki.
Uniapnea sairautena oli melko hyvin tunnettu hammaslääkäreiden keskuudessa.
Aims: The general aim of the study was to evaluate long-term adherence to MAD therapy and the treatment outcomes in community primary health care.
Väitöskirjassa selvitetään uniapneakiskohoidossa olevien potilaiden hoitoon sitoutumista sekä sen onnistumista.
Among other things, the items included MAD adherence, side-effects, and other treatment modalities with MAD.
Erityisesti lisätutkimusta kaipaa uniapneakiskohoidon ja asentohoidon yhdistäminen.
In response to the need for flexibility, the scientific community has proposed Software Defined Networking (SDN), Network Function Virtualization (NFV), and network slicing.
Vastauksena joustavuuden tarpeeseen tiedeyhteisö on ehdottanut ohjelmistopohjaista verkkoa (Software Defined Networking, SDN), verkkotoimintojen virtualisointia (Network Function Virtualization, NFV) ja verkon viipalointia (network slicing).
To accommodate these requirements, networks must be flexible, i.e., they must provide cost-efficient ways of adapting to different requirements.
Näiden vaatimusten täyttämiseksi verkkojen on oltava joustavia, toisin sanoen niiden on tarjottava kustannustehokkaita tapoja sopeutua erilaisiin vaatimuksiin.
For instance, video streaming and industrial automation are becoming more and more prominent in our society, but while the first use case requires high bandwidth, the second one mandates sub-millisecond latency.
Esimerkiksi videoiden suoratoisto ja teollisuusautomaatio ovat yhä tärkeämmässä asemassa yhteiskunnassamme, mutta vaikka ensimmäinen käyttötapaus vaatii suurta kaistanleveyttä, toinen edellyttää alle millisekunnin viivettä.
While these technologies pave the way towards network flexibility, the capability of networks to adapt to different use cases is still limited by several inefficiencies.
Vaikka nämä tekniikat tasoittavat tietä verkon joustavuuteen, verkkojen kykyä sopeutua erilaisiin käyttötapauksiin rajoittavat edelleen monet tehottomuudet.
Due to these inefficiencies, adapting the network to different use cases requires a significant increase in both Capital Expenditure (CapEx) and Operational Expenditure (OpEx), thus resulting in a showstopper for network operators.
Näiden tehottomuuksien vuoksi verkon sopeuttaminen erilaisiin käyttötapauksiin edellyttää sekä investointien (Capital Expenditure, CapEx) että toimintamenojen (Operational Expenditure, OpEx) merkittävää kasvua.
SDN simplifies the management of networks by separating control plane and data plane, while NFV allows scaling the network functions with the traffic load.
SDN yksinkertaistaa verkkojen hallintaa erottamalla ohjaustason ja datatason, kun taas NFV sallii verkon toimintojen skaalaamisen liikenteen kuormituksella.
Network slicing provides the operators with virtual networks which can be tailored to meet the requirements of the use cases.
Verkon viipalointi tarjoaa operaattoreille virtuaaliverkkoja, jotka voidaan räätälöidä vastaamaan käyttötapausten vaatimuksia.
Network operators need to change the data store depending on the features required by the use case served, but this operation involves refactoring the network functions, thus implying significant costs.
Verkko-operaattorien on vaihdettava tietovarasto palvelun käyttötapauksessa vaadittujen ominaisuuksien mukaan, mutta tähän toimintaan sisältyy verkkotoimintojen uudelleenrakentaminen, mikä merkitsee merkittäviä kustannuksia.
We show that each decomposition addresses a specific inefficiency.
Väitöskirja osoittaa, että kukin osa-alue auttaa korjaamaan tietyn tehottomuuden järjestelmässä.
Next-generation networks are expected to serve a wide range of use cases, each of which features a set of diverse and stringent requirements.
Uuden sukupolven verkkojen odotetaan palvelevan monenlaisia käyttötapauksia, joista jokaisella on erilaisia vaatimuksia verkon toimintojen ja ominaisuuksien suhteen.
In this thesis, we show that decomposing network functions allows improving network flexibility, but it must be complemented with techniques to mitigate any negative side effect.
Tässä tutkimuksessa osoitetaan, että verkkotoimintojen osittaminen ja hajauttaminen parantavat verkon joustavuutta, mutta menetelmää on täydennettävä mahdollisten haitallisten sivuvaikutusten lieventämiseksi.
For example, decoupling the state management from the data store enables network operators to change the data store adopted without the need for refactoring the network functions.
Esimerkiksi tilahallinnan eriyttäminen tietovarastosta antaa verkko-operaattoreille mahdollisuuden muuttaa käyttöön otettua tietovarastoa ilman, että verkkotoimintoja on muutettava.
We study two key drawbacks and we discuss the solutions we designed to contrast them.
Väitöskirja tutkii menetelmän keskeisiä heikkouksia ja esittää niihin ratkaisuita.
For example, to improve the scalability of network functions, network operators use dedicated systems which manage the state of network functions by keeping it in a data store.
Esimerkiksi verkkotoimintojen skaalautuvuuden parantamiseksi verkko-operaattorit käyttävät erillisiä tilatiedon tallennusjärjestelmiä.
Decomposing network functions also brings some drawbacks.
Verkkotoimintojen ositus ja hajautus voi myös joissain tilanteissa heikentää tietoverkon ominaisuuksia.
To this end, we propose to decompose the network functions into fine-grained network functions, each providing only a subset of the functionalities, or processing only a share of the traffic, thus obtaining network functions which are less resource-hungry, easier to migrate, and easier to upgrade.
Tässä väitöskirjassa esitetään uusi menetelmä verkkotoimintojen osittamiseen sekä hajauttamiseen hienorakeisemmiksi toiminnoiksi, joista kukin tarjoaa osan alkuperäisestä toiminnallisuudesta.
Nevertheless, network slices convey the traffic coming from a multitude of sources through a small set of network functions, which are consequently resource-hungry and difficult to migrate, forcing the network operator to overprovision the network.
Menetelmän avulla saadaan hajautettuja ja yhteentoimivia verkkotoimintoja, jotka käyttävät vähemmän verkon resursseja ja ovat helpommin siirrettävissä ja käytettävissä erilaisissa käyttötapauksissa.
________________________________________ Keywords: Relational agency, early childhood education, pre-primary and primary education, early years pedagogy, sociocultural theory, visual and participatory research
Avainsanat: Relationaalinen toimijuus, varhaiskasvatus, esi- ja alkuopetus, pienten lasten pedagogiikka, sosiokulttuurinen teoria, visuaalinen ja osallistava tutkimus
These methods also have the potential to guide teachers’ pedagogical work in the early years.
Menetelmät auttavat myös opettajia heidän pedagogisessa työssä.
In addition, the results show the importance of examining the power relations and roles between children and teachers in early years pedagogy and how they should be reflected upon and revised if necessary.
Tutkimustulokset tuottavat tärkeää tietoa lasten ja aikuisten valtasuhteista ja rooleista, ja siitä kuinka näitä tulisi tarvittaessa pohtia ja muokata yhdessä.
In the study, agency is understood as a relational activity and underscores the interactional nature of agency that is constructed into being between people, environment and cultural resources in context.
Tutkimus ymmärtää toimijuuden relationaalisesti ja sosiokulttuurisesti rakentuvana toimintana, joka ilmenee ihmisten välisessä vuorovaikutuksessa, sekä ympäristön ja kulttuuristen resurssien välillä.