natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Elizabeth Montagu (1718 1800), a notable social hostess and a Shakespearean scholar, was one of their key figures.
Englannissa 1700-luvun puolivälissä vauras ja oppinut seurapiirinainen Elizabeth Montagu (1718 1800) ja hänen samanhenkiset ystävänsä alkoivat järjestää epämuodollisia, sivistyneitä aamiaistapaamisia.
The study presents the reconstruction of Elizabeth Montagu s social networks from her youth to her later years with a special focus on the Bluestocking circle, and linguistic research on private correspondence between Montagu and her Bluestocking friends and family members between the years 1738 1778.
Tutkimus perustuu alkuperäiseen kirjeenvaihtoon, jota on editoitu aikaväliltä 1738 1778, ja Elizabeth Montagun sosiaalisten verkostojen rekonstruktioon samana aikakautena.
The studies showed a slight diachronic increase in the use of the progressive, a significant decrease of the stigmatised preposition stranding and increase of pied piping, and relatively informal but socially controlled epistolary spelling.
Tutkimuksessa osoittautui, että lyhennettyjä verbimuotoja käytettiin kirjeenvaihdossa yhä runsaasti, ja sosiaaliset tekijät vaikuttivat oikeinkirjoituksen muodollisuuden tasoon merkittävällä tavalla.
The epistolary language use is investigated using the methods and frameworks of corpus linguistics, historical sociolinguistics, and social network analysis.
Kirjeaineistossa oli runsaasti sekä morfosyntaktista että oikeinkirjoitukseen liittyvää kielellistä vaihtelua, joka selittyi sekä verkostoanalyysillä että sosiaalisilla tekijöillä, ja jossain määrin myös ajan preskriptiivisellä kielikeskustelulla.
I have also devised a network strength scale in order to quantify the strength of network ties and to compare the results of the linguistic research with the network analysis.
Vertailun vuoksi tutkimukseen on sisällytetty myös Montagun nuoruusvuosien verkostoanalyysi sekä perheen kanssa käytyä kirjeenvaihtoa.
Certain significant changes in Elizabeth Montagu s language use over the years could be attributed to her increasingly prominent social standing and the changes in her social networks, and the strength of ties correlated strongly with the use of the progressive in the Bluestocking Corpus.
Neljänkymmenen vuoden aikana tapahtuneet muutokset Elizabeth Montagun kielessä linkittyvät hänen siirtymiseensä nuoruusiän selvästi yksityisestä ja epämuodollisesta nuorten ystävättärien sosiaalisesta verkostosta aikuisiän suurempaan, julkisempaan ja maineeltaan oppineeseen sinisukkaverkostoon, jossa Montagulla oli merkittävä asema.
The studies range from the reconstruction and analysis of Elizabeth Montagu s most prominent social networks to the analysis of changing morphosyntactic features and spelling variation in Montagu s and her network members correspondence.
Sinisukkaverkoston miehet kirjoittivat Elizabeth Montagulle merkittävästi muodollisemmin kuin verkoston naiset, kun taas Montagun oma tyyli oli naiskirjoittajista kaikkein lähimpänä miesten formaalia oikeinkirjoitustapaa.
The approach is diachronic and concerns real-time language change.
Väitöskirjani käsittelee kielen vaihtelua ja muutosta tämän sosiaalisen verkoston kirjeenvaihdossa.
The research is based on a selection of manuscript letters which I have edited and compiled into an electronic corpus (Bluestocking Corpus).
Vuosien aikana nämä tapaamiset keräsivät yhä enemmän väkeä ja muuttuivat julkisemmiksi, ja seurapiiriä alettiin kutsua nimellä Bluestockings (sinisukat).
Gender, social rank, and register in terms of kinship/friendship had a significant influence in language use, and an effect of prescriptivism could also be detected.
Ystävyydellä oli kielenkäyttöön huomattava vaikutus, ja etenkin ystävyyssuhteiden alkuvaiheissa Montagun ja sinisukkien kirjeenvaihdossa oli todettavissa merkittävästi erilaista ja monella tapaa muodollisempaa kieltä kuin myöhempinä vuosina.
Elizabeth Montagu s network ties resulted in language variation in terms of network membership, her own position in a given network, and the social factors that controlled eighteenth-century interaction.
Henkilökohtaisten verkostositeiden vaikutus ei ollut yhtä selkeästi osoitettavissa kuin verkostosta toiseen siirtymisen, ja on ilmeistä että sosiaaliset tekijät, kuten sukupuoli ja sosiaalinen asema, vaikuttivat kielenkäyttöön erityisen voimakkaasti.
The linguistic studies look at the use of the progressive construction, preposition stranding and pied piping, and spelling variation in terms of preterite and past participle endings in the regular paradigm (-ed, - d, -d, - t, -t) and full / contracted spellings of auxiliary verbs.
1700-luvulla englannin oikeinkirjoitus ei ollut täysin vakiintunut, ja vaihtelua esiintyi etenkin julkisen painetun tekstin ja yksityisten tekstien välillä.
The material consists of lyric poems from the collection Posle Rossii (1928) and two longer lyrical tragedies, Ariadna (1924) and Fedra (1927).
Tarkastelun kohteena ovat kokoelman Posle Rossii (1928) runot ja runosikermät "Sivilla", "Evridika Orfeju", "Fedra", "Ariadna" ja "Provoda" sekä kaksi laajempaa klassista lyyristä tragediaa Ariadna (1924) ja Fedra (1927).
Patterns of Transcendence : Classical Myth in Marina Tsvetaeva's Poetry of the 1920s
Tiet transsendenssiin : Klassiset myytit Marina Tsvetajevan 1920-luvun tuotannossa
This study examines the position and meaning of Classical mythological plots, themes and characters in the oeuvre of the Russian Modernist poet Marina Tsvetaeva (1892-1941).
Tutkimuksessa käsitellään klassisten mytologisten hahmojen asemaa Marina Tsvetajevan (1892-1941), keskeisen venäläisen modernistirunoilijan, 1920-luvun tuotannossa.
The two lyrical tragedies develop the dichotomous worldview further, nevertheless emphasizing the dual perspective of the divine and the earthly realms: immaterial existence is often evaluated from a material perspective and vice versa.
Klassiset hahmot tuovat maalliseen ja henkiseen kahtiajakoon myös kaksoisperspektiivin: sen lisäksi, että maalliset olennot siirtyvät aineettomaan todellisuuteen, voidaan ylemmästä, aineettomasta perspektiivistä puolestaan valottaa fyysistä todellisuutta.
Her Classical texts are inextricably linked with her own authorial myth, they are used to project both her ideas about poetry as well as the authored self of her poems.
Klassiset myytit ovatkin yhteydessä Tsvetajevan omaan tekijäkäsitykseen, ne kuvastavat sekä runoutta että runoilijaa.
These works are examined in the context of Russian Modernism and Tsvetaeva s own poetic development, also taking into account the author s biography, namely, her correspondence with Boris Pasternak.
Teoksia analysoidaan lähiluvun avulla sekä venäläisen modernismin kontekstissa että Tsvetajevan biografian kannalta.
Tsvetaeva s appropriations of the myths enter into a dialogue with the Classical tradition and with the earlier Russian and Western literary manifestations of the source material.
Runoilijan tulkinta antiikin myyteistä asettuu dialogiin sekä myyttien aiempien kirjallisten versioiden kanssa niin venäläisessä kuin yleiseurooppalaisessa perinteessä että hänen oman runomaailmansa peruspiirteiden kanssa.
An important context for Tsvetaeva s application of the Classical myths is the concept of the Platonic ladder of Eros.
Platonilainen Eros käsitys ja sen tulkinnat venäläisessä symbolismissa ovat tärkeitä taustavaikuttajia Tsvetajevan myyttien hyödyntämisessä.
This plot evokes the process of transcendence of the mortal subject into the immaterial realm and is applied by the author as an extended metaphor of the poet s birth.
Tämä apoteoosi on tulkittavissa runoilijan synnyn ja kohtalon metaforaksi.
Fedra concentrates on Phaedra s divinely induced physical passion, which is nevertheless evoked in a creative light.
Toisinaan henkisen olotilan saavuttaneet aineettomat olennot, kuten Tsvetajevan Eurydike, kaikesta huolimatta kaipaavat fyysistä olomuotoaan, mikä tekee kahtiajaon monimutkaisemmaksi.
At the heart of Tsvetaeva s appropriation of the Sibyl, Phaedra, Eurydice and Ariadne is the tension between the body and disembodiment.
Tärkeimmäksi kysymykseksi Tsvetajevan klassisissa roolihahmoissa muodostuu ruumiin ja ruumiittomuuden välinen suhde, siinä vallitsevat jännitteet ja niiden osittainen ratkaiseminen tavalla tai toisella.
Emphasizing the dialectical movement between the earthly and the divine, Tsvetaeva s Classical personae foreground various positions of the individual between these two realms.
Jo Tsvetajevan 1920-luvun alun venäläiseen kansanperinteeseen perustuvissa runoelmissa esiintyy toistuva juoni kuolevaisen lyyrisen subjektin siirtymisestä maanpäällisestä elämästä henkiseen, aineettomaan todellisuuteen.
This doctoral thesis focuses on the translation of Finnish prose literature into English in the United Kingdom between 1945 and 2003.
: Suomalaisen proosakaunokirjallisuuden kääntäminen englanniksi Isossa-Britanniassa vuosina 1945 2003
Several of the 1950s books, mostly historical novels by Mika Waltari, were mainstream bestsellers at the time, while current translations are frequently made for niche markets.
1950-luvulla kyseessä olivat lähinnä Mika Waltarin historialliset romaanit, joita markkinoitiin niin Isossa-Britanniassa kuin Yhdysvalloissakin suuren markkinointikoneiston voimin, sekä sota-aiheiset romaanit.
While these translation numbers may appear low, they are actually rather high in proportion to the total number of 28 one-author literary prose translations published in the UK over the approximately 60 years being studied.
Tutkimusajanjaksolla Isossa-Britanniassa julkaistiin vain hyvin vähän suomesta käännettyä proosakaunokirjallisuutta; yhteensä vain 28 romaania ja novellikokoelmaa käännettiin suomesta englanniksi.
The results are also relevant to translation from a minority literature into a majority one.
Tämä väitöskirja kuvaa kyseistä aihepiiriä omalta pieneltä osaltaan.
The reception of translations is difficult to study because of scarce material.
Tähän tutkimukseen uusimpia käännöksiä ei tosin ehditty enää ottaa.
This is in contrast to the 1950s when translation rights were mainly sold through personal contacts by individual authors and translators.
2000-luvulla käännöksiä on ilmestynyt selvästi aiempaa enemmän, mahdollisesti käännösoikeuksien myynnin ja suomalaisten kirjojen promootion tehostumisen vuoksi.
After charting the published translations, two periods of time are selected for closer analysis: an earlier period from 1955 to 1959, involving eight translations, and a later one from 1990 to 2003, with a total of six translations.
Tarkasteluajanjaksona on toisen maailmansodan päättymisen ja Suomen EU-jäsenyyden välinen aika eli vuodet 1945 2003.
The thesis introduces ample new material on the translation of Finnish prose literature into English in the UK.
Se keskittyy suomalaisen proosakaunokirjallisuuden kääntämiseen Isossa-Britanniassa ja pyrkii kuvaamaan, mitä suomalaista proosaa Isossa-Britanniassa on käännetty, millaisissa oloissa ja miten käännökset on kulloinkin tuotettu ja miten ne on otettu kohdemaassaan vastaan.
As to translation theory, they lead us to question the social nature of translation norms and the assumption of a static target culture.
Englannin kielen valta-aseman vuoksi nimenomaan englanninkielisten käännösten saatetaan ajatella antavan käännettäville kirjoille erityistä näkyvyyttä ja laajan yleisön.
As to the sociological context, the main changes are an increase in long-term institution-level contacts and an increase in the promotion of foreign translation rights by Finnish publishing houses.
Suomalaisen kaunokirjallisuuden kääntäminen vieraille kielille on kiinnostanut suomalaisia pitkään, ja suomesta muille kielille käännettyjen kirjojen menestystä on usein seurattu Suomessa tarkkaan.
The translations analysed here are located in a very fragmented interculture and gain a stronger position in the Finnish culture than in the British one.
Samalla myös kääntäjäsukupolvi on vaihtumassa monien aiempien kääntäjien lopetellessa aktiivista käännösuraansa ja uusien voimien tullessa tilalle.
He is acting here as a tale repertory researcher and in some cases as a collector as well.
Työtä tehdessään hän toimi sekä satumateriaalin tutkijana että joissakin tapauksissa myös sen kerääjänä.
On the whole it enables to follow up genre dynamics.
Kokonaisuus antaa mahdollisuuden selvittää lajin dynamiikkaa.
According to this principle single pieces are grouped into cycles, which then form complicated montage constructs.
Juuri tämän periaatteen pohjalta yksittäiset teokset ryhmittyvät sarjoiksi, joista sitten luodaan monitasoisia montaasikonstruktioita.
The history of this manifesto appearing is analyzed in the second chapter.
Kyseisen manifestin ilmestymishistoria on toisen luvun tutkimuskohde.
Besides, collections usually have their own ideal patterns.
Sen lisäksi kokoelmilla on yleensä eräänlainen oma prototyypinen kirjoittajansa.
Texts themselves can be viewed as a sort of hyper-quotations, as they in fact entirely coincide with their original sources.
Itse tekstejä voidaan tarkastella kuin epätarkkoja lainauksia, niin suuressa määrin ne muistuttavat lähteitään.
The means of such collections’ topical organization is not the myth but the hero of the tale.
Lähtökohtana näissä valikoimissa ei ole myytti, vaan kansansadun sankari.
Literary tale of A.M. Remizov (1900’s – 1920’s) The thesis is devoted to a detailed historical-literary description of a tale as a genre tradition in the creative work of Alexei Mikhailovich Remizov (1877-1957), one of the major Russian prose writers of the 20’s century.
A.M. Remizovin kirjalliset sadut (1900-1930) Väitöskirjan aiheena on sadun käyttäminen kirjallis-historiallisena materiaalina ja omaperäisen lajitradition kehittäminen sen pohjalta yhden 1900-luvun merkittävimmän venäläisen prosaistin A.M. Remizovin (1877-1957) tuotannossa.
This very collection to a large extent corresponds to the writer’s views on the myth represented in Pis’mo v redaktsiyu (Letter to the Editor).
Tämä satuvalikoima vastaa mitä suurimmassa määrin niitä kirjailijan myyttikäsityksiä, jotka hän muotoili "Kirjeessään toimitukselle" (Pis’mo v redakciju).
A consistent collections’ history creation analysis convinces us that the tale was a sort of laboratory in which main writer’s prose methods were being worked out.
Kyseisten kokoelmien luomishistorian johdonmukainen tarkastelu todistaa, että satu oli Remizoville omaperäinen laboratorio, jossa muokattiin kirjailijan myöhemmän proosan keskeiset kerronnan keinot.
Furthermore, the work refers to composition and subject of the particular collections.
Sen lisäksi käsitellään konkreettisten valikoimien rakennetta ja tematiikkaa.
At the same time a tale has specified not only poetics but also problematics of Remizov’s creative work, as when choosing folklore sources the writer always alluded to modern themes and relevant intellectual trends.
Satu ei vaikuttanut vain Remizovin tuotannon poetiikkaan, vaan myös sen problematiikkaan, koska valitessaan kansanperinteen tekstilähteitä kirjailija kiinnitti jatkuvasti huomiota niiden ajankohtaisuuteen.
The main feature of the collection is that its composition is oriented on the agrarian calendar and the subject – on the system of mythological views reflected in the Russian folklore.
Kyseisen teoksen erityispiirteenä on sen komposition perustuminen kansan käyttämään maatalouskalenteriin ja tematiikan venäläisen kansanperinteen heijastamiin myyttikäsityksiin.
The first chapter of the work is devoted to Posolon’ (Sunwise), the earliest tale collection of Remizov.
Ensimmäinen luku on omistettu Remizovin varhaisimmalle satukirjalle "Posolon’".
During this period he intensively studied folklore materials, narrated several hundreds of folk tales and in 1900’s – 1920’s published eight tale collections which played a significant role in the formation of stylistic and compositional principles of his prose of the 1910’s – 1920’s, especially montage techniques, which in its turn influenced the development of the narrative forms in the Russian post-revolutionary literature.
1900-1920-luvuilla hän julkaisi kahdeksan erillistä valikoimaa, joilla oli olennainen merkitys hänen 1910-ja 20-lukujen proosansa tyyli- ja rakenneperiaatteiden, ennen muuta montaasin käytön, muotoutumisessa.
The incident which caused its forthcoming contributed to ‘legitimization’ of Remizov’s narrations as a relevant genre of modern literature and to upgrading the writer in professional hierarchy.
Välikohtaus, joka johti sen syntymiseen, teki mahdolliseksi Remizovin kansansatujen uudelleenkertomisen legitimoinnin aikansa nykykirjallisuuden ajankohtaisena lajina ja niiden tekijän nousun ammattihierarkiassa.
Remizov was working on tales during his whole life, though the most productive years of folklore studies fell to 1900’s – 1910’s.
Hän työskenteli satujen parissa koko elämänsä ajan, joskin kaikkein intensiivisin kansanperinteen materiaalin työstämisjakso osuu 1900-luvun kahdelle ensimmäiselle vuosikymmenelle.
In the fourth chapter a connection of Remizov’s creative work with folk fun culture and a tradition of the folklore noel story is being demonstrated on Zavetnyie skazy (Secret Tales) material.
Neljännessä luvussa valikoiman "Zavetnye skazy" pohjalta tuodaan esiin Remizovin tuotannon yhteys kansanomaiseen naurukulttuuriin ja kansanomaisen joulukertomuksen traditioon.
The third chapter analyzes Remizov’s collections of 1900’s – early 1920’s, a result of Remizov’s scrupulous work with a specific tale material.
Kolmannessa luvussa analysoidaan niitä 1910- ja 1920-luvun kertomusvalikoimia, jotka syntyivät Remizovin konkreettisen kansansatujen muistiinmerkintöjen parissa tekemän perusteellisen työn tuloksena.
The current research work, based on various archive materials and a wide spectrum of modern historical-literary data, complies four chapters with a consistent description of creation history, publication and critics’ reviews of Remizov’s tale collections and single tales contributing to his creative evolution characteristic.
Tutkielmassa on neljä lukua, joissa kuvataan Remizovin satukokoelmien ja joidenkin hänen luomisprosessinsa kehityksen kannalta kiinnostavien muiden tekstien synty- ja julkaisuhistoriaa.
It revisits the question of Latin influence on the OE syntax, offering a new evaluation of syntactic interference between Latin and OE, and, more generally, of the contact situation in the OE period, drawing on methods used in studying grammaticalization and language contact.
Tämä tutkimus käsittelee englannin kielen historiaa, sen syntaksia sekä latinan kielen vaikutusta kielissä ja kulttuurissa.
Words mean different things to different people.
Sanat merkitsevät ihmisille eri asioita.
People who agree form an interpretive community.
Yhtä mieltä olevat henkilöt muodostavat tulkintayhteisön.
Therefore it is very difficult to determine which readers belong to the same interpretive community.
Niinpä on hyvin vaikea määrittää, ketkä kuuluisivat samaan tulkintayhteisöön.
Language use is regulated by shared rules, but everyone follows the rules in his or her own way.
Kielenkäyttöä ohjaavat jaetut säännöt, mutta kukin noudattaa niitä omalla tavallaan.
Some of the questions addressed issues that were discussed in large parts of the texts, some referred to issues that were mentioned only in passing or implied.
Osa kysymyksistä koskee tekstissä laajasti käsiteltyjä asioita, osa taas liittyy joko hyvin lyhyesti mainittuihin tai epäsuorasti käsiteltyihin seikkoihin.
This view seems to give better grounds for understanding similarity and differences in literary interpretations than the theories of Holland, Bleich, Fish and Iser.
Tämä käsitys näyttää tarjoavan paremman lähtökohdan ymmärtää sekä tulkintojen samankaltaisuutta että niiden eroavuuksia kuin Hollandin, Bleichin, Fishin ja Iserin teoriat.
Wittgenstein suggests that our understanding of words is related to the shared ways of using words and our understanding of human behaviour.
Wittgensteinin mukaan sanojen ymmärtäminen perustuu yhteisiin tapoihin käyttää sanoja sekä käsitykseemme ihmisistä.
This study examines both theoretically an empirically how well the theories of Norman Holland, David Bleich, Wolfgang Iser and Stanley Fish can explain readers' interpretations of literary texts.
Tutkimus pyrkii selvittämään empiirisen aineiston ja teoreettisen analyysin avulla, kuinka hyvin Norman Hollandin, David Bleichin, Wolfgang Iserin ja Stanley Fishin teoriat selittävät lukijoiden tulkintoja kaunokirjallisista teksteistä.
Bleich's theory of the idiosyncratic language system seems to rely on a misconceived notion of the role that ostensive definitions have in language use.
Bleichin teoria idiosynkraattisesta kielestä näyttää perustuvan erheelliselle käsitykselle ostensiivisten määritelmien roolista kielen käytössä.
The theoretical analysis concentrates on their views on language from the point of view of Wittgenstein's Philosophical Investigations.
Teoreettinen analyysi tarkastelee erityisesti heidän käsityksiään kielen ymmärtämisestä Wittgensteinin Filosofisia tutkimuksia -teoksen valossa.
The empirical data show that readers often form very similar interpretations.
Empiirinen aineisto taas osoittaa, että lukijat usein muodostavat tekstistä hyvin samankaltaisia tulkintoja.
This analysis shows that many of the assumptions related to language in these theories are problematic.
Teoreettinen tarkastelu osoittaa, että monet näiden teoreetikoiden oletukset kielen luonteesta ovat ongelmallisia.
According to Fish, readers create both the formal features of a text and their interpretation of it according to an interpretive strategy.
Fishin mukaan lukijat luovat sekä tekstin formaalit piirteet että tulkinnan tietyn tulkintastrategian mukaan.
In order to uncover the personal etymologies of words, Bleich asks his readers to associate freely on the basis of a text and note down all the personal memories and feelings that the reading experience evokes.
Jotta sanojen henkilökohtaiset etymologiat saataisiin selville, Bleich kehottaa lukijoita kirjaamaan vapaan assosioinnin avulla kaikki henkilökohtaiset muistot ja tuntemukset, joita lukukokemus herättää.
Iser believes that the text guides the reader, but as he also believes that meaning is on a level beyond words, he cannot explain how the text directs the reader.
Iser uskoo, että teksti ohjaa tulkintaa, mutta koska hän myöskin ajattelee, että merkitys ei sisälly sanoihin, hän ei kykene selittämään, miten teksti ohjaa lukijaa.
The readers' responses show that spontaneous associations to personal life seem to colour the readers' interpretations, but such instances are rather rare.
Lukijoiden vastaukset puolestaan osoittavat, että spontaanit assosiaatiot omaan elämään värittävät tulkintoja, mutta niitä näyttää esiintyvän varsin harvoin.
According to Holland, an interpretation reflects the reader's identity theme.
Hollandin mukaan tulkinta perustuu lukijan identiteetin tarpeisiin.
The problem with this view is that if there is any basis for language use, it seems to be the shared way of following linguistic rules.
Tämän näkemyksen ongelma on se, että kielenkäyttö näyttää pikemminkin nojaavan nimenomaan yhteiseen tapaan noudattaa sääntöjä.
The similarity in the interpretations and the fact that the agreement is strongest when related to issues that are discussed broadly in the text do, however, support his assumption that readers are guided by the text.
Lukijoiden tulkintojen samankaltaisuus sekä se, että yksimielisyys liittyy yleensä tekstissä laajasti käsiteltyihin asioihin, tukee kuitenkin Iserin oletusta siitä, että teksti ohjaa lukijaa.
Iser suggests that an interpretation emerges from the interaction between the text and the reader when the reader determines the implications of the text and in this way fills the "gaps" in the text.
Iserin teorian mukaan tulkinta syntyy lukijan ja tekstin vuorovaikutuksesta, kun lukija määrittää tekstin implikaatiot ja näin täydentää tekstin "avoimet" kohdat.