natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The time periods that were significant in defining pastors spiritual growth and past perspective on the Bible included childhood, youth, the period of theological education, and the time spent as a pastor.
Raamattusuhteen menneisyyden näkökulmasta tärkeitä vaiheita papeille olivat lapsuus, nuoruus, opiskeluaika ja aika pappina.
In the present study, 22 pastors of the Evangelical Lutheran Church of Finland were interviewed about how they defined their relationship with the Bible.
Tässä tutkimuksessa selvitin, miten (vuosina 2004 ja 2007) haastattelemani 22 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappia ymmärsivät oman suhteensa Raamattuun.
In youth, most of the interviewees had strong experiences of faith and began to view the Bible as an absolute and divine source of dogma.
Nuoruuteen useimmalla sisältyi voimakkaat uskonkokemukset ja samalla Raamatusta muodostui monelle ehdoton opin lähde.
The views in categories (a) and (d) shared the common feature of absoluteness, which was seen in category (a) as an emphasis on dogmatism and in category (d) as an emphasis on rationalism.
Näkemyksessä (a) ehdottomuus ilmeni uskonopillisena korostuksena, kun taas näkemyksessä (d) rationaalisena ehdottomuutena.
These interpretations were detachment from literal interpretation of the Bible (1), changes in their relationship with the Bible arising from experiences of faith (2), a slow process during which their relationship with the Bible became more human (3), overcoming hardships (4), and no change in their relationship with the Bible (5).
Näiden neljän elämänvaiheen pohjalta muotoutuivat erilaiset raamattusuhteen menneisyyden tulkinnat: irtautuminen Raamatun kirjaimellisesta tulkinnasta, uskonkokemuksen muuttama raamattusuhde, hidas luopuminen jumalallisesta raamattunäkemyksestä, vastoinkäymisten voittaminen sekä raamattusuhteen muuttumattomuus.
In childhood, the Bible was part of the spiritual atmosphere of the home, and parents and grandparents made a crucial contribution to the child s emerging view of the Bible.
Lapsuudessa Raamattu eli osana lapsuuskodin hengellistä ilmapiiriä, jossa raamattukasvatuksen keskeisinä toimijoina olivat vanhemmat ja isovanhemmat.
The present study brings out the multifaceted reality of pastors relationship with the Bible.
Tutkimus tuo esille haastateltujen pappien raamattusuhteen moni-ilmeisen arkitodellisuuden.
Concerning the Bible as a source in matters of faith, a conspicuous aspect of the interviews was that all pastors wanted to disconnect themselves from a fundamentalistic view of the Bible, regarding this as an intellectually dishonest relationship with the Bible.
Haastateltavat halusivat irtisanoutua fundamentalistisesta raamattunäkemyksestä pitäen sitä älyllisesti epärehellisenä raamattusuhteena.
On the other hand, none of the interviewees supported a totally relativist view of the Bible.
Toisaalta kukaan haastateltavista ei kannattanut totaalista raamatturelativismiakaan, vaan he pitivät Raamattua itselleen ja kirkolle elintärkeänä uskontulkintojen lähteenä.
When faced with a call to work as a pastor, the interviewees created a synthesis of the secure faith that they had experienced in their childhood and the more critical views with which they had become acquainted during their theological education.
Pappiskutsumuksen myötä moni haastateltavista oli rakentanut synteesin lapsuuden ja nuoruuden, uskon turvallisuuden ja opiskeluajan kriittisen maailman välille.
The pastors who expressed these views regarded the Bible as a collection of books that was born in a specific historical and cultural context and includes material characteristic to this time.
Sen sijaan näkemyksiin (c ja d) kategorisoituneet papit pitivät Raamattua tietyssä kulttuurikontekstissa syntyneenä kirjakokoelmana, joka sisälsi oman aikansa inhimillistä materiaalia.
The views in categories (b) and (c), in turn, shared the common feature of a flexible and dynamic relationship with the Bible.
Vastaavasti näkemykset (b ja c) voi kuvata ajanoloon mukautuvina ja joustavina raamattunäkemyksen muotoina.
The analysis showed, first, that the pastors viewed the Bible as a mirror of the spiritual growth that they had experienced in the past.
Raamattu merkitsi haastateltaville ensinnäkin hengellisen matkan peiliä, jonka kautta he arvioivat omaa uskonnollista menneisyyttään.
The views in categories (a) and (b) emphasized the divine nature of the Bible.
Kategorioiden vertailu osoitti myös miten (a ja d) korostivat raamatuntulkinnassaan ehdottomuutta.
The interviewees felt that, in this new role, they discovered again - but now in a deeper sense - the trustworthiness in the bible that they had experienced during their childhood.
Pappeus merkitsi astumista julkiseen raamattuopettajan rooliin ja samalla moni koki löytäneensä uudelleen, entistä syvemmässä mielessä, luottamuksen Raamattuun.
For many of the interviewees, their relationship with the Bible changed also when they started their work as pastors.
Siirtymä papiksi aiheutti usean papin kohdalla vielä uuden käänteen.
Pastorhood meant the beginning of public teaching of the Bible.
Opiskeluaikana Raamatun inhimillinen luonne avautui.
The Pastor and the Bible: Finnish Evangelical Lutheran Pastors Relationship with the Bible Since 1970s there has been extensive discussion in Finland about questions relating to the interpretation of the Bible.
Suomessa on 1970-luvulta lähtien käyty laajaa keskustelua Raamatun luotettavuuteen ja auktoriteettiin liittyvistä kysymyksistä.
The persons studied are two religious authorities, the Shiite Great Ayatollah Muhammad Husayn Fadlallah (b. 1935) and the Eastern Orthodox Metropolitan of Mount Lebanon, Georges Khodr (b. 1923), and two academic scholars, Doctor Mahmoud Ayoub (b. 1935) and Doctor, Father Mouchir Aoun (b. 1964), from the Shiite and Greek Catholic communities, respectively.
Tutkittaviin henkilöihin kuuluu sekä kaksi uskonnollista auktoriteettia, shiialainen suurajatolla Muhammad Husayn Fadlallah (s. 1935) ja Libanonin vuoren ortodoksinen metropoliitta Georges Khodr (s. 1923) että kaksi akateemista tutkijaa, shiialaisesta taustasta tuleva professori Mahmoud Ayoub (s. 1935) ja kreikkalais-katolinen pappi, professori Mouchir Aoun (s. 1964).
The sources consist of the four thinkers writings on Christian-Muslim relations, the most of which have been published in Lebanon in the 1990s and 2000s in the Arabic language.
Lähteenä ovat kyseisten henkilöiden kirjoitukset kristittyjen ja muslimien välisestä vuoropuhelusta, joista suurin osa on julkaistu Libanonissa 1990- ja 2000-luvuilla arabian kielellä.
Significantly, all the four authors maintain that Christians and Muslims share the faith in the one God, irrespective of their disagreements about the nature of his oneness.
Huomionarvoista on, että kaikki neljä kirjoittajaa katsovat muslimien ja kristittyjen jakavan uskon yhteen Jumalaan, vaikka he ymmärtävätkin Jumalan ykseyden eri tavoin.
Among the theological themes, especially the concept of God seems to offer possibilities for better understanding than has traditionally been the case.
Erityisesti jumalakäsityksen suhteen näyttäisi olevan mahdollisuuksia perinteistä parempaan yhteisymmärrykseen.
The two religions particular views on these issues cannot be reconciled, but the authors offer diverse means to facilitate mutual understanding on them, such as increasing mutual knowledge, questioning certain traditional condemnations, showing theological parallels between the two religions, and transcending doctrinal disagreements by stressing common religious experience or ethical concerns.
Vuoropuhelussa on kuitenkin tapoja lisätä keskinäistä ymmärrystä näistä kysymyksistä, kuten toisen osapuolen näkemyksiä koskevan tiedon lisääminen, toista koskevien perinteisten väärinkäsitysten kyseenalaistaminen, teologisten samankaltaisuuksien osoittaminen islamin ja kristinuskon välillä ja opillisten erimielisyyksien ylittäminen korostamalla yhteistä uskonnollista kokemusta tai yhteisiä eettisiä pyrkimyksiä.
The major challenge appears to be the tension between loyalty to one s own convictions and taking into account the particular self-understanding of the other.
Yleisten periaatteiden tasolla vuoropuhelun suurin haaste näyttää olevan, miten säilyttää omat vakaumuksensa samalla kun ottaa vakavasti toisen osapuolen itseymmärryksen.
While this tension may be ultimately unsolvable, it is obvious that linking dialogue tightly to missionary motivations or certain theological agenda imposed on the others is not conducive for better mutual understanding.
Vuoropuhelua on mahdollista käydä erilaisista teologista lähtökohdista, mutta sen sitominen tiukasti lähetystyöhön tai tiettyyn teologiseen agendaan ei edistä keskinäistä ymmärrystä.
This study describes and analyses two Lebanese Muslims and two Lebanese Christians ideas about Christian-Muslim dialogue, its nature, aims, and methods and its different dimensions, which include doctrinal, ethical, and social dimensions.
Tutkimus analysoi neljän libanonilaisen ajattelijan käsityksiä kristittyjen ja muslimien välisestä vuoropuhelusta, huomioiden niin vuoropuhelun opillisen, eettisen kuin yhteiskunnallisenkin ulottuvuuden.
On this level, Christians alienation from the Islamic law appears as the most significant challenge to mutual understanding, while neighbourly love and the golden rule of ethics offer a fruitful basis for further dialogue.
Eettisten periaatteiden tasolla hedelmällisimmän lähtökohdan vuoropuhelulle näyttävät tarjoavan molempien uskontojen tuntema lähimmäisen rakkauden vaatimus ja kultainen sääntö, jonka mukaan tulee rakastaa lähimmäistään kuin itseään.
On the basis of the analysis, the four thinkers contributions for promoting constructive dialogue are evaluated.
Pyrkimyksenä on ennen kaikkea selvittää, millaisia välineitä he antavat rakentavalle vuoropuhelulle.
All the authors discuss the theological themes of divine revelation, concept of God, and human condition and ultimate destiny.
Kristinuskolla ja islamilla on erilaiset, yhteen sovittamattomat näkemykset monista opillisista kysymyksistä, kuten jumalallisesta ilmoituksesta, jumalakäsityksestä sekä ihmiskäsityksestä.
As for the issue of political power-sharing in Lebanon, it is clear that the proposal of an Islamic state is problematic in a country with a sizable Christian minority and a heterogeneous Muslim population.
Yhteiskunnallisella tasolla puolestaan on selvää, että demokraattinen hallinto sopii parhaiten Libanonin kaltaiseen monesta uskontokunnasta muodostuvaan valtioon.
Some form of democracy seems more viable for a multireligious country, but the question remains how to retain religion as a vital force in society, which is felt to be important by all the four Lebanese authors.
Ratkaisematta kuitenkin jää, millä tavoin varmistetaan, että positiiviset uskonnolliset arvot säilyttävät asemansa yhteiskunnassa, jossa valtio on erotettu uskonnosta.
Only about 200 men remained missing in action or unidentified.
Vain noin 200 kaatunutta jäi kadoksiin tai tunnistamatta.
The genetic method of history research was used.
Tutkimuksen metodi on geneettinen.
The main sources of the study included the archives of the White army, the Civil Guard organisation and the Church, as well as the newspapers.
Tutkimuksen päälähteenä ovat valkoisen armeijan, suojeluskuntajärjestön ja kirkon arkistot sekä sanomalehdet.
At the same time, the war hero funerals became more frequent and diffused, and the numbers of the buried grew throughout the country.
Samaan aikaan sankarihautajaiset lisääntyivät ja levisivät sekä haudattavien määrät kasvoivat kaikkialla.
As a result of the general offensive begun in mid-March 1918, the numbers of the fallen multiplied, so special organisations were established to handle the burials of the fallen.
Maaliskuun puolivälissä alkaneen yleishyökkäyksen vuoksi kaatuneiden määrät kasvoivat moninkertaisiksi, minkä vuoksi perustettiin erityisiä organisaatioita huolehtimaan kaatuneiden hautaustoimesta.
In early March, the advocates of the republican system of government published their appeal in the newspapers, requesting that collective graves for those who fell in the war prepared in every locality.
Maaliskuun alussa tasavaltaisen valtiojärjestelmän kannattajat julkaisivat sanomalehdissä vetoomuksen, jossa vaadittiin vapaussodassa kaatuneille yhteisiä veljeshautoja kaikille paikkakunnille.
The largest common graves accommodated over 60 fallen combatants.
Suurimpiin sankarihautoihin haudattiin yli 60 kaatunutta.
The funeral speeches idealised the war hero s death by recalling military history since the times of ancient Greece.
Hautajaispuheissa ihailtiin sankarikuolemaa ja kertailtiin sotahistoriaa aina antiikin Kreikan ajoilta.
They motivated their request by stating that it was the funerals in particular that had inspired many men to join the ranks voluntarily in the first place, and that the large collective soldiers graves increased the numbers of those who answered the call and left for the front.
Vaatimustaan he perustelivat sillä, että juuri sankarihautajaisissa moni oli tehnyt päätöksen rintamalle lähtemisestä vapaaehtoisena ja suuret yhteiset sankarihaudat lisäsivät rintamalle lähtijöiden määrää.
The teachings of the Lutheran Church suggest that they found the Whites to be the temporal authority instituted by God, and therefore authorised raising the sword against the Reds.
He pitivät valkoisia luterilaisen opin mukaan Jumalan säätämänä maallisena esivaltana, jolle oli sallittu miekan käyttö punaisia vastaan.
Civil War Hero Burials the funerals of the fallen White in Finland in 1918
Sankarihautaus vapaussodassa : valkoisten kaatuneiden hautaaminen Suomessa vuonna 1918
The first war hero funerals took place as early as the beginning of February 1918, and the first larger-scale collective funerals were organised in Laihia and Vaasa in the Ostrobothnia province, with the latter attended by the supreme civil and military leaders of White Finland.
Ensimmäiset suuremmat yhteishautajaiset pidettiin Pohjanmaalla Laihialla sekä Vaasassa, joista jälkimmäisiin osallistui valkoisen Suomen korkein siviili- ja sotilasjohto.
Thus, the traditions of the 1918 Civil War directly influenced war hero burial practices, which continued into the Finnish Winter War of 1939.
Vuoden 1918 vapaussodan perinne vaikutti siten suoranaisesti myös talvisodassa kaatuneiden sankarihautauskäytäntöön vuonna 1939.
By the end of May 1918, almost 3,300 Whites were buried in the soldiers graves prepared by the burial organisation in some 400 localities.
Kaatuneiden hautaustoimen tuloksena lähes 3 300 valkoista kaatunutta haudattiin lähes 400 paikkakunnalle perustettuihin sankarihautoihin toukokuun loppuun mennessä.
Being of the emblematic colour of the Whites, the white coffin assumed a particular importance connected to ideas of biblical purity and innocence.
Valkoinen arkku sai valkoisten tunnusvärin vuoksi oman merkityksensä, joka oli peräisin Raamatusta nousseista ajatuksista valkoisesta puhtauden, viattomuuden ja synnittömyyden värinä.
From early on, these funerals assumed their characteristic features, such as the lion flag a design for the Finnish national flag proposed immediately upon the declaration of the country s independence military parades, lines of honour guards, eulogies, salutes and common war hero graves.
Jo alkuvaiheessa sankarihautajaiset saivat niille ominaiset piirteensä, kuten leijonaliput, sotilaskulkueet, kunniakujat, ylistyspuheet, kunnialaukaukset sekä yhteiset sankarihaudat.
Speaking at the funerals with great pomp and sentimental power, the leaders of the Civil Guard and the exponents of the learned classes instigated their audiences against the Reds.
Hautajaisissa puhuneet suojeluskuntavaikuttajat ja sivistyneistö kiihottivat mahtipontisilla ja tunteisiin vetoavilla puheilla kuulijoita sotaan punaisia vastaan.
Civil War Hero Burials the funerals of the fallen White in Finland in 1918 This study focuses on the burial with honours of fallen White combatants during the Finnish Civil War of 1918, as well as on the reasons underpinning the practice.
Tutkimuksessa selvitetään valkoisten kaatuneiden sankarihautaamista Suomessa vuonna 1918 sekä syitä käytännön syntymiseen.
The Civil Guard organisation arranged the burials of war heroes.
Sankarihautajaisten järjestäjinä toimi suojeluskuntajärjestö.
Both the existing tradition of military burials and the ecclesiastical burial culture influenced the burials of those who fell during the Civil War.
Vapaussodan sankarihautaamiseen vaikutti sotilashautausperinne sekä kirkollinen hautauskulttuuri.
The clergy contributed by officiating the religious service and by clearly aligning themselves with the Whites in their eulogies.
Puheiden sisällön perusteella nämä asettuivat selkeästi valkoisten puolelle.
Sangen ialo Rucous : The prayer book of the Schwenckfeldiens as a source for Michael Agricola
Sangen ialo Rucous : Schwenckfeldiläisten rukouskirja Mikael Agricolan lähteenä
Due to Agricola s meticulous translation techniques, there are so few additions.
Koska Agricola suomensi tapansa mukaan sanatarkasti, lisättyjä sanoja on suhteellisen vähän.
According to the prayer book, Agricola appears to be a traditionalist, who derives most of his source material from medieval and old church prayer books.
Agricolan rukouskirjaa kokonaisuutena tarkasteltaessa voidaan havaita, että huomattavan suuri osa sen rukouksista on keskiaikaisista lähteistä.
The study in hand examines Agricola s theology expressed in his translation work of the prayer book of the mystic spiritualistic Schwenckfeldien movement.
Nämä rukoukset Agricola on suomentanut luterilaisuudesta irtautuneen mystisspiritualistisen liikkeen Bekantnus der sünden -nimisestä rukouskirjasta.
Comparing Agricola s translation with the two texts in different languages has made it possible to create the disposition theory described above.
Agricolan käännösprosessin analyysissä on käytetty Jaakko Gummeruksen kehittämää metodia, mutta sitä on muokattu kahden pohjatekstin vertailemiseen paremmin soveltuvaksi.
In the previous studies, words and texts added by Agricola have been examined as one problem unit.
Muun muassa joidenkin ainutkertaisina Agricolan tuotannossa esiintyvien sanojen taustoihin saatiin lisävalaistusta.
On the basis of the disposition theory it can be concluded that Agricola first worked out a precise plan for his prayer book.
Sen perusteella voidaan päätellä, että Agricola on muuttanut rukouskirjan kokoonpanoa kesken toimitustyön.
The prayer book of the Schwenckdeldiens diverged from Lutheranism was called Bekantnus der sünden and it was composed around the year of 1526.
Kyseinen schwenckfeldiläisten rukouskirja koottiin vuoden 1526 tienoilla ja se oli reformaatiovuosisadan suosituimpia rukouskirjojen lähteitä.
Agricola s linguistic abilities turned out to be great.
Latinankielisestä pohjatekstistä luopuminen on Agricolalle poikkeuksellista.
When looking at the studied material, Agricola does not turn out to be a creative translator.
Nyt analysoitujen rukoustekstien perusteella vaikuttaa siltä, että Agricola ei suomennostyössään ole kovin tarkka rukousten teologiasta.
On a few occasions Agricola added points of view concerning the church, priesthood, preaching the Word and sacraments to his prayers, which the Schwenckfeldiens despised.
Nämä päälähteet toivat Agricolan rukouskirjaan aineksia myöhäiskeskiajalta sekä uuden ajan katolisesta, evankelisesta ja spiritualistisesta rukouselämästä.
In the prayers containing the Schwenckfeldien communion theology and Christology Agricola has not changed the content of the text, apparently because he was not aware of the problems involved in the Schwenckfeldien theology.
Jättäessään Capiton rukouskirjan syrjään Agricola jätti samalla hyödyntämättä useita siinä olleita teologisesti merkittäviä lisäyksiä.
From the prayers of the Schwenckfeldien prayer book Agricola translated 26 texts using the Bekantnus as an only base, from Capito s prayer book he translated four texts and 17 texts he translated using the two basic texts simultaneously.
Agricolan rukouskirjan lähes seitsemästäsadasta rukouksesta tutkimusotokseksi on rajattu 46 tekstiä.
As a source Agricola used Capito s Latin prayer book together with the German text from Bekantnus.
Bekantnusin saksankielisen tekstin rinnalla Agricola käytti pohjatekstinä Strassburgin reformaattorin Wolfgang Capiton siitä vuonna 1536 julkaisemaa latinankielistä käännöstä.
Agricola is the only prayer book collector who has regarded it as necessary to add all the 45 prayers of the Schwenckfeldien prayer book and its introduction to his book.
Suomen kirjakielen isän mieltymyksestä Bekantnusia kohtaan kertoo myös se, että schwenckfeldiläisten rukouskirja on Agricolan rukouskirjan lähteistä ainoa, jonka hän suomensi kokonaan.
The low number of the prayers from Evangelical prayer books is noteworthy.
Traditionalistiksi osoittautuva Agricola jätti hyödyntämättä useita merkittäviä evankelisia rukouskirjoja.
From the ten additions four Agricola created himself, the rest he borrowed from Wolfgang Capito s prayer book.
Niistäkin lähes puolet Agricola lisää Capiton esimerkin perusteella.
The question of the genre of 4QMMT is investigated in Ch. 4.
Kansainvälisessä Qumran-tutkimuksessa teksti tunnetaan paremmin koodinimellä 4QMMT.
The large number of late copies found in cave 4 at Qumran witness the significance of 4QMMT and the continuous importance of the Jerusalem Temple for the Qumran community.
Lukuisien kopioiden löytyminen Qumranilta merkitsee siitä huolimatta sitä, että teksti on ollut yhteisön ajattelulle merkittävä.
As a result, several critical comments are offered, and finally, an alternative arrangement of the fragments of the epilogue with an English translation.
Von Weissenberg esittää myös useita parannuksia tekstin lukutapoihin, uuden rekonstruktion sekä itsenäisen käännöksen tekstin epilogi-osasta.
The main emphases of the epilogue are covenantal faithfulness, repentance and return.
Epilogi kehottaa lukijoita kääntymykseen ja liittoon palaamiseen.
In the official edition published in the series Discoveries of the Judaean Desert (DJD X), the extant document was divided by its editors, Elisha Qimron and John Strugnell, into three literary divisions: Section A) the calendar section representing a 364-day solar calendar, Section B) the halakhot, and Section C) an epilogue.
TM Hanne von Weissenbergin väitöskirja käsittelee Kuolleen meren rannalta, läheltä Qumranin raunioita löydettyä n. 2000 vuotta vanhaa juutalaista tekstiä, jonka suomenkielinen nimi on Tooran määräyksiä.
The contents of the document reflect a grave concern for the purity of the cult in Jerusalem, and in the epilogue Deuteronomic language and expressions are used to convince the readers of the necessity of a reformation.
Lajikritiikki ja tekstin vertailu von Weissenbergin tutkimuksessa muihin tuon ajan juutalaisiin kirjeteksteihin kuitenkin osoittaa että tekstissä ei esiinny riittävästi henkilökohtaisen kirjeen piirteitä, jotta tällainen tulkinta olisi uskottava.
In Ch. 2, after a transcription of the fragments of the epilogue, a synopsis is presented in order to evaluate the composite text of the DJD X edition in light of the evidence provided by the individual manuscripts.
Tekstin ensimmäisten julkaisijoiden mukaan Tooran määräyksiä-tekstistä oli säilynyt kuusi käsikirjoitusta, mutta von Weissenbergin paleografinen analyysi osoittaa, että käsikirjoituksia onkin seitsemän.
In the following chapter (Ch. 3), the diversity of the two main literary divisions, the halakhic section and the epilogue, is discussed, and it is demonstrated that the author(s) of 4QMMT adopted and adjusted the covenantal pattern known from biblical law collections, more specifically Deuteronomy.
Tooran määräyksiä-tekstissä on kaksi osaa, ns. lakiosa ja ns. epilogi, jotka poikkeavat toisistaan kirjalliselta tyyliltään.
The main focus of this study is the epilogue of 4QMMT (4QMiqsat Ma aseh ha-Torah), a text of obscure genre containing a halakhic section found in cave 4 at Qumran.
Aikaisemmassa Qumran-tutkimuksessa on esitetty, että Tooran määräyksiä olisi ajanlaskumme taitteen tienoilla Kuolleen meren rannalla asuneen Qumranin yhteisön perustajan, Vanhurskauden opettajan, Jerusalemin papistolle kirjoittama kirje.
4QMMT - The Problem of the Epilogue
Mooseksen kirjan liittoteologista ainesta.