natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Prognostic Markers and Prolonged Interferon-alpha Therapy in Renal Cell Carcinoma
Tutkimuksessa 117 metastasoituneelle munuaissyöpää sairastaneelle potilaalle etsittiin yksilöllinen hänen sietämänsä maksimaalinen hoitoannos rekombinanttia alfa2a-interferonia (Roferon-ATM).
The drug discovery process is facing new challenges in the evaluation process of the lead compounds as the number of new compounds synthesized is increasing.
Uusien johtoyhdisteiden etsintä lääkekehitysprosessissa on jatkuvasti uusien haasteiden edessä, koska tähän tarkoitukseen syntetisoitujen yhdisteiden määrä kasvaa jatkuvasti.
Fluorescence polarization (FP) is a standard method for ER ligand binding assay.
Fluoresenssipolarisaatio (FP) on standardimetodeja mitattaessa ER:iin sitoutumista.
The potentiality of test compounds is most frequently assayed through the binding of the test compound to the target molecule or receptor, or measuring functional secondary effects caused by the test compound in the target model cells, tissues or organism.
Uusien yhdisteiden soveltuvuutta testataan yleensä määrittämällä yhdisteen sitoutumisvoimakkuus kohdemolekyyliin tai -reseptoriin tai toiminnallisilla testeillä mittaamalla yhdisteen aiheuttamia vaikutuksia kohdesoluissa tai -kudoksessa tai kohteeksi valitussa eliössä.
In this work, immune response was simulated by exposing endothelial cells to cytokine stimulation and the resulting increase in the level of adhesion molecule expression was analyzed on fixed cells by means of immunocytochemistry utilizing specific long-lifetime luminophore labeled antibodies against chosen adhesion molecules.
Tässä työssä immuunivastetta jäljiteltiin endoteelisolujen sytokiinistimulaatiolla, ja siitä seurannutta adheesiomolekyylien ekspressiotason nousua mitattiin fiksoiduista soluista immunosytokemian menetelmin käyttämällä pitkäikäisillä luminoivilla leimoilla varustettuja vasta-aineita, jotka spesifisesti tunnistivat valitut kohdeproteiinit.
As an alternative to this method, a new single-label (Eu) time-resolved detection method was developed, based on the quenching of the label by a soluble quencher molecule when displaced from the receptor to the solution phase by an unlabeled competing ligand.
Vaihtoehtona näille menetelmille kehitettiin uusi yksileimamenetelmä (Eu), jossa leiman luminesenssi sammuu liukoisen sammutinmolekyylin johdosta silloin, kun sitoutumisesta kilpaileva leimaamaton ligandi syrjäyttää leimamolekyylin reseptorista liuokseen.
Other luminescence based ER assays utilize energy transfer from a long-lifetime luminescent label e.g. lanthanide chelates (Eu, Tb) to a prompt luminescent label, the signal being read in a time-resolved mode.
Jotkut luminesenssiin perustuvat ER:n ligandinsitoutumismenetelmät hyödyntävät energiansiirtoa pitkäikäisen luminoivan leiman kuten lantanidikelaatin (Eu, Tb) ja lyhytikäisen luminoivan leiman välillä.
It was shown to yield comparable results with the FP method and found to hold a significantly higher signal-tobackground ratio than FP.
Uutta menetelmää testattiin FP:tä verrokkimenetelmänä käyttäen ja tulokset osoittivat uudella menetelmällä saavutettavan huomattava signaali/tausta -suhteen parannus sekä menetelmän olevan vertailukelpoinen FP:n kanssa.
Modern homogeneous high-throughput-screening (HTS) assays for purified estrogen receptors (ER) utilize various luminescence based detection methods.
Estrogeenireseptoriin (ER) sitoutuvia yhdisteitä eristetyillä reseptoreilla testattaessa käytetään usein homogeenisia luminesenssiin perustuvia tehoseulontamenetelmiä.
Results showed that the method was capable of use in amulti-parametric assay for protein expression levels of several CAMs simultaneously, combined with analysis of the cellular localization of the chosen adhesion molecules through time-resolved luminescence microscopy inspection.
Tuloksena saavutettiin solun pintaproteiinien kvantitatiivinen määritysmenetelmä, jolla useita proteiineja voidaan määrittää samassa kokeessa ja lisäksi tarkastella näiden lokalisaatiota soluissa pitkäikäiseen luminesenssiin soveltuvalla mikroskoopilla.
Cell-based functional assays for determining the extent of cell surface adhesion molecule (CAM) expression combined with microscopy analysis of the target molecules would provide improved information content, compared to an expression level assay alone.
Solupohjainen pintaproteiiniekspression määritys yhdistettynä mikroskooppianalyysiin antaisi arvokasta lisätietoa kohdeproteiinien olemuksesta verrattuna pelkkään ekspressiotason määritykseen.
It was used to demonstrate the performance of two-photon excitation of fluorescence (TPFE) vs. the conventional one-photon excitation method.
Kaksifotoniviritteisen fluoresenssi -tekniikan soveltuvuutta perinteiseen yksifotoniviritteiseen verrattuna testattiin ER:n ligandin sitoutumisen FP-sovelluksella.
As result, the TPFE method showed improved dynamics and was found to be comparable with the conventional method.
Tuloksena todettiin kaksifotoniviritystekniikan olevan yhtäläinen yksifotoniviritykseen verrattuna sekä lisäksi havaittiin mahdollisuudet määritysdynamiikan tehostamiseen ja tehokkaaseen määritystilavuuden pienentämiseen.
Although he admired the uncomplicated pride of the ‘new man’, he did not forget that he was different.
Vaikka hän ihasteli uuden ihmisen mutkatonta ylpeyttä, hän ei unohtanut olevansa itse erilainen.
The tour lasted nearly three months and saw Paavolainen visit Leningrad, Moscow, the Volga, Stalingrad, Rostov-on-Don, Georgia, the Black Sea coast, and Ukraine.
Matka kesti lähes kolme kuukautta ja vei Paavolaisen Leningradiin, Moskovaan, Volgalle, Stalingradiin, Donin Rostoviin, Georgiaan, Mustan meren rannikolle ja Ukrainaan.
Paavolainen had applied for a visa as early as 1936 and did so again in 1937, but he was rejected on both occasions.
Paavolainen oli hakenut viisumia jo vuosina 1936 ja 1937, mutta molemmat anomukset oli hylätty.
During the next three years, Paavolainen made further journeys, to South America in early 1937 and to the Soviet Union in the summer of 1939.
Seuraavien kolmen vuoden aikana hän matkusti lisää, alkuvuodesta 1937 Etelä-Amerikkaan ja kesällä 1939 Neuvostoliittoon.
Without his experiences in Nuremberg, Paavolainen would not have begun referring to National Socialism as a ‘neo-pagan’ phenomenon.
Ilman kokemuksia Nürnbergissä Paavolainen ei olisi ryhtynyt tarkastelemaan kansallissosialismia ennen kaikkea "uuspakanallisena" ilmiönä.
In addition, some of the most well-known foreign visitors to the Soviet Union in the 1930s, the Frenchman André Gide and the German Lion Feuchtwanger, are discussed.
Myös kansainvälisesti tunnetuimmat 1930-luvun Neuvostoliiton ulkomaalaisvieraat, ranskalainen André Gide ja saksalainen Lion Feuchtwanger, ovat esillä.
During his visits to both countries, he noticed that his kind did not have any place in a world dominated by totalitarianism.
Molemmilla matkoillaan Paavolainen huomasi, ettei itse kuulunut siihen joukkoon, jolle olisi ollut sijaa totalitarismin hallitsemassa maailmassa.
Research results Since in his Pako pimeyteen trilogy Paavolainen does not clearly condemn or approve of fascism or, more broadly, totalitarianism, his attitude has often been described as ambiguous.
Tutkimustulokset Koska Paavolainen ei Pako pimeyteen -kirjoissaan yksiselitteisesti tuomitse eikä hyväksy "fascismia" tai laajemmin totalitarismia, hänen suhtautumistaan on usein kuvattu kaksijakoiseksi.
His cultural criticism was inspired by challenges that were thrown at conventional worldviews.
Hänen kulttuurikritiikkinsä sai inspiraationsa haasteista, joita vanhat rakenteet ja sovinnaiset maailmankatsomukset kohtasivat.
His guiding principle remained the same throughout the Pako pimeyteen trilogy, and ever since his visit to Germany he was committed to finding an answer to his self-defined ‘vital question’: what were the conclusions that should be drawn from the observation that liberal, or ‘democratic-Christian’, culture had been challenged by an anti-Christian, primitive, vital and puritan totalitarian culture?
Hänen johtoajatuksensa pysyi samana koko Pako pimeyteen -trilogian kirjoittamisen ajan, ja Saksan-vierailustaan saakka hän yritti löytää vastausta itse määrittelemäänsä "elinkysymykseen": mitä johtopäätöksiä olisi tehtävä siitä, että liberaali tai "demokraattis-kristillinen" kulttuuri oli joutunut antikristillisen, primitiivisen, vitaalisen ja puritaanisen totalitaarisen kulttuurin haastamaksi.
He focused mainly on fascism, reference to both National Socialism and Italian Fascism, despite having not visited Italy.
Eniten hän kirjoitti "fascismista", jolla hän viittasi usein sekä kansallissosialismiin että italialaiseen fasismiin, vaikkei hän matkustanutkaan Italiaan.
This study is the first comprehensive review of Paavolainen’s 1939 visit to the Soviet Union.
Tutkimukseni on ensimmäinen laaja katsaus Paavolaisen vuoden 1939 Neuvostoliiton-vierailuun.
Paavolainen’s contemporaries have already written about his ‘ability for aesthetic vision’, and later researchers and commentators have repeatedly returned to this theme.
Jo Paavolaisen aikalaiset puhuivat hänen tarkasta katseestaan tai "esteettisen näkemisen kyvystään", ja myöhemmin tutkijat ja muut hänestä kirjoittaneet ovat yhä uudelleen palanneet samaan teemaan.
The intellectual who travelled to Germany, South America and the Soviet Union in search of a grand narrative was driven by the great anxiety that had engulfed his contemporary world.
Saksassa, Etelä-Amerikassa ja Neuvostoliitossa matkustanutta nykyajan suuren linjan etsijää ruokki suuri levottomuus, johon hänen maailmansa oli joutunut.
Topic and research question In the late summer of 1936, Finnish writer Olavi Paavolainen (1903–1964) visited Travemünde and Nuremberg as part of a cultural diplomacy programme between Finland and National Socialist Germany.
Aihe ja tutkimuskysymys Kirjailija Olavi Paavolainen (1903–1964) matkusti syyskesällä 1936 Travemündeen ja Nürnbergiin Suomen ja kansallissosialistisen Saksan välisen kulttuuriyhteistyöohjelman puitteissa.
My aim is to produce problem-oriented, critical, empathic and ethical research that illustrates the diversity of the past, promotes the understanding of a bygone era and its distinct culture, and in doing so, fulfils the professional historian’s social duty.
Olen halunnut saada aikaan ongelmakeskeistä, kriittistä, empaattista ja eettistä tutkimusta, joka tavoittaa menneisyyden moniäänisyyden, edistää ymmärrystä menneen ajan vieraasta kulttuurista ja toteuttaa siten historiantutkijan yhteiskunnallista tehtävää.
Broader context is built by extending the discussion to include prominent Swedish writers who visited Germany and the Soviet Union, many of whom Paavolainen was familiar with.
Laajempaa kontekstia rakennetaan huomioimalla joukko Saksassa ja Neuvostoliitossa vierailleita ruotsalaisia kirjailijoita, joista monet olivat Paavolaiselle tuttuja.
In short, my main research question is: how did Paavolainen interpret encounters of modernism and totalitarianism in culture and politics in the late 1930s?
Täsmällisesti muotoiltuna tutkimuskysymykseni on: Miten Paavolainen katsoi ja tulkitsi modernin ja totalitaarisen kohtaamisia kulttuurissa ja politiikassa 1930-luvun lopulla?
A question that remains unanswered is how Paavolainen would likely have written about the relationship between the ideals of communism and the Soviet reality he confronted in 1939.
Kiinnostava kysymys on, kuinka Paavolainen olisi Neuvostoliiton-matkansa jälkeen esittänyt ymmärtävänsä kommunismin ihanteiden ja vuonna 1939 kohtaamansa neuvostoliittolaisen todellisuuden yhteyden.
While determining Paavolainen’s position as a cultural critic and intellectual in both a Finnish and European context, I have also discussed the general issue of the political commitment of intellectuals.
Kun etsin Paavolaisen paikkaa intellektuellina ja kulttuurikriitikkona suomalaisessa ja eurooppalaisessa kontekstissa, käsittelen samalla ideologisen sitoutumisen problematiikkaa.
Yet by 1939, he had the support of Hella Wuolijoki, a prominent Finnish communist, and the visa was finally issued.
Vuonna 1939 Hella Wuolijoki oli ryhtynyt hänen suosittelijakseen ja viisumi järjestyi.
The second chapter discusses the topics of totalitarian education and physical culture, the third chapter focuses on issues of race and gender, and the fourth chapter analyses the religious dimensions of totalitarian culture that Paavolainen experienced.
Toisessa pääluvussa aiheena on kasvatus ja ruumiinkulttuuri, kolmannessa sukupuoli- ja rotukysymykset ja neljännessä totalitaarisen kulttuurin uskonnolliset ulottuvuudet.
Paavolainen’s choice of not resorting to one single truth is very visible in the Pako pimeyteen trilogy and in his other travel-related writings from the late 1930s.
Paavolaisen valinta olla turvautumatta yhden totuuden esittämiseen näkyy selvästi Pako pimeyteen -trilogiassa ja muussa 1930-luvun lopun ulkomaanmatkoihin liittyvässä aineistossa.
In his writings, he wanted to focus on ‘religions’ and ‘cultures’ that struggled for control of the future and that he related with the pagan symbols of blood and fire.
Hän halusi kirjoittaa uskonnoista ja kulttuureista, jotka kamppailivat tulevaisuuden hallitsemisesta ja joiden symboleiksi hän nosti pakanallisen veren ja tulen.
While Paavolainen and Vaaskivi were in many ways kindred spirits, Koskenniemi differed from these young intellectuals, not only by virtue of his anticommunism and political commitment, but also because of his unique conception of history.
Siinä missä Paavolainen ja Vaaskivi olivat monin tavoin hengenheimolaisia, Koskenniemi poikkesi näistä nuorista kulttuuriliberaaleista, ei ainoastaan antikommunistisuutensa ja poliittisen sitoutuneisuutensa vaan myös erilaisen historiakäsityksensä takia.
This was a method consciously chosen by Paavolainen as an artist and a cultural critic, and it made his interpretations varied, stylistically interesting and memorable.
Tämä oli kulttuurikriitikon ja taiteilijan käyttämä menetelmä, joka teki Paavolaisen tulkinnoista vaihtelevia, tyylillisesti kiinnostavia ja mieleenpainuvia.
In 1930s Finland, the book would have been a unique publication and remarkably different from any previous account of Soviet culture and society.
Kirja olisi ollut 1930-luvun lopun Suomessa ainutlaatuinen tapaus ja erilaista luettavaa kuin muut siihen asti esitetyt arviot Neuvostoliiton kulttuurista ja yhteiskunnasta.
The focus of the discussion is on Paavolainen’s role as a cultural critic and intellectual, but the research also examines why the Soviet authorities decided to permit Paavolainen’s visit in the aftermath of Stalin’s Great Terror of 1936–1938, when most activity of this type had effectively ceased.
Matkaa tarkastellaan ennen kaikkea Paavolaisen kulttuurikriitikon ja intellektuellin roolien kannalta, mutta samalla arvioidaan sitäkin, miksi Neuvostoliiton viranomaiset päättivät vastaanottaa Paavolaisen maahan, joka Stalinin vainojen 1936–1938 seurauksena oli lähes kokonaan lopettanut vastaavien vierailujen järjestämisen.
The expectations that VOKS had of Paavolainen were also underlined by two visa extensions that prolonged his trip.
Myös kaksi matkan kuluessa myönnettyä viisuminpidennystä osoittavat, että Paavolaisen suhteen oli odotuksia.
This has meant that, while more general conclusions are made, the methodological point of departure here is microhistorical and focuses on the activities, experiences and mentalities of individuals.
Lähestymistapani on yksilöllisestä yleiseen suuntautuva, eli teen makrotasolle ulottuvia päätelmiä, mutta metodologisena lähtökohtanani on mikrohistoriallinen, yksilöiden toimintaan, kokemiseen ja mentaliteetteihin keskittyvä tarkastelutapa.
The method was supported by his habit of dictating his books with the help of a vast number of separate notes he had written while travelling.
Metodia tuki hänen työskentelytapansa, kirjojen saneleminen erillisiin muistilappuihin tehtyjen merkintöjen pohjalta.
In spite of all of this, the visit was still seen as a high-priority operation, and its content had much in common with the programmes arranged for valued guests of previous years, such as Gide and Feuchtwanger.
Matkaa hoidettiin silti korkean prioriteetin asiana, ja sisällöltään se muistutti aiempien vuosien arvovieraille, kuten Gidelle ja Feuchtwangerille järjestettyjä vierailuja.
For Paavolainen, Lähtö ja loitsu was the book about the ‘great anxiety’ but, effectively, the entire Pako pimeyteen trilogy tells the same story.
Nimenomaan Lähtö ja loitsu oli hänelle kirja "suuresta levottomuudesta", mutta todellisuudessa koko Pako pimeyteen -trilogia kertoo siitä.
All three were burdened by misconceptions: the radical, and often younger, cultural intelligentsia was prone to take seriously the utopian proclamations of totalitarian movements to create a new man or new culture; the more conservative intellectual was inclined to hope that National Socialism and Italian Fascism could re-establish social order in Europe.
Eroista huolimatta kaikkien näköaloja sumensivat vinoutumat: radikaalimpi ja usein nuorempi kulttuuriälymystö oli altis ottamaan vakavasti utopistiset julistukset luoda uusi ihminen tai uusi kulttuuri, kun taas konservatiivisempi sivistyneistö puolestaan toivoi kansallissosialismista ja osin myös italialaisesta fasismista ennen muuta vakaan yhteiskuntajärjestyksen palauttajia.
Especially in those chapters of Lähtö ja loitsu and Risti ja hakaristi that deal with cultures of South American indigenous peoples, he writes about communism as an ideology of internationalism, something that reminded him of promoting ideals of community familiar to primitive societies and early Christianity.
Varsinkin Etelä-Amerikan alkuperäiskansojen kulttuureihin liittyvissä Lähdön ja loitsun ja Ristin ja hakaristin katkelmissa hän kirjoittaa kommunismista kansainvälisenä aatteena, joka muistutti häntä myös primitiivisten kansojen ja alkukristillisyyden tasa-arvoista yhteisöllisyyttä korostavista ihanteista.
Although modernism and totalitarianism struggled for control of culture and politics in the 1930s, they also shared common characteristics that cannot be understood without paying close attention to contemporary commentaries.
Vaikka moderni ja totalitaarinen kamppailivat 1930-luvun kulttuurissa ja politiikassa, monet asiat myös yhdistivät niitä tavoilla, joiden ymmärtäminen ei onnistu ilman aikalaisten kuuntelemista ja heidän todellisuutensa tavoittamista.
Thanks to the Soviet documents, it is thus now possible to review Paavolainen’s visit in the broader context of both Finnish-Soviet relations and the cultural diplomacy of the Soviet Union in the late 1930s.
Neuvostoviranomaisten dokumentit ovat mahdollistaneet Paavolaisen tapauksen käsittelyn myös laajemmin osana Suomen ja Neuvostoliiton suhteita ja Neuvostoliiton yleistä kulttuuridiplomatiaa 1930-luvun lopulla.
What does his work reveal about European mentalities in the late 1930s?
Mitä Paavolaisen kulttuurikritiikki kertoo 1930-luvun jälkipuoliskon eurooppalaisista mentaliteeteista?
A decade later, the political situation in and beyond Europe intensified and the modern world was facing a crisis.
Kolmekymmenluvun lopulla Euroopan poliittinen tilanne kiristyi ja moderni maailma näytti joutuneen ahtaalle.
Since Paavolainen’s Soviet visit was not followed by a book, it is mostly discussed in the fifth chapter of this study, separately from the Pako pimeyteen trilogy.
Koska Paavolaisen Neuvostoliiton-matkasta ei syntynyt kirjaa, sitä käsitellään pääosin erillään Pako pimeyteen -trilogian sisällöstä.
Yet, the basic aim and motive of Paavolainen’s literary work remained the same: to tell his readers ‘what actually is happening in the world’ and what the nature of the change was that had engulfed contemporary society.
Paavolaisen kirjailijantyön perusasetelma kuitenkin säilyi: hän yritti kertoa lukijoilleen, "mitä maailmassa oikein tapahtuu" ja millaisessa muutoksessa hänen "nykyaikansa" oli niin Euroopassa kuin sen ulkopuolellakin.
Paavolainen’s writings present a picture of a member of the cultural intelligentsia who in the late 1930s was inclined to abandon rational approaches and to use the language of religion to describe what defined his or her contemporary world.
Paavolaisen tekstit kertovat kulttuuriälymystön edustajasta, joka oli keskimääräistä valmiimpi hylkäämään rationaaliset selitysmallit ja käyttämään uskonnon kieltä 1930-luvun lopun nykyajan määrittelemiseen.
Koskenniemi and Tatu Vaaskivi, although other written commentaries on German National Socialism, Italian Fascism and Soviet Communism by Finnish intellectuals before World War II are taken into account as well.
Suomalaisista aikalaisista eniten esillä ovat V. A. Koskenniemi ja Tatu Vaaskivi, mutta samalla huomioidaan suurin osa muistakin kirjallisista puheenvuoroista, joita Suomessa esitettiin saksalaisesta kansallissosialismista, italialaisesta fasismia ja neuvostokommunismista ennen toista maailmansotaa.
My research shows that Paavolainen’s way of understanding encounters between modernism and totalitarianism is relevant in the context of theories that emphasise, despite the secularisation of culture, that 20th century Western intellectuals had a stronger ‘need to believe’ than the population as a whole.
Paavolaisen tapa ymmärtää modernin ja totalitaarisen kohtaamisia on osoittautunut havainnolliseksi sellaisten selitysmallien valossa, joiden mukaan 1900-luvun länsimaisilla intellektuelleilla oli modernin maailman maallistumisesta huolimatta säilynyt valtaväestöä suurempi "tarve uskoa".
The preceding chapters are organised thematically and look into the texts that deal with, or resulted from, Paavolainen’s trips to Germany and South America.
Tätä edeltävissä luvuissa tarkastellaan Paavolaisen Saksan- ja Etelä-Amerikan-matkoihin liittyviä tekstejä temaattisesti.
In contrast to Paavolainen’s focus on the ‘new man’ and ‘new religions’, and to Vaaskivi’s attempts to outline his worldview through psychoanalysis, Koskenniemi declared in his travel accounts from both Germany and Italy that he was confident of the sustainability of Western cultural traditions.
Toisin kuin uudesta ihmisestä ja uusista uskonnoista kirjoittanut Paavolainen ja psykoanalyysin kautta maailmankatsomustaan hahmotellut Vaaskivi, Koskenniemi julisti sekä Saksan- että Italian-matkakuvauksissaan luottamustaan länsimaisen kulttuurin kestävyyteen.
Even as he attempted to adapt to the cultural and social changes around him, he chose to remain an interpreter of the modern world and thus retain his own importance as an artist.
Paavolainen pysytteli modernin maailman tulkitsijana silloinkin, kun hän yritti sopeutua kulttuurin ja yhteiskunnan muutoksiin ja siten säilyttää oman merkityksellisyytensä taiteilijana.
Why has it been, and why is it still, generally considered as significant?
Haluan ymmärtää, mistä hänen teksteissään on kyse, miksi ne ovat kiinnostaneet ja miksi ne kiinnostavat yhä?
For despite claiming that between 1936 and 1939 Europe was ‘fleeing into darkness’, he still chose to remain a culturally-oriented observer and interpreter of his time.
Paavolainen on osoittautunut tässä kehyksessä kiinnostavaksi yksilöksi erityisesti sen takia, että vaikka hän vuosina 1936–1939 näki Euroopan "pakenevan pimeyteen", hänen valintansa oli pysyä kulttuurisesti orientoituneena oman nykyaikansa esittäjänä ja tulkitsijana.
By the beginning of the 1930s, however, totalitarian movements had become a prominent fixture across Europe.
Kolmekymmenluvulle tultaessa totalitaariset poliittiset liikkeet olivat ehtineet vakiinnuttaa asemansa Euroopassa.
While additional research is needed before wider conclusions on the objectives of Soviet cultural diplomacy after the Great Terror can be reached, Paavolainen’s trip already indicates that the general conception of an introvert post-purge Soviet Union that had effectively ceased its cultural diplomacy operations is too straightforward.
Vaikka uutta tutkimusta tarvitaan, ennen kuin terrorin jälkeisen kulttuuridiplomatian tavoitteita voidaan luotettavasti arvioida, Paavolaisen vierailun toteuttamistapa kertoo siitä, että käsitys sisäänpäin kääntyneen stalinismin hallitsemasta maasta on ainakin vuoden 1939 osalta liian jyrkkä.