natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This study also demonstrates that GFRα2-mediated Ret signalling is required for target innervation and maintenance of soma size of sympathetic cholinergic neurons and sensory nociceptive IB4-binding neurons.
Totesimme, että GFRα2 on välttämätön haiman parasympaattisten hermosolujen, ohutsuolen lihasten supistusta lisäävien hermosolujen, asetyylikoliinia välittäjäaineena käyttävien sympaattisten hermosolujen, sekä tiettyjen kipua aistivien hermosolujen normaalille kehitykselle.
In this study GFRα4-deficient mice were generated.
Tutkimuksessamme havaitsimme kuitenkin, että GFRα4-poistogeenisten hiirten C-solut kehittyvät normaalisti.
In conclusion, this study reveals that GFRα2/Ret signalling is crucial for the development and function of specific components of the peripheral nervous system and that GFRα4-mediated Ret signalling is required for controlling transmitter synthesis in thyroid C-cells.
Koska GFRA4 geeniä ilmentyy aikuisten ihmisten kilpirauhasessa, on mahdollista, että GFRα4 signaloinnilla on merkitystä osteoporoosin ja muiden luusto rappeumatautien kehityksessä.
Furthermore, lack of GFRα2 in mice results in deficient perception of temperatures above and below thermoneutrality and in attenuated inflammatory pain response.
GFRα2-poistogeenisillä hiirillä on vähemmän vapaita kipuaistimuksia välittäviä C-hermopäätteitä iholla, mistä johtuen ne eivät reagoi tulehduksen aiheuttamaan kipuun yhtä herkästi kuin hiiret yleensä, mutta aistivat herkemmin sekä kuumaa että kylmää.
These mice have a reduced number of intrapancreatic neurons and decreased cholinergic innervation of the exocrine pancreas as well as reduced excitatory fibres in the myenteric plexus of the small intestine.
Parasympaattisen hermotuksen puute haimassa saa aikaan heikentyneen haimaentsyymien erityksen, mikä yhdessä vähentyneen syljenerityksen kanssa todennäköisesti johtaa GFRα2-poistogeenisillä hiirillä ruoan epätäydelliseen imeytymiseen ja kasvuhäiriöön.
This study shows that impaired secretion of the salivary glands and exocrine pancreas contribute to growth retardation in GFRα2-KO mice.
Kalsitoniini estää luuta hajottavien osteoklastisolujen toimintaa ja sitä käytetään yleisesti osteoporoosin hoidossa.
Cortinarius subgenus Telamonia p.p. in North Europe
Pohjois-Euroopan huopaseitikit (Cortinarius subgenus Telamonia p.p.)
Our studies have concentrated on North Europe, but we have found some similarities with North European and North American taxa.
Tutkimuksemme ovat keskittyneet Pohjois-Eurooppaan, mutta löysimme myös joitakin yhtäläisyyksiä Pohjois-Amerikan lajiston kanssa.
So far, ca. 200 species have been recognised from the Nordic countries, but the sampling in most groups does not cover the whole diversity and especially the southern deciduous forest species are underrepresented in our study.
Tähän mennessä olemme tunnistaneet jo yli 200 lajia, mutta kaikkia lajiryhmiä ei ole tutkittu yhtä tarkasti ja etenkin eteläisempien lehtimetsien lajit olivat tutkimuksessamme aliedustettuina.
The aim of this thesis was to study the taxonomy of Cortinarius subgenus Telamonia p.p. species based on morphological and molecular data, as well as to study the ecology and distribution of the species in North Europe.
Tämän tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää huopaseitikkien taksonomiaa, ekologiaa ja levinneisyyttä Pohjois-Euroopassa.
Hydrocybe, Icrustati and Anomali) was found to be far greater than previously thought.
Huopaseitikkejä kasvaa Pohjois-Euroopassa paljon enemmän kuin aiemmin oletettiin.
Cortinarius is the largest genus of Agaricales with a worldwide distribution.
Seitikit ovat helttasienten suurin suku.
The opposite situation, in which a morphologically uniform species included two phylogenetically distinct lineages, however, was also encountered, suggesting the possibility of cryptic species in Cortinarius.
Osa lajeista sisältää kuitenkin geneettisesti eriytyneitä yksiköitä, jotka saattavat olla kryptisiä lajeja.
In most cases phylogenetic (only based on ITS data) and morphological species recognition were in concordance, but in a few cases morphologically delimited species had almost identical ITS sequences, raising the question as to whether ITS is always variable enough for species recognition.
Tutkimuksen aikana tuotettu sekvenssiaineisto mahdollistaa nimistön vakiintumisen ja melko yksiselitteisen lajintunnistuksen pelkän DNA-sekvenssin avulla yhtenäistäen lajikäsityksiä eri puolilla Eurooppaa.
The subgenus Telamonia sensu lato (s. lat.), comprising the greatest number of species, is the most poorly known of the subgenera of Cortinarius.
Huopaseitikit on seitikkien alasuvuista kaikkein suurin ja huonoimmin tunnettu.
A majority of the Cortinarius species have narrow ecological preferences and many form ectomycorrhiza with only one or few host species.
Monet aiemmin tuntemattomista lajeista ovat hyvin yleisiä ja osa on myös melko helposti maastossa tunnistettavia.
The centre of diversity is in the northern hemisphere, although some species of the group are also recognized in the southern hemisphere.
Sen levinneisyyden pääpaino on pohjoisella pallonpuoliskolla.
Many morphological characteristics, however, are useful in the identification of telamonioid species and e.g. some spore characteristics have often been overlooked.
Kryptisiä lajeja on löydetty myös muista sienisuvuista ja voikin olla, että huopaseitikkien todellinen lajimäärä on arvioimaamme vieläkin suurempi.
Based on our preliminary results a revision of the infrageneric classification in Cortinarius subgenus Telamonia s. lat. is needed, and more sections should be established for a meaningful and functional classification.
Tutkimuksen tuottama aineisto lisää olennaisesti tietämystä pohjoismaiden seitikkilajistosta sekä sen levinneisyydestä ja ekologiasta.
Neuronal plasticity is a well characterized phenomenon in the developing and adult brain.
Hermoston muovautuvuus on hyvin kuvattu ilmiö sekä kehittyvissä että aikuisissa aivoissa.
In our studies we have tried to clarify the mechanisms of action for antidepressants and to resolve the role of BDNF in this process.
Tutkimusten tavoitteena on ollut edelleen selventää sekä masennuslääkkeiden vaikutusmekanismeja, että BDNF:n osuutta tässä prosessissa.
During these studies we also discovered that another trkB ligand, NT-4, is involved in morphine-mediated anti-nociception and tolerance.
Tutkimuksissa havaitsimme myös että toinen trkB-reseptoriin sitoutuva hermokasvukekijä, NT-4, on osallisena morfiinin välittämässä kivunpoistossa ja opiaatti-toleranssissa.
Neuronal connections and capacity for plastic events are compromised in several pathological disorders, such as major depression.
Hermosolujen väliset yhteydet sekä kyky muovautua ovat häiriytyneet useissa patologisissa taudeissa kuten masennuksessa.
Neurotrophins are a group of secretory proteins functionally classified as neuronal survival factors.
Hermokasvutekijät ovat joukko proteiineja, jotka toimintansa perusteella luokitellaan hermosolujen toimintaa ylläpitäviksi tekijöiksi.
In addition, activation of CREB by phosphorylation appears responsible for the regulation of the expression of the BDNF gene.
CREB:n aktivaatio puolestaan vastaa BDNF:n geenin säätelystä.
In addition, neuronal atrophy has been reported in depressive patients.
Lisäksi hermosolujen tuhoutumista on havaittu masennuksesta kärsivillä potilailla.
Neurotrophins, especially brain derived neurotrophic factor (BDNF), have also been associated with promoting neuronal plasticity in dysfunctional neuronal networks.
Hermokasvutekijöistä erityisesti aivoperäinen hermokasvutekijä (BDNF) on läheisesti liitetty hermoston muovautuvuuden säätelyyn varsinkin häiriintyneissä hermoverkoissa.
Using transgenic mice we found that BDNF-induced trkB-mediated signaling proved crucial for the behavioral effects of antidepressants in the forced swimming test and for the survival of newly-born neurons in the adult hippocampus.
Siirtogeenisiä hiiriä apuna käyttäen havaitsimme että BDNF välitteinen trkB-reseptorin aktivaatio tarvitaan sekä masennuslääkkeiden aiheuttamille käyttäytymisvasteille, että uusien hermosolujen selviytymiselle hippokampuksessa.
Chronic antidepressant treatment increases plastic events including neurogenesis and arborization and branching of neurites in distinct brain areas, such as the hippocampus.
Pitkäkestoinen masennuslääkehoito lisää aivojen muovautuvuutta monin eri tavoin, kuten esimerkiksi lisäämällä uusien hermosolujen tuotantoa, aksonien ja dentriittien kasvua ja haaroittumista erityisesti hippokampuksen alueella.
This thesis evaluates neuronal plasticity and trkB as a target for future antidepressant treatments.
Väitöskirjatyössä tarkastellaan hermoston muovautuvuutta sekä trkB-reseptoria mahdollisina lääkevaikutuskohteina tulevaisuuden masennuslääkehoidoille.
We found that chronic antidepressant treatment increases amount of markers of neuronal plasticity in both hippocampus and in the medial prefrontal cortex, both of which are closely linked to the etiology of major depression.
Havaitsimme että pitkäaikainen masennuslääkehoito lisää hermoston muovautuvuuteen liitettyjen proteiinien määrää erityisesti tietyillä aivoalueilla, hippokampuksessa ja etuaivolohkossa, jotka ovat myös läheisesti liitetty masennuksen etiologiaan.
One suggested mode of action is where the antidepressants elevate the synaptic levels of BDNF thus further activating several signaling cascades via trkB-receptor.
Masennuslääkkeet nostavat BDNF:n määrää hermopäätteissä joka puolestaan johtaa trkB-reseptorin kautta useiden viestikaskadien aktivoitumiseen.
Antidepressants not only increased neurogenesis in the adult hippocampus but also elevated the turnover of hippocampal neurons.
Masennuslääkkeet eivät ainoastaan lisää uusien hermosolujen tuotantoa hippokampuksessa vaan myös niiden poistamista, kulloisenkin tarpeen mukaan.
It refers to capasity of a single neuron to modify morphology, synaptic connections and activity.
Muovautuvuus tarkoittaa hermosolun kykyä muokata rakennettaan, yhteyksiään ja toimintaansa.
These results present a novel role for trkB-mediated signaling in plastic events present in the opioid system.
Nämä tulokset viittaavat trkB-reseptorin osallisuuteen opiaatti järjestelmien muovautuvuuteen.
Secondary actions of antidepressants include rapid activation of the trkB receptor followed by a phosphorylation of transcription factor CREB.
Lisäksi masennuslääkkeet aktivoivat trkB-reseptorin kautta transkription säätelytekijä CREB:iä.
Angiogenesis, the growth of new blood vessels from pre-existing ones, is an important process involved in several physiological conditions such as inflammation, wound healing, and embryonic development.
Verisuonten kasvu on tärkeä tekijä monissa fysiologisissa tapahtumasarjoissa, kuten tulehduksissa, haavan paranemisessa sekä sikiönkehityksessä.
While blood vessels transport oxygen, cells, and nutrients to tissues, the lymphatic vessels collect fluid, cells, and plasma proteins from tissues to return back to the blood circulation.
Imusuonten ensisijainen tehtävä on kuljettaa kudosnestettä, soluja sekä plasmaproteiineja takaisin verenkiertoon.
However, VEGFR-2 stimulation in combination with expression of platelet-derived growth factor D (PDGF-D), a recently identified member of the PDGF growth factor family, was capable of stabilizing these newly formed vessels.
Olemme geeniterapiamenetelmällä tuottaneet VEGFR-2 spesifistä kasvutekijää ja näyttäneet että yhdistelemällä sitä toiseen sukulaisperheen kasvutekijään voimme tuottaa uusia, toimivia verisuonia.
Many tumor types spread via lymphatic vessels to form lymph node metastasis.
Monet syövät myös leviävät imusuonia pitkin ja muodostavat etäpesäkkeitä imusolmukkeisiin.
This study was undertaken to address the role of VEGFR-2 specific signaling in maturation of blood vessels during neoangiogenesis and in lymphangiogenesis.
Tässä tutkimuksessa olemme lähemmin tutkineet VEGF reseptorin (VEGFR-2) vaikutusta verisuonten ja imusuonten kasvussa.
We also wanted to differentiate between VEGFR-2 and VEGFR-3 specific signaling in lymphangiogenesis.
Huomasimme tutkimuksessamme myös että VEGFR-2 stimuloi imusuonten kasvua.
Furthermore, angiogenesis is found in many pathological conditions such as atherosclerosis and the growth and differentiation of solid tumors.
Verisuonten kasvua tavataan myös monessa sairaustilassa, kuten syöpäkasvainten kasvussa.
These results provide new insights into the VEGFR specific pathways required for pre- and postnatal angiogenesis as well as lymphangiogenesis, which could provide important targets and therapies for treatment of diseases characterized by abnormal angiogenesis or lymphangiogenesis.
Tällainen verisuonten kasvu voisi käyttää hoitomuotona esimerkiksi sydän- ja verisuonitautien yhteydessä, jolloin uusien verisuonten kasvu on voisi olla tärkeä hoitomuoto.
Our results showed that the tyrosine kinase inhibitor could equally affect physiological and pathological processes dependent on VEGFR-2 and VEGFR-3 driven angiogenesis or lymphangiogenesis.
VEGF tyrosiinikinaasireseptoriperheen on todettu säätelevän endoteelisoluja, jotka ympäröivät veri- ja imusuonistoa.
The VEGFRs are expressed on endothelial cells and mediate the growth and maintenance of both the blood and lymphatic vasculatures.
Tyrosiinikinaasit ovat proteiineja, joilla on tärkeä rooli kasvu- ja erilaistumissignaalien siirrossa solukalvolta solun sisään.
The circulatory system consists of the blood and lymphatic vessels.
Verisuonet kuljettavat happea, soluja ja ravintoaineita kudoksiin.
Postsmolt survival appeared to be highest in years when the SST in June in the Bothnian Bay varied between 9 and 12 ºC.
Postsmolttien eloonjäänti oli paras vuosina, jolloin pintaveden lämpötila vaihteli kesäkuussa Perämerellä välillä 9 – 12 ºC.
Many of the smolts migrating early in the season and almost all smolts migrating later had started their new growth in spring in the river before their sea entry.
Monet vaelluskauden alkupuolella vaeltaneet smoltit ja lähes kaikki vaelluskauden loppupuolella vaeltaneet olivat alkaneet kasvunsa keväällä joessa jo ennen mereen tuloaan.
After arriving in the southern Gulf of Bothnia in late summer the postsmolts mostly migrated near the western coast, reaching the Baltic Main Basin in late autumn.
Saavuttuaan loppukesällä Selkämerelle postsmoltit vaelsivat enimmäkseen länsirannikon läheisyydessä ja saapuivat Itämeren pääaltaalle myöhään syksyllä.
After leaving the estuary, the postsmolts migrated southwards along the eastern coast of the northern Gulf of Bothnia, the geographical distribution of the tag recoveries coinciding with the warm thermal zone in spring in the coastal area.
Jokisuulta lähdettyään postsmoltit vaelsivat etelään Perämeren itärannikkoa pitkin, jolloin merkkipalautusten maantieteellinen jakautuminen vastasi lämpimän veden vyöhykkeen keväistä esiintymistä rannikolla.
Long-term monitoring data collected from wild smolts of Atlantic salmon (Salmo salar) in the Simojoki river, northern Finland, were used in studying the relationships between the smolt size and age, smolt and postsmolt migration, environmental conditions and postsmolt survival.
Simojoen lohikannan pitkäaikaisseurannassa vaelluspoikasista eli smolteista kerättyä aineistoa käytettiin lohen (Salmo salar) villien smolttien koon ja iän, ympäristöolojen, saaliseläinten runsauden ja smolttien mereentulovuoden aikaisen eli ns. postsmolttivaiheen eloonjäännin välisten suhteiden tutkimiseksi.
Until the early 1990s there was only a weak positive association between smolt length and postsmolt survival.
1990-luvun alkupuoliskolle saakka villien smolttien pituuden ja postsmolttien eloonjäännin välillä oli vain heikko positiivinen yhteys.
Among the climatic factors examined, the summer SST in the Gulf of Bothnia was most clearly related to the survival of the wild postsmolts.
Tutkituista ilmastollisista tekijöistä Pohjanlahden pintaveden lämpötilalla kesällä oli selvimmin vaikutusta villien postsmolttien eloonjääntiin.
The results suggest, that if the incidence of extreme weather conditions were to increase due to climatic changes, it would probably reduce the postsmolt survival of wild salmon populations.
Tulokset osoittavat, että jos poikkeuksellisen kylmien ja lämpimien keväiden esiintyminen lisääntyy ilmastonmuutoksen seurauksena, se voi heikentää Itämeren villien lohikantojen säilymismahdollisuuksia.
The mean length of smolts migrating early in the season was commonly higher and the mean age always older than among smolts migrating later.
Vaelluskauden alkupuoliskolla smoltit olivat yleensä keskimäärin pitempiä ja aina keskimäärin vanhempia kuin myöhemmin vaeltavat.
However, following a subsequent decrease in the mean smolt size, a significant positive dependence was observed between smolt size and the reported recapture rate of tagged salmon.
Sen jälkeen kuitenkin smolttikoko pieneni, jolloin havaittiin merkitsevä positiivinen riippuvuus smolttikoon ja lohien merkkipalautusprosentin välillä; suurten smolttien eloonjäänti oli parempi kuin pienten.
The onset of the smolt run was significantly dependent on the rising water temperature and decreasing discharge of the river in the spring.
Smolttivaelluksen ajoittuminen keväällä riippui jokiveden lämpötilan noususta yli 10 ºC:een ja joen virtaaman vähenemisestä.
For improving the performance of hatchery-reared smolts, it could be useful to examine opportunities to produce smolts that are in their smolt traits and abilities more similar to the wild smolts described in this thesis.
Viljeltyjen smolttien eloonjäänti voisi parantua, jos ne saataisiin ominaisuuksiltaan enemmän villien smolttien kaltaisiksi.
Among postsmolts, the time required for emigration from the estuary was dependent on the sea surface temperature (SST) off the river, being significantly shorter in years with warm than cold sea temperatures.
Postsmolttien tarvitsema aika jokisuulta poistumiseen riippui pintaveden lämpötilasta meressä; se oli merkitsevästi lyhyempi keväinä, jolloin merivesi oli lämmintä kuin jos se oli kylmää.
In addition, the survival of wild postsmolts showed a significant positive dependence on the SST in July in the Bothnian Sea, but not on the abundance of the prey fish (0+ herring, Clupea harengus and sprat, Sprattus sprattus) in the Bothnian Sea and in the Baltic Main Basin.
Sen sijaan eloonjäänti ei riippunut merkitsevästi saaliskalojen (0+ silakka ja kilohaili) runsaudesta Selkämerellä ja Itämeren pääaltaalla.
The differences in recapture rates between smolts tagged during the first and second half of the annual migration season were insignificant, indicating that the seasonal variation in smolt size and age seem to be too small to affect survival.
Merkkipalauksissa ei ollut merkitseviä eroja vuotuisen smolttivaelluksen alku- ja loppupuoliskolla merkittyjen smolttien välillä.
In addition, human cytomegalovirus (CMV), Epstein-Barr virus (EBV) and human herpesviruses 6A, 6B, and 7 (HHV-6A, HHV-6B, HHV-7), all members of the herpesvirus family, can also be associated with encephalitis and meningitis.
Ihmisen herpesviruksista myös ihmisen cytomegalovirus (CMV), Epstein-Barr virus (EBV), ihmisen herpesvirukset 6 ja 7 (HHV-6, HHV-7), voidaan liittää aivokuumeeseen ja aivokalvontulehdukseen.
Of human herpesviruses, herpes simplex viruses 1 and 2 (HSV-1, HSV-2), causative agents of herpes labialis and genital herpes, and varicella-zoster virus (VZV), causative agent of chicken pox, are also common causes of central nervous system (CNS) infections.
Huuli- ja genitaaliherpestä aiheuttavat herpes simplex virus 1 ja 2 (HSV-1, HSV-2) sekä vesirokkoa aiheuttava varicalla-zoster virus (VZV) ovat ihmisen herpesviruksia, jotka voivat aiheuttaa myös vakavia keskushermostoperäisiä infektioita.
Accurate diagnostics and fast treatment are essential for patient recovery in CNS infections and therefore sensitive and effective diagnostic methods are needed.
Näiden virusten nopea ja tarkka diagnostiikka on oleellista oikean hoidon aloittamiselle sekä potilaan toipumiselle varsinkin keskushermostoperäisissä infektioissa.
Currently, there are nine known human herpesviruses and these viruses appear to have been a very common companion of humans throughout the millenia.
Herpesvirukset ovat kulkeneet ihmisen kumppaneina vuosituhat toisensa jälkeen ja tällä hetkellä tunnetaan yhdeksän ihmiselle patogeenista herpesvirusta.
Therefore, methods based on microarrays were developed for simultaneous detection of HSV-1, HSV-2, VZV, CMV, EBV, HHV-6A, HHV-6B, and HHV-7 nucleic acids, and for HSV-1, HSV-2, VZV, and CMV antibodies from various clinical samples.
Toisella serologisella mikrosirulla detektoitiin HSV-1, HSV-2, VZV ja CMV:lle spesifisiä vasta-aineita.
The aim of this thesis was to develop new potential detection methods for diagnosing of human herpesvirus infections, especially in immunocompetent patients, using the microarray technique.
Tämän väitöskirjan tavoitteina oli kehittää uusia mikrosirupohjaisia menetelmiä ihmisen herpesvirusten aiheuttamien infektioiden diagnostiikkaan.
The microarray methods developed showed potential for efficiently and accurately detecting human herpesvirus DNAs, especially in CNS infections, and for simultaneous detection of DNAs or antibodies for multiple different human herpesviruses from clinical samples.
Herpesvirusten nukleiinihappojen ja vasta-aineiden tunnistamiseen kehitetyt mikrosirumenetelmät osoittautuivat soveltuviksi usean herpesviruksen samanaikaiseen diagnosointiin.
In fact, the microarray method revealed several previously unrecognized co-infections.
Mikrosirujen avulla tunnistettiin myös mahdollisia useamman viruksen samanaikaisia infektioita.
The D-arabitol yield on D-glucose was 38 % (w/w).
D-Arabitolin saanto glukoosista oli 38% ja ksylitolin 28%.
Expression of APDH of E. avium and XPDH of L. rhamnosus and C. difficile in D-ribulose- and D-xylulose-producing strain of B. subtilis resulted in strains capable of converting D-glucose into D-arabitol and xylitol, respectively.
Kun pentitolifosfaattidehydrogenaaseja, D-arabitolifosfaattidehydrogenaasi tai ksylitolifosfaattidehydrogenaasi, ylituotettiin D-ribuloosia ja D-ksyluloosia tuottavassa B. subtilis kannassa, muodostui kantoja jotka tuottivat D-arabitolia tai ksylitolia glukoosista.
Purified APDH was found to have narrow substrate specificity, converting only D-arabitol 1-phosphate and D-arabitol 5-phosphate into D-xylulose 5-phosphate and D-ribulose 5-phosphate, respectively, in the oxidative reaction.
Tämän jälkeen pentuloosi fosforyloidaan, jolloin muodostuu pentuloosifosfaatti, kuten D-ksyluloosi-5-fosfaatti, joka on solun normaalin aineenvaihdunnan välituote.
The ultimate goal of this study has been to construct metabolically engineered microbial strains capable of fermenting glucose into pentitols D-arabitol and, especially, xylitol.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli kehittää vaihtoehtoinen, metaboliamuokkaukseen perustuva ksylitolin tuottomenetelmä, joka olisi teollisesti kannattava ja jonka raaka-aineena olisi glukoosi.
Xylitol production was accompanied by co-production of ribitol limiting xylitol yield to 23 %.
Perinteinen ksylitolin tuotantomenetelmä perustuu ksyloosin pelkistämiseen kemiallisesti.
The homology comparisons of the deduced amino acid sequence of L. rhamnosus XPDH revealed several similar enzymes in genomes of various species of Gram-positive bacteria.
Tässä tutkimuksessa todettiin, että reitti on huomattavasti yleisempi bakteereilla kuin on aikaisemmin luultu ja näitä pentitolifosfaattidehydrogenaaseja löydettiin useammasta gram-positiivisesta bakteerikannasta sekä entsyymien ominaisuuksia vertailtiin.
A known transketolase-deficient and D-ribose-producing mutant of Bacillus subtilis (ATCC 31094) was further modified by disrupting its rpi (D-ribose phosphate isomerase) gene to create D-ribulose- and D-xylulose-producing strain.
Lähtöbakteerikannaksi tälle aineenvaihdunnanmuokkaustyölle valittiin tunnettu D-riboosia tuottava Bacillus subtilis kanta, jolta puuttuu transketolaasientsyymin aktiivisuus.
Unlike most members of this family, APDH requires Mn2+ but no Zn2+ for enzymatic activity.
Sen makeus on samaa luokkaa kuin sakkaroosin, mutta toisin kuin sakkaroosi, ksylitoli lisää suun ja hampaiden terveyttä ehkäisemällä hampaiden reikiintymistä.