natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The study consists of two parts: the main text and an appendix in which the production of each printmaking artist active in the 1930s is examined separately.
Tutkimus jakautuu kahteen osaan, varsinaiseen tekstiosaan ja appendix-lukuun, jossa analysoidaan taiteilijakohtaisesti 1930-luvulla toimineiden graafikoiden tuotantoa.
Finnish fine art in the period between the world wars has usually been characterised as conservative, introverted and spiritually isolated from the modern European trends of the time.
Maailmansotien välisen kauden kuvataidetta Suomessa on yleensä luonnehdittu konservatiiviseksi, sisäänpäin kääntyneeksi ja henkisesti eristyneeksi ajan moderneista eurooppalaisista suuntauksista.
As a result, the period 1930-1939 forms a coherent and distinct unity in Finnish printmaking history.
Siten vuosien 1930-1939 välinen aika muodostaa kiinteän ja selkeän kokonaisuuden suomalaisen grafiikan historiassa.
The theme of this doctoral thesis is the Finnish printmaking in the years 1930-1939.
Väitöskirjan aiheena on suomalainen taidegrafiikka vuosina 1930-1939.
On the basis of this study, such a view is too simple.
Tutkimuksen perusteella tämä on liian yksioikoinen käsitys aikakauden kuvataiteesta.
Many artists and printmakers adopted a modernistic notion of art that approached the newest in European modernism, including such trends as avant-garde classicism and general European new Objective Realism (Die neue Sachlichkeit).
Moni taiteilija ja graafikko oli omaksunut modernistisen taidekäsityksen ja lähestyi taiteessaan ajan eurooppalaisen modernismin uusimpia pyrkimyksiä, kuten avantgarde-klassismia ja yleiseurooppalaista uusasiallisuutta.
Through their national organisations, Finnish printmakers participated in many exhibitions abroad, interaction with Nordic printmakers being especially intense.
Suomalaiset taidegraafikot osallistuivat liittojensa kautta myös moniin ulkomaisiin alan näyttelyihin, ja varsinkin pohjoismaisten graafikkojen välillä oli tiivistä vuorovaikutusta.
One of the central themes is the printmakers' relationship to "Finnish nationalist" art and concepts of art in the 1930s.
Tutkimuksen yksi keskeinen teema on taidegraafikkojen suhde 1930-luvun ns. "suomalaiskansalliseen" taiteeseen ja taidekäsitykseen.
The relationship of 1930s printmaking to the world of nationalist ideas is examined in this doctoral thesis from several perspectives.
Kysymystä 1930-luvun taidegrafiikan suhteesta ajan nationalistiseen aatemaailmaan tarkastellaan väitöskirjassa eri näkökulmista.
I deal with this issue in greater detail through a few representative printmakers.
Myös tätä kysymystä selvitetään tarkemmin muutamien graafikkojen osalta.
Towards the end of the main text, I examine the issue from the point of view of selected artists.
Tekstiosan loppupuolella tähän problematiikkaan palataan muutamien taiteilijoiden osalta yksityiskohtaisemmin.
Thus, a firm basis for post-war developments was created.
1930-luvulla luotiin siten kiinteä perusta toisen maailmansodan jälkeiselle kehitykselle maamme taidegrafiikassa.
Indeed, the period was an especially important one for printmaking.
Aikakausi olikin taidegrafiikan osalta monessa suhteessa merkittävä jakso.
I analyse the various manifestations of this way of thinking in the visual arts of the period.
Siis millaisia erilaisia sisällöllisiä muotoja tämä ajattelutapa sai ajan kuvataiteessa.
She is nothing more than a first generation city dweller; she is not a modern, aloof outsider but a mere dilettante, who desperately tries to live out modern city life.
Hän on ensipolven kaupunkilainen, joka ei ole moderni, kaiken ulkopuolelle jättäytyvä sivullinen, vaan diletantti, joka epätoivoisesti yrittää elää modernia kaupunkielämää.
The primary method is contextual close reading; the novel is seen in the social, cultural and historical context of the time it was published.
Luen romaania osana sen ilmestymisajan historiallista, sosiaalista ja kulttuurista kontekstia.
A Sibyl fallen into everyday life.
Arkeen pudonnut sibylla.
Mrs. Pyy turns out to be a tragicomic character, who has magnanimous illusions about herself, but is compelled to accept the fact the she is only a mediocre person.
Tutkimuksessani rouva Pyy paljastuu tragikoomiseksi henkilöksi, joka kuvittelee itsestään suuria mutta joka joutuu hyväksymään keskinkertaisuutensa.
Principal images in this context are Michelangelo s Sibyls in the ceiling of the Sistine Chapel, and a modern painting, which remains unidentified.
Keskeisiä kuvia ovat Michelangelon Sikstiiniläiskappeliin maalaamat sibyllat ja kuvitteellinen moderni maalaus.
In earlier studies of Marja-Liisa Vartio s prose, stress has been laid on the discourse of her narrators and characters, as well as on its modern literary form.
Vartion proosan aikaisemmissa tutkimuksissa on kiinnitetty huomiota moderniin muotoon sekä kertojan ja henkilön diskursseihin.
--- Marja-Liisa Vartio played a remarkable part in renewing Finnish literature.
Marja-Liisa Vartio (1924-1966) on suomalaisen kirjallisuuden proosan uudistaja.
Like the lyrical voices in the poetry of Edith Södergran, also Mrs. Pyy finds it hard to discover any values of sisterhood or those of ideal femininity in modern times.
Rouva Pyyn on Edith Södergranin runojen puhujien tavoin vaikea löytää modernista ajasta sisaruutta ja naisen mallia.
A Sibyl fallen into everyday life : The enfolding of the identity of modern woman in Marja-Liisa Vartio's novel Kaikki naiset näkevät unia (All Women Have Dreams)
Arkeen pudonnut sibylla : Modernin naisen identiteetin rakentuminen Marja-Liisa Vartion romaanissa Kaikki naiset näkevät unia
My thesis examines her novel Kaikki naiset näkevät unia (1960), which describes the life of a middle-aged housewife, Mrs. Pyy ( Mrs. Hazel Hen ).
Tutkin hänen romaaniaan Kaikki naiset näkevät unia (1960), jonka aiheena on maalta kaupunkiin muuttaneen keski-ikäisen kotirouvan, rouva Pyyn, elämä 1950-luvun Helsingissä.
The enfolding of the identity of modern woman in Marja- Liisa Vartio s novel Kaikki naiset näkevät unia ( All Women Have Dreams ).
Modernin naisen identiteetin rakentuminen Marja-Liisa Vartion romaanissa Kaikki naiset näkevät unia.
A woman s life spent in illusive dreaming is transferred from a 1900th century bourgeois town in France to a middle class Finnish suburb in the 1950 s. Vartio s novel is a variant of an ancient Finnish ballad I, a bird without a nest , making it into a modern narration of transition.
Naisen harhainen unelmissa eläminen on transponoitu 1800-luvun ranskalaisesta porvarillisesta maalaiskylästä 1950-luvun suomalaiseen keskiluokkaiseen lähiöön.
Essential elements in this study are literary motifs and images in the novel, and particularly transtextual relations as defined by Gérald Genette.
Kiinnitän huomiota romaanin motiiveihin ja kuvallisuuteen sekä Gérald Genetten määrittelemiin transtekstuaalisiin yhteyksiin, joista työni kannalta oleellisia ovat hypertekstuaalisuus, intertekstuaalisuus ja paratekstuaalisuus.
The inner, mental journey from country to city is of great length, and the liminal life in a suburb does not make the passage any easier.
Vartion romaani on kansanrunon Minä, pyy, pesätön lintu kaltainen mutta moderni paikaltaan siirtymisen tarina, jossa osoitetaan, miten mentaalinen matka maalta kaupunkiin on pitkä, eikä sitä helpota lähiön kaltainen välitila.
My aim is to look into the ways in which the female identity enfolds in Kaikki naiset näkevät unia, how it takes its form, how it is described and commented.
Tutkimuskysymykseni ovat, miten Kaikki naiset näkevät unia -romaanissa rakennetaan, kuvataan ja kommentoidaan naisen identiteettiä modernisoituvassa 1950-luvun Suomessa.
We are shown everyday life growing more and more modern after the war and woman s role growing more and more subject to increasing pressure for change.
Kaikki naiset näkevät unia on merkittävä päähenkilön tajunnassa rakentuva 1950-luvun ajankuva, jossa näkyvät naisen rooliin liittyvät muutospaineet ja sotien jälkeisen arkielämän modernisoituminen.
She has moved from country to city and lives now in a suburb, in the Helsinki of the 1950 s. In Finnish literature, the novel is the first significant description of a modern city woman accomplished by modernistic means.
Romaani on ensimmäinen merkittävä modernismin keinoin toteutettu modernin kaupunkilaisnaisen kuvaus.
The study may also contribute to the development of Peircean semiotics.
Tutkimus voi myös osaltaan edistää peirceläistä semiotiikkaa.
Peirce’s theories are combined with current morphological theories of cognition into a view of mind, in which space is central.
Yhdistämällä Peircen teorioihin nykyisiä kognitiivisia teorioita saadaan käsitys mielestä, jossa tilan käsite on keskeinen.
The study employs a framework of naturalist pragmatism, based on C. S. Peirce’s philosophy.
Tutkimus käyttää lähtökohtanaan amerikkalaisen C. S. Peircen filosofiaa.
It appears both possible and worthwhile to address a variety of issues central to musicological inquiry in the framework of naturalist pragmatism.
Vaikuttaa siltä, että monia musiikintutkimuksen kysymyksiä on mahdollista ja kannattavaa käsitellä naturalistisen pragmatismin pohjalta.
These describe how music and the musical composition process are mental processes.
Nämä kuvaavat kuinka musiikki ja musiikin sävellysprosessi ovat mielen prosesseja.
Based on expert accounts, music is depicted as real, communicative, representational, useful, embodied and non-arbitrary.
Sen lisäksi, että ääni toimii välineenä, musiikkia kuvataan asiantuntijailmaisujen perusteella todelliseksi, viestiväksi, esittäväksi, hyödylliseksi, ruumiilliseksi ja ei-mielivaltaiseksi.
Space in musical semiosis is a study of musical meaning, spatiality and composition.
Space in musical semiosis (Tila musiikin semioosissa) on tutkimus musiikin merkityksen muodostumisesta, tilasta ja säveltämisestä.
This requires an analysis of space, and the acceptance of a relativist understanding of spatiality.
Tätä varten täytyy jäsentää tilan käsitettä ja hyväksyä suhteellinen tilakäsitys.
In principle, any conceptual space, metaphorical or literal, may set off and steer elaboration, depending on the practical bearings on the habits of feeling, thinking and action, induced in musical communication.
Periaatteessa kaikenlaiset piirteet voivat olla lähtökohtana säveltämiselle ja kriteerinä äänen työstölle, riippuen siitä millaisia käytännön seuraamuksia niillä musiikkikommunikaatiossa on tuntemisen, ajattelun ja toiminnan tapojen kannalta.
In this sense, it is evident that music helps us to reorganize our habits of feeling, thinking, and action.
On ilmeistä, että musiikki auttaa meitä organisoimaan näitä tapojamme, jotka muodostavat olemuksemme ihmisinä ja subjekteina.
Consequently, music and the musical composition process are spatially embodied.
Tästä seuraa, että myös musiikki ja musiikin sävellysprosessi ovat tilallisesti ruumiillisia.
Hence the core problems of composition theory are core problems of musical semiotics.
Niinpä säveltämisen tutkimuksen ydinongelmat ovat myös musiikkisemiotiikan ongelmia.
The combination of Peirce and morphological approaches to cognition serves well for understanding musical and general signification.
Peircen ja kognitioteorioiden yhdistäminen tarjoaa hyvän perustan musiikin ja muiden semioottisten prosessien ymmärtämiselle.
Composing music appears as a process of constructing metaphors—as a praxis of shaping and reshaping features of sound, representable from simple quality dimensions to complex domains.
Säveltäminen paljastuu metaforien muotoiluprosessiksi – käytännöiksi, joissa muotoillaan äänen piirteitä jotka esittyvät piirreulottuvuuksina ja muina tilallisina rakenteina.
This approach to signification suggests that mental processes are spatially embodied, by virtue of hard facts of the world, literal representations of objects, as well as primary and complex metaphors each sharing identities of spatial structures.
Tämä tarkoittaa, että maailman tosiseikoilla ja ajattelullamme kohteiden konkreetista esittymisestä monimutkaisiin ajatusrakennelmiin on metaforien myötä yhteisiä tilallisia rakenteita.
It operates on concepts such as subject, experience, mind and inquiry, and incorporates relevant ideas of Aristotle, Peirce and John Dewey into a synthetic view of esthetic, practic, and semiotic for the benefit of grasping musical signification process as a case of semiosis in general.
Siinä hahmotellaan mm. subjektin, kokemuksen, mielen, taiteen ja tutkimuksen käsitteitä päämääränä merkityksen muodostumisen keskeisten seikkojen ymmärtäminen.
Here, composition is considered an epitomic process of musical signification.
Säveltäminen kattaa musiikkiprosessien oleellisimmat osat.
In contrast to this, Deleuze states that abstractions such as these do not explain anything, but rather that they need to be explained.
Tämän ajattelutavan vastaisesti Deleuze väittää, että abstraktiot eivät lopulta selitä mitään, vaan niiden olemassaololle täytyy kyetä antamaan selitys.
Deleuze nominates his philosophy as transcendental empiricism and he seeks to bring together the approaches of both empiricism and transcendental philosophy.
Deleuze nimeääkin filosofiansa transsendentaaliseksi empirismiksi ja pyrkii näin yhdistämään sekä empirismin että transsendentaalifilosofian lähestymistapoja.
Such thinking strives to provide a stable ground for identities by appealing to transcendent structures behind the apparent reality and explaining the manifest diversity of the given by such notions as essence, idea, God, or totality of the world.
Representatiivinen ajattelu pyrkii perustamaan asioiden identiteetin niiden ilmiasun tuolla puolen oleviin transsendentteihin rakenteisiin ja selittämään ilmenevän maailman monimuotoisuuden olemuksen, idean, jumalan tai totaliteetin kaltaisilla käsitteillä.
He sees that one must posit a genetic element that accounts for experience, and this element must not be naïvely traced from the empirical.
Hänen mukaansa kokemukseen vaikuttaa sen ulkopuolinen tuottava tekijä, eikä tätä tekijää voida naiivisti päätellä pelkän empiirisen kokemuksen perustalta.
A pre-given concept of identity does not explain the nature of things, but the concept itself must be explained.
Ennalta annettu identiteetti ei selitä jonkin asian laatua, vaan identiteetin muotoutuminen pitää pyrkiä selittämään.
My thesis concerns the notion of existence as an encounter, as developed in the philosophy of Gilles Deleuze (1925 1995).
Väitöskirjani tutkii ranskalaisfilosofi Gilles Deleuzen (1925 1995) ajatusta olemassaolosta kohtaamisena.
Yet, Deleuze does not appeal merely to the given.
Filosofiassaan Deleuze ei kuitenkaan tukeudu vain ilmenevään maailmaan.
From this point of view, the process of individualisation must become the central concern.
Tästä lähtökohdasta yksilöitymisen prosessista tulee tutkimukseni keskeinen kysymys.
Through the domain of the aesthetic the subject is immersed in the network of affectivity that is the material diversity of the world.
Esteettisen kokemuksen subjekti kohtaa maailman monimuotoisuuden affektiivisten suhteiden verkostona.
Therefore art and aesthetic experience is valued by Deleuze because they disclose the construct-like nature of subjectivity in the sensations they produce.
Tämän vuoksi taide ja esteettinen kokemus ovat Deleuzelle tärkeitä, sillä niiden sommitelmamainen koostumus paljastaa hänen mukaansa myös subjektin tai yksilöllistymisen yleisen rakenteen.
In chapter two I discuss Deleuze s concept of the affect as the basis of identity and his affiliation with the theories of Gilbert Simondon and Jakob von Uexküll.
Tämän käsityksen taustalla ovat Gilbert Simondonin ja Jakob von Uexküllin yksilöitymisteoriat.
As the virtual concerns becoming or the continuous process of actualisation, then time, rather than space, will be the privileged field of consideration.
Koska ajatus virtuaalisuudesta koskee olemista muutoksena tai aktualisoitumisen prosessina, on ajan käsite tällöin merkittävä tekijä.
In conclusion, I propose that by overturning its initial representational schema, phonographic music addresses its own medium and turns it into an inscription of difference, exposing the listener to an encounter with the virtual.
Päätelmänä esitän, että kyseenalaistaessaan asemana representaationa niin sanottu fonografinen musiikki paljastaa oman esitysvälineensä epäluonnollisuuden ja identiteetin konstruktioluonteen ylipäätään.
In analysing such a process of individuation, the modal category of the virtual becomes of great value, being an open, indeterminate charge of potentiality.
Näin voidaan hahmotella morfogeneettinen näkemys yksilöitymisestä prosessina, jossa virtuaalisen käsitteellä on tärkeä osa: virtuaalinen on avoin ja määrittämätön mahdollisuuden muoto.
What this denotes is a critical stance towards a major current in Western philosophical tradition which Deleuze nominates as representational thinking.
Tämä tarkoittaa filosofian historiassa esiintyvän representatiivisen perinteen kritiikkiä.
The essentially temporal process of subjectification results in a conception of the subject as composition: an assemblage of heterogeneous elements.
Deleuze ymmärtää subjektin muodostumisen prosessin ensisijaisesti ajalliseksi ja tämä johtaa käsitykseen subjektista epäyhtenäisten aineksien koosteena.
This encounter regards, first of all, the question of subjectivity and results in a conception of identity as non-essential process.
Deleuze päätyy käsitykseen identiteetistä, joka on ei-olemuksellisen prosessin ilmentymä.
Developed on the basis of the simulacrum, a theory of identity as assemblage emerges in chapter five. As the problematic of simulacra concerns perhaps foremost the artistic presentation, I shall look into the identity of a work of art as assemblage.
Koska simulakrumin kysymys koskee ennen muuta taiteellisen esittämisen tapaa, tarkastelen taideteoksen sommitelmamaista olemista.
To take an example of a concrete artistic practice and to remain within the problematic of the simulacrum, I shall finally address the question of reproduction particularly in the case recorded music and its identity regarding the work of art.
Esimerkikseni olen valinnut jäljitelmän ja toiston teemoja edustavan musiikkitallenteen ja tarkastelen sen identiteettiä taideteoksena.
From this basis develops a morphogenetic theory of individuation-as-process.
Näin taide on maailman prosessiluonteen virtuaalisuuden kohtaamista.
What does theatre management consist of and what kind of dramaturgical movement happens in it?
Mistä teatterinjohtajuus muodostuu ja millaista dramaturgista liikettä sen sisällä tapahtuu?
The result is an interpretative study, where instead of common regularities, many details are collected that can be taken into consideration when similar situations occur.
Tuloksena on tulkitseva tutkimus, jossa yleisten säännönmukaisuuksien sijasta on paljon yksityiskohtia, joiden merkitystä voi arvioida vastaavissa tapauksissa.
Based on interviews carried out in five different city theatres in Finland in the years 2004-2008, incident stories were written within a continuous comparison theory frame.
Viidessä kaupunginteatterissa vuosina 2004-2008 tehdyistä haastatteluista kirjoitin tapauskertomuksia jatkuvan vertailun viitekehyksessä.
In the future, special attention should be placed on why managers face fairly similar problems decade after decade.
Jatkossa pohdintaa edellyttää kysymys, miksi johtaja kohtaa teatterissa samansuuntaisia ongelmia vuosikymmenestä toiseen.
In this process, different kinds of co-operation, experiments, development projects, continuing education and international relations have special importance, especially if the aim is to make it possible for all citizens of Finland to enjoy a vibrant and revitalized theatre.
Tässä erilaisella yhteistyöllä, kokeiluilla, kehittämishankkeilla, koulutuksella ja kansainvälistymisellä on merkitystä, jos tavoitteena on pitää koko maa vireän ja uusiutuvan teatteritaiteen piirissä.
The theatre manager s job description has remained quite the same since the early days of Kaarlo Bergbom.
Teatterinjohtajan työnkuva on ollut suhteellisen samantapainen aina sen isästä Kaarlo Bergbomista lähtien.
During this study clear evidence was seen that structural changes are necessary in the production of performances and in the creation of a more versatile programme.
Tutkimukseni aikana oli havaittavissa selviä oireita rakenteellisista muutostarpeista esitysten tuottamisessa ja ohjelmiston monipuolistamisessa.
Maintaining the artistic level and organizing performances are the primary tasks of a manager, even though in everyday life this often seems to be overshadowed by all the other tasks of a manager s work.
Sen taiteellinen taso ja toteutuksen järjestäminen on teatterinjohtajan ensisijainen tehtävä, vaikka se teatterin arjessa tuntui monesti jäävän johtajan muiden tehtävien varjoon.
Social constructionism within a dramaturgic framework enabled versatile dialog on a manager s work and problem areas.
Sosiaalinen konstruktionismi dramaturgisena mallina mahdollisti monimuotoisen keskustelun johtajan työstä ja kipupisteistä.
Reducing these problems partly depends on whether structural improvements are made to a theatre s close network of owners, financers and labour unions.
Kipupisteiden minimointi on osaltaan sidoksissa rakenteiden kehittämiseen, jossa yhteistyöosapuolia teatterin lisäksi ovat omistajataho, rahoittajat ja ammattiyhdistykset.
How does a theatre manager design strategies and make everyday decisions if aims are to have artistically meaningful performances, financial success and a socially healthy ensemble, when not only artistic work or leadership of an organization are to be taken into consideration, but also a manpower-based art institution with long traditions?
Miten teatterinjohtaja rakentaa toimintastrategiansa ja tekee arkipäivän ratkaisunsa, jos tavoitteena on taiteellisesti merkittävä esitystoiminta, taloudellinen menestys ja sosiaalisesti terve ensemble?
Based on the interviews and historical data, four factors that influence a manager s work were chosen: ownership, media, work community and programme.
Haastattelujen ja historiallisen tiedon perusteella tutkimuskohteiksi valikoitui neljä johtajan työhön vaikuttavaa tekijää: teatterin omistaja, lehdistö, työyhteisö ja ohjelmisto, joista keskeisiksi kipupisteiksi nousivat: 1. kaupunkiomistajan epäjohdonmukainen teatterin resursointi ja hallintomuodoista johtuvat omistajaohjauksen ongelmat.
Within theatre management, the central problems were 1) the inconsistent use of theatre resources and problems in corporate governance caused by the administrative models; 2) the theatre s image, based on the image of its manager, as presented by the media and its influence on the wellbeing of the staff; 3) unsolved problems between the staff left behind by the previous managers and problems related to casting; 4) knowledge of the audience.
2. lehdistön rakentama mielikuva teatterista johtajansa kautta ja sen vaikutus henkilökunnan hyvinvointiin 3. työyhteisössä edellisten johtajien jäljiltä purkamattomat ongelmat ja roolimiehityksen aiheuttamat ristiriidat 4. yleisötuntemuksen lisäksi edellä olevilla on merkitystä ohjelmistonsuunnittelussa ja sen resursoinnissa.
DRAMATURGY OF THEATRE MANAGEMENT Essential tasks, everyday problems and the need for structural changes Theatre justifies its existence only through high quality performances.
Teatterinjohtamisen dramaturgiaa : Keskeiset tehtävät, arjen ongelmat ja rakenteelliset muutostarpeet
The most important theoretical tool is the concept of gesture.
Tärkein teoreettinen käsite on ele.
The theoretical goal has been to find out what kind of social construction conductorship is as a historical, sociological and practical phenomenon.
Työn teoreettinen päätavoite on ollut selvittää, millainen sosiologinen rakennelma kapellimestarius on historiallisena, sosiologisena ja praktisena ilmiönä.
This doctoral thesis concentrates on those Finnish conductors who have participated in Professor Jorma Panula s conducting class at the Sibelius Academy during the years 1973 1993.
Anu Konttisen väitöstutkimus keskittyy professori Jorma Panulan kapellimestariluokalla Sibelius-Akatemiassa vuosina 1973-1993 opiskelleisiin suomalaisiin kapellimestareihin.