natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Citizens, including older people, are expected to be active and to take part in society, and this includes making choices and taking responsibility concerning their lives and their care.
Ihmisten, muun muassa hoivaa tarvitsevien vanhusten, odotetaan toimivan aktiivisina, valintoja tekevinä ja osallistuvina kansalaisina.
These factors were also related to the use of private services, but level of income was a stronger predictor here.
Nämä hoivan tarpeita selittävät taustatekijät ovat yhteydessä myös yksityisten palvelujen käyttöön, mutta vielä merkittävämpi yhteys on korkealla tulotasolla ja yksityisten palvelujen käytöllä.
The fact that care services have been financed and organized by the public sector is based on the idea that public care services offer a way to promote equality, sharing responsibility, and people’s autonomy.
Tuottamalla hoivaa julkisin palveluin halutaan edistää oikeudenmukaisuutta, vastuun jakamista sekä ihmisten riippumattomuutta ja itsemääräämisoikeutta.
However, 14 percent considered the help and care that they received as insufficient.
Tutkimukseni mukaan pieni, mutta kuitenkin huomionarvoinen osa vanhuksista, 14 prosenttia, koki jäävänsä ilman riittävää apua.
However, alongside marketization a concern about social inequality is rising.
Samaan aikaan sosiaalinen eriarvoisuus on yhteiskunnassa lisääntynyt, tuloerot ovat kasvaneet ja vanhojen ihmisten pienituloisuus on yleistä.
My primary research question asks whether meeting older people’s care needs is related to their personal economic and social resources.
Väitöskirjassa tutkitaan asettuvatko vanhukset taloudellisten ja sosiaalisten resurssiensa perusteella eriarvoisiin asemiin tarvitessaan hoivaa.
Until now guaranteeing indispensable subsistence and care is still a public responsibility, but given the changes that have taken place in the Finnish welfare state, and in values, attitudes, public service provision and the political principles guiding care policies, there is reason to worry about future developments.
Hoivapalvelujen rahoittaminen ja allokoiminen on edelleen julkisen sektorin vastuulla, mutta niitä järjestetään yhä useammin yksityisten palveluntuottajien toimesta ja ihmisiä ohjataan ostamaan tarvitsemiaan hoivapalveluja yksityiseltä sektorilta kotitalousvähennystä hyödyntäen.
The role of the public sector is narrowing and the responsibility of social wellbeing is being increasingly shifted to individuals and families.
Valtion ja julkisen sektorin roolia ja vastuuta on alettu supistaa palvelujen järjestämisessä.
Informal help and public services seemed to be received according to need, i.e. their provision related to poor status of health, and living alone.
Tutkimukseni osoittaa myös, että apua ja hoivaa saadaan usein eri lähteistä eli kunnallisten palvleujen saaminen ja yksityisten palvelujen käyttö on yhteydessä informaalin avun saamiseen ja päinvastoin.
Based on this background I make use of two different empirical datasets, a survey and interviews collected in Tampere and Jyväskylä, in order to deepen our understanding of the current state of providing and receiving care, help and services.
Voidaan siis olettaa, että omaiset ja läheiset sekä heidän käytössään olevat tiedolliset, taidolliset ja taloudelliset resurssit ovat tärkeä osa palvelujen hankkimista vanhuksille, olivatpa palvelut julkisia tai yksityisiä.
This doctoral thesis is about the care of older people and inequality in Finland.
Informaalia apua saavat eniten huonokuntoiset vanhukset, mikä on loogista.
The interview data also showed that level of income was a major factor in determining the use of private services.
Myös tulotaso oli yhteydessä avun riittämättömyyteen.
Thirdly, I examine what can be interpreted as the main principles from the national policy documents that give guidelines for care policies, and what the main features of the current provision of care are.
Siksi on ajankohtaista kysyä, miten paljon henkilökohtaiset resurssit vaikuttavat hoivan järjestämiseen ja ovatko vanhukset taustatekijöistään riippumatta tasa-arvoisessa asemassa hoivaa tarvitessaan.
Lung cancer is the commonest cause of cancer deaths world-wide.
Keuhkosyöpä on yleisin sypäkuolemien aiheuttaja maailmassa.
The elderly population is increasing, and consequently so are the numbers of those at risk of developing lung cancer due to cumulative life-time exposure to cigarette smoke.
Vanhusväestön kasvaessa lisääntyy myös keuhkosyöpään sairastuvien riskiryhmä.
In multivariate analysis, a p53 mutation proved to be a statistically significant adverse prognostic factor in adenocarcinoma patients, but not in epidermoid carcinoma.
Mutaation vuoksi toimimaton p53 geeni oli yhteydessä huonoon ennusteeseen adenokarsinooma-solutyypin keuhkosyövässä, mutta ei epidermoidityypissä.
Immunohistochemistry did not detect occult metastases, even when systemic metastatic disease was present.
Immunohistokemia ei osoittanut mikroskooppista levinneisyyttä imusolmukkeisiin mutta silti syöpä saattoi levitä agressiivisesti.
Developments in multimodality therapy have now shown promising results in several small series of patients.
Tämä erityisesti siksi että yhdistämällä solunsalpaajahoito leikkaukseen on pienissä aineistoissa julkaistu hyviä tuloksia.
However, even if the tumor is limited to the lung, and no nodal metastases are histologically detectable, approximately one third of patients will relapse with cancer within five years of a complete resection.
Arviolta kolmasosa potilaista voidaan leikata toteamisvaiheessa, ja parhaassakin tapauksessa jopa kolmasosasalla leikatuista tauti uusii viiden vuoden kuluessa.
In patients 75 years old or older who underwent surgery for lung cancer, a 56% relative 5-year survival compared to an age- and sex-matched standard population was achieved.
Yli 75-vuotiailla, ja jopa yli 80-vuotiailla on mielekästä pyrkiä parantavaan keuhkosyöpäleikkaukseen, mutta lohkonpoistoa suuremmissa toimenpiteissä leikkaushaitan riski kasvaa huomattavasti.
Bronchoplastic resection is an adequate oncological surgical procedure which can be used to obviate pneumonectomy in selected cases.
Kirurgian kehitys mahdollistaa keuhkonpoiston välttämisen joskin vain tietyissä tapauksissa.
Molecular staging and the prognostic effect of a genetic p53 mutation, especially in adenocarcinoma, should be further studied in order to identify resected patients with a poor prognosis.
Geenimutaatioiden osoittamisen kasvainkudoksessa, ja syöpäsoluihin sitoutuvien vasta-ainevärjäysten (immunohistokemia) käyttöä on aiheellista tutkia lisää, että korkean uusitumisriskin omaavat potilaat voidaan tunnistaa, erityisesti kun syövän yhdistelmähoidoissa on tapahtunut kehitystä.
The absence of detectable regional lymph node metastases, even when immunohistochemically sought, does not ensure a good postoperative prognosis.
Tietokonekerroskuvauksella ei voi täysin luotettavasti arvioida imusolmukelevinneisyyttä, vaikka leikattavuus voidaankin ennustaa suurella varmuudella.
The usefulness of immunostaining, using cytokeratin and Ber-EP4 antibodies, in detecting occult metastases in systematically removed intrapulmonary and mediastinal nodes which were normal upon histological examination was studied.
Tutkimuksessa selvitettiin keuhkoputkea muovaavan (bronkoplastisen) tekniikan soveltuvuutta keuhkosyövän hoidossa, yli 75-vuotiaiden keuhkosyöpäpotilaiden leikkaustuloksia, syöpäsolujen jakautumisen estävän p53 geenin toimimattomuuden aiheuttavan mutaation ennusteellista merkitystä, mikroskooppisia imusolmukkeiden etäpesäkkeitä havaitsevan immunohistokemiallisen värjäustekiinkan antamaa lisätietoa levinneisyydestä, sekä tietokonekerroskuvauksen luotettavuutta imusolmukelevinneisyyden arvioimiseksi.
Systematic perioperative lymph node dissection has become an essential part of accurate surgical staging.
Tietokonekerroskuvaus ei ole täysin luotettava menetelmä imusolmukelevinneisyyden arvioimiseksi, vaan tämä tulee selvittää leikkauksen yhteydessä järjestelmällisen imusolmukepoiston avulla.
Five of the families were interviewed twice.
Viisi perheistä haastateltiin kahteen kertaan.
These themes are strongly intertwined and form a multi-layered tapestry.
Teemat ovat vahvasti toisiinsa kietoutuneita muodostaen monikerroksisen kudelman.
The material was analyzed by applying the phenomenological-hermeneutical method based on Ricoeur`s philosophy.
Aineisto analysoitiin soveltaen Ricoeurin filosofiaan perustuvaa fenomenologis-hermeneuttista analyysimenetelmää.
The target group of this study was elderly people aged 75 and over and their adult children with families.
Tutkimuksen kohderyhmänä olivat yli 75-vuotiaat ikäihmiset ja heidän aikuiset, perheelliset lapsensa.
The material was collected from twelve families through narrative interviews.
Tutkimusaineisto kerättiin kerronnallisilla haastatteluilla kahdeltatoista perheeltä.
The Well-Being in the Family of an Elderly Person Living at Home - A Phenomenological-Hermeneutical Research
Kotona asuvan ikäihmisen perheen hyvä vointi -Fenomenologis-hermeneuttinen tutkimus
The vitality is based on belief in God, a steady spousal relationship, regular everyday life, having humour and a positive attitude towards life.
Elinvoimaisuus rakentuu uskosta Jumalaan, vakaasta parisuhteesta, säännöllisestä arjesta sekä huumorista ja myönteisestä elämänasenteesta.
Further, the results can be exploited when developing social and health care education and thus increase the interest of young health care professionals in helping and caring for elderly people living at home.
Tutkimustuloksia voidaan hyödyntää myös kehitettäessä sosiaali- ja terveysalan koulutusta ja näin lisätä nuorten terveysalan ammattihenkilöiden mielenkiintoa kotona asuvien ikäihmisten auttamiseen ja hoitamiseen.
According to the results of this study the well-being in the family of an elderly person living at home is manifested in the family´s vitality, in maintaining dignity, in experiencing family unity and in living under pressure.
Tutkimustulosten mukaan kotona asuvan ikäihmisen perheen hyvä vointi ilmenee perheen elinvoimaisuutena, arvokkuuden säilymisenä, perheen yhtenäisyyden kokemisena ja paineen alla elämisenä.
The phenomenological-hermeneutical approach was useful in this study, because describing and understanding the well-being in the family of an elderly person living at home gave new knowledge about the topic.
Fenomenologis-hermeneuttinen lähestymistapa oli hyödyllinen tässä tutkimuksessa, sillä kotona asuvan ikäihmisen perheen voinnin kuvaaminen ja ymmärtäminen antoivat uutta tietoa tästä tutkimusaiheesta.
Living under pressure is associated with living in a constant change, living in fear, having stressing feelings of anxiety and worry and uneven distribution of duty of care, filial obligation.
Paineen alla eläminen ilmenee alituisessa muutoksessa elämisenä, kuormittavan huolen kantamisena, pelossa elämisenä sekä huolehtimisvastuun epätasaisena jakautumisena.
The results also bring new information for the social and health care professionals and help them in resource allocation.
Tulokset tuovat uutta tietoa sosiaali- ja terveydenhuollon ammattihenkilöille toiminnan kohdentamisesta oikeisiin asioihin.
Maintaining dignity is built on being needed, experiencing safety at home and returning a favour to one´s parents.
Arvokkuuden säilyminen muodostuu tarpeellisuuden kokemisesta, turvan saamisesta kotoa ja vastapalveluksen antamisesta vanhemmille.
This study has generated new knowledge about the family of an elderly person living at home.
Tämä tutkimus on tuottanut uutta tietoa kotona asuvan ikäihmisen perheen voinnista.
The purpose of this phenomenological-hermeneutical study was to describe and understand how the family of an elderly person living at home experiences well-being and to generate a meaning structure describing the phenomenon of well-being in the family.
Tämän fenomenologis-hermeneuttisen tutkimuksen tarkoituksena oli kuvata ja ymmärtää kotona asuvan ikäihmisen perheen kokemaa hyvää vointia ja tuottaa perheen hyvän voinnin ilmiötä kuvaava merkitysrakenne.
The results of this study can be utilized when planning services that will be provided in the homes of the elderly people living at home so that the whole family is taken into account.
Saatuja tuloksia voidaan hyödyntää suunniteltaessa kotona asuvan ikäihmisen perheen kotiin suunnattuja palveluja, joissa koko perhe huomioidaan.
Experiencing family unity is based on being a grandparent, which promotes well-being, inner cohesion strengthening the family and the family´s own traditions strengthening the family tie.
Yhtenäisyyden kokeminen rakentuu hyvää oloa tuovasta isovanhemmuudesta, perhettä vahvistavasta yhteenkuuluvuudesta sekä perhesuhdetta vahvistavasta kodin perinteestä.
The meaning structure produced in this study can be utilized when developing services for elderly people living at home to support the elderly person´s managing at home and the coping and managing of their child´s family in everyday life.
Tutkimuksessa tuotettua merkitysrakennetta voidaan hyödyntää kehitettäessä kotona asuville ikäihmisille suunnattuja palveluja, joilla tuetaan ikäihmisen selviytymistä kotona ja hänen lapsensa perheen jaksamista.
This knowledge helps the health care professionals to understand the well-being from the perspective of the family of an elderly person living at home.
Tutkimuksen tavoitteena oli tuottaa tietoa kotona asuvan ikäihmisen perheen voinnista, mikä auttaa terveydenhuollon ammattilaisia ymmärtämään perheen hyvää vointia perheen omasta näkökulmasta.
It regards human group and social categorization in terms of discourse and language-use.
Ihmisryhmä diskurssissa ja diskurssina
That means that groups and categories are available for speakers through the meaning potential accumulated into linguistic expressions.
Tämä tarkoittaa sitä, että ryhmiä ja ryhmän erilaisia merkitysulottuvuuksia muotoillaan kielenkäyttötilanteissa ja erilaisiin käyttötarkoituksiin.
Human group,or social group, has a long tradition in social sciences, and social psychology in particular has dealt with different aspects of groups, including group dynamics,group formation processes, social categorization, intergroup relations and so forth.
Tutkimuksen tulokset tukevat sellaista ajattelua, että sosiaalista ryhmää - ryhmään kuuluvuutta, siitä irtisanoutumista, ryhmän yhteenkuuluvuutta, joidenkin ryhmien "toiseutta" jne. - nimenomaan käytetään.
Empirical data consists of argumentative letters to editor -type of written texts and various oral interviews.Both are analysed from the standpoint of discourse and the standpoint of linguistic meaning structures.
Tutkimuksen aineistona on käytetty lehtien mielipidekirjoituksia sekä erilaisiin tarkoituksiin tehtyjä puhekielisiä haastatteluja.
This task ­ adopted and developed further in this study ­ brings together linguistic and social interpretations of language.
Yleisemmän diskurssianalyyttisen tutkimuksen kannalta tutkimus tuo uutta valoa siihen, miten lingvististä analyysia voidaan yhdistää sosiaalis-yhteiskunnallisten ilmiöiden tulkintaan.
The aim of this study has therefore been to analyse the linguistic means of displaying one's self and intragroup and intergroup relations.
Kirjassa tarkastellaan niitä suomen kielen käyttöön liittyviä keinoja, jotka mahdollistavat tulkintoja yksilöstä joko omana yksilönään tai jonkin ryhmän jäsenenä.
When seen as descriptions formulated in discourse, it is not obligatory to define a human group outside of discourse and,what is most important, there are no requisites to bind self-categorization, social categorization and intergroup behaviour to cognition as mental processes.
Tältä kannalta tutkimuksen kohteena oleva sosiaalinen ryhmä nähdään nimenomaan diskurssina, ei puhujien kognition tai sosiaalisen todellisuuden ominaisuutena, jota kieli vain heijastaisi.
In discourse studies there are two standpoints which can be applied to both intragoup and intergroup behaviour in general: firstly, the cognitive basis of group behaviour ­ eventually leading to prejudiced behaviour and racism ­ can be accepted.
Tilanteisesti ja muuntuvasti samoilla kielen keinoilla voidaan toki viitata erilaisiin ryhmiin ja ryhmäominaisuuksiin, mutta voidaan havaita, että kielellisiin aineksiin on latautunut merkityksiä, jotka helposti aktivoivat juuri tietynlaisia ryhmään kuulumisen tai kuulumattomuuden ulottuvuuksia.
Then the task of the analysis is to connect the linguistic expressions to cognitive group phenomena.
Tutkimuksessa yhdistetään uudella tavalla sosiaalisen ilmiön analyysi ja sen kulttuurinen selittäminen sekä kielen analyysi.
The work within the so-called discursive psychology for example suggests that people use cognitive phenomena.
Päinvastoin, ryhmän diskurssissa olo viestii siitä, että sillä on sosiaalipsykologisia merkitysulottuvuuksia.
But, taken back to discourse analytical commitment, this does not mean that the linguistic expression carries along only certain kind of meanings or information about the category it can be seen to refer to. Once again,it's in discourse, in the event of language-use, where the actual meanings are constructed.
Parhaiten tutkimus on kuvattavissa diskurssianalyyttiseksi, sillä sen edustamassa näkökulmassa kielenkäytön nähdään olevan sosiaalista toimintaa, joka rakentaa sosiaalista todellisuutta.
The perceived ingroup favouritism means not only that people see their own group positively but also that they see others negatively.
Tällainen muotoiltavuus ja joustavuus ei kuitenkaan tarkoita sitä, ettei sellaista sosiaalipsykologista ilmiötä kuin ryhmä olisi.
In this discursive framework categorization and group formation should be seen as context-dependent linguistic practice.
Tutkimus antaa suuntaviivoja toistaiseksi melko vähäisessä määrin kielentutkimuksessa tehdylle diskurssianalyyttiselle tutkimukselle.
Care transitions and places of death of old people
Siirtymät ja kuolinpaikat
The number of transitions varied according to age and gender.
Siirtymien määrä ja mihin siirryttiin vaihteli iän ja sukupuolen mukaan.
The oldest old people (aged 90 or over) and women had fewer care transitions in their last two years than men and the youngest old people (age range 70−79).
Vanhimmat ihmiset (vähintään 90-vuotiaat) ja naiset siirtyivät kahden viimeisen elinvuoden aikana harvemmin kuin miehet tai nuoremmat ihmiset (70-79 –vuotiaat).
With approaching death people use more care services than at the earlier stages of life.
Elämän lähestyessä loppuaan ihmiset käyttävät erilaisia hoito- ja hoivapalveluja enemmän kuin aikaisemmassa vaiheessa elämäänsä.
The oldest people and women died more frequently in residential care or in a health center inpatient ward than the younger old and men, who died more frequently in specialized care hospitals or at home.
Vanhimmat ihmiset ja naiset kuolivat nuorempia ja miehiä useammin pitkäaikaishoitoa tarjoavissa hoitopaikoissa, nuoremmat ihmiset ja miehet useammin erikoissairaanhoidossa tai kotona.
The aim of this study was to discover the frequency and type of care transitions in the last two years of life, the places of death, how dementia affects the number of care transitions, and how age, gender, municipality of residence, and different care sites contribute to the number of care transitions in the last two years of life.
Tutkimuksessa selvitettiin miten usein ja minkä erilaisten palvelujen välillä ihmiset liikkuvat, missä he kuolivat ja miten ikä, sukupuoli, dementiadiagnoosi, asuinkunta tai pitkäaikaishoitopaikka ovat yhteydessä erilaisten siirtymien yleisyyteen.
An increase in the number of care transitions during the final months was true for both those who lived at home and for those who were staying in a care facility.
Kodin ja hoitopaikkojen tai eri hoitopaikkojen välisten siirtymien määrä kasvoi viimeisten kuukausien aikana niin niillä, jotka asuivat kotona kuin niillä, jotka asuivat pitkäaikaishoidossa.
Most persons lived at home before their final months.
Kuitenkin suuri osa ihmisistä asui kotona lähes viimeisiin kuukausiin asti, jonka jälkeen he siirtyivät hoitoon.
Yet, it was common for care transitions to become more frequent in the last six months.
Siirtymät olivat kaikkein yleisimpiä viimeisen elinkuukauden aikana.
Patterns of care in the last two years of life.
Vanhojen ihmisten liikkuminen sosiaali- ja terveyspalvelujärjestelmässä kahden viimeisen elinvuoden aikana.
Burdensome transitions were more frequent for those who lived in sheltered housing with 24-hour assistance than for those who lived in nursing homes.
Kuormittaviksi luokiteltuja siirtymiä koki todennäköisemmin ne, jotka asuivat tehostetussa palveluasumisessa kuin ne, jotka asuivat vanhainkodissa.
Of those who were in residential care two years before death, people with dementia had fewer care transitions during the last two years than those without dementia.
Jos muistisairauksia sairastanut ihminen asui kaksi vuotta ennen kuolemaansa kotona, hän liikkui palvelujärjestelmässä eri palveluntarjoajien välillä useammin kuin ihmiset joilla ei ollut dementiadiagnoosia.
Data included all those who died at the age of 70 or older in the years 1998, 2002-2008, and a 40% random sample of those who died during the years 1999-2001.
Väitöskirjatutkimuksessa tarkasteltiin miten yli 70-vuotiaat vuosina 1998 - 2008 kuolleet ihmiset siirtyivät kodin ja eri hoitopaikojen välillä kahden viimisen elinvuoden aikana ja mikä oli heidän viimeinen hoitopaikkansa eli kuolinpaikkansa.
People most frequently moved to health center inpatient wards, which are highly important end-of-life care providers.
Ihmiset siirtyivät useimmiten terveyskeskukseen, joka oli yleisin kuolinpaikka kaikkien tutkimusvuosien ajan.
Almost half of the study population died in a health center inpatient ward and this was also the most frequent place of death, followed by a general hospital, a nursing home and a private home. People died less frequently in a university hospital or in sheltered housing with 24-hour assistance.
Yliopistollinen sairaala ja tehostettu palveluasuminen olivat harvinaisempia kuolinpaikkoja, jälkimmäinen tosin yleistyi tutkimusvuosien aikana.
Of those who were in residential care three months before death about one tenth had burdensome transitions in their last three months of life.
Puolestaan jos muistisairauksia sairastanut ihminen asui kaksi vuotta ennen kuolemaansa pitkäaikaishoidossa, hän liikkui palvelujärjestelmässä eri palveluntarjoajien välillä vähemmän kuin muut.
The number of avoidable or burdensome transitions could be decreased through early care planning and by increasing end-of-life care capability in different care facilities.
Pitkäikäisyyden ja muistisairauksien yleistyessä tämä tulee ottaa huomioon suunniteltaessa viimeisten vuosien hoidon järjestelyjä.
In conclusion, the variation in care transitions and places of death was extensive.
Tutkimus osoitti miten ihmisten liikkuminen sosiaali- ja terveyspalvelujärjestelmässä oli erittäin vaihtelevaa.
The care services included in analyses were health center inpatient wards, residential care including nursing homes and sheltered housing with 24-hour assistance, general hospitals, and university hospitals.
Seuraavaksi yleisimpiä kuolinpaikkoja olivat koti, yleissairaala eli alue- ja keskussairaat sekä vanhainkoti.
Daily computer use > 1-2 hours was statistically significantly related to NSP (OR=1.3 1.5), and > 4-5 hours to LBP (OR=2.0 2.6).
Päivittäinen 1-2 tunnin tietokoneen käyttö aiheutti nuorille niska-hartiakipuja sekä 4-5 tunnin käyttö alaselkäkipua.
The prevalence of back, neck and shoulder pain increased in the period 1985-2001.
Lasten ja nuorten selkäkivut ovat lisääntyneet merkittävästi 1980-luvulta aina 2000-luvulle saakka.
Evidence based instructions, created with processor manufacturers, for safe and proper computer use should be available to all children and adolescents.
Tietokoneen turvallisesta ja oikeanlaisista käyttötavoista tulee kehittää ohjeet yhteistyössä laitevalmistajien ja ohjelmistojen kehittäjien kanssa.
We showed thresholds between the symptoms and computer exposure, which have not been published before.
Vastaavanlaisia tuloksia ei kirjallisuudessa ole aiemmin julkaistu.
Symptoms were more common in older age groups, and weekly symptoms occurred more frequently than daily ones.
Tytöistä niska-hartiaoireita esiintyi lähes joka toisella ja alaselkäoireita joka kuudennella, pojilla oireita esiintyi vähemmän.