natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Syntactic repetition has semantic and pragmatic functions of which three are the most interesting.
Syntaktista toistoa käytetään sekä semanttisiin että pragmaattisiin tehtäviin.
Repetition can also be used as an expressive tool in narrative contexts.
Toistoa käytetään myös ekspressiivisiin tehtäviin muun muassa kerronnassa.
First, the study analyses the grammatical structure of repetitive constructions.
Ensinnäkin tutkimuksessa abstrahoidaan keskeiset suomen toistokonstruktiot ja kuvataan niiden kieliopillinen rakenne.
Finnish Naturalism.
Suomalainen naturalismi.
By means of representing the unpleasant truth the entropy of everyday life it aims to scandalize the reader and make him aware of the harsh realities that might apply also to him.
Entropinen arki toimii tiedostamisen strategiana, joka heittää lukijalle haasteen yhteisvastuusta, arjen ongelmista, jotka voivat koskea myös häntä.
This thesis surveys the role and influence of French naturalism on the Finnish literature of the 1880s and 1890s.
Une conception entropique du quotidien käsittelee suomalaisen ja ranskalaisen naturalismin suhteita 1880-luvun ja 1890-luvun suomalaisessa kirjallisuudessa, kuten Juhani Ahon, Minna Canthin, Teuvo Pakkalan ja K. A. Tavaststjernan teoksissa.
At the heart of the naturalist novel is a movement in the direction of disintegration and confusion, from order to disorder, from illusion to disillusion.
Naturalismin keskuksena on banalisoinnin ja hajoamisen runousoppi, joka koettelee uskoa onnen, tyytyväisyyden ja hyvä arjen mahdollisuuksiin.
An Entropic Conception of Everyday Life.
Toisaalta entropia kohtaa arjen, ihmiselämän sellaisena kuin se on .
The study s methodological framework is genre theory: even though naturalist writers insisted on a transparent description of reality, naturalist texts are firmly rooted in general generic categories with definable relations and constants on which European novels impose variations.
Vaikka naturalistikirjailija pyrki tiedemiehen tavoin todellisuuden objektiiviseen jäljittelyyn, naturalistinen romaani on vahvasti sidoksissa olemassa oleviin kirjallisiin konventioihin ja toisaalta synnyttää omaa lajiperinnettään.
Nineteenth century naturalism was a strikingly international literary movement.
Le naturalisme finlandais tarkastelee naturalismin kirjallisuuskäsitystä entropisena arkena .
The thesis analyzes how the coalition of naturalism and the melodramatic mode in the work of Minna Canth serves naturalisms ambition to discover the unconscious instincts underlying daily realities, and how the symbolic mode in the work of Juhani Aho duplicates the semantic level of the apparently insignificant, everyday naturalist details.
Symbolisen ja realistisen esitystavan risteäminen Juhani Ahon teoksissa paljastaa, kuinka näennäisen arkiset yksityiskohdat saavat naturalistisessa romaanissa allegorisia ja symbolisia tasoja.
Beside the central themes, the study surveys the generic blends in naturalism.
Aateromaanin ja naturalistisen romaanin vertailun kautta tutkimus tarkastelee yhteiskunnallisen muutoksen kysymystä naturalismissa.
The study compares the naturalist novel to the ideological novel (roman à these) and surveys the central dilemma of naturalism, the confrontation between the optimistic belief in social reform and the pessimistic theory of determinism.
Naturalistinen teos hahmottuu yhtäältä entropiseksi systeemiksi, kuvaukseksi hajonneista energioista ja hukatuista ihmiselämistä, tasapainottelusta optimismin ja pessimismin, elämän ja kuoleman välillä.
This entropic vision is merged into the representation of everyday life, focusing on socially mediocre characters and discovering their miseries in all their banality and daily grayness.
Poikkeusyksilön sijaan naturalistinen teos kuvaa tavallisen ihmisen arkea mikrohistoriallisesta perspektiivistä, keskittyen pieniin, yhteiskunnallisesti vähäpätöisiin henkilöhahmoihin ja heidän jokapäiväisen elämän ongelmiinsa.
After emerging in France in the 1870s, it spread all over Europe including young, small nations with a relatively recent literary tradition, such as Finland.
Naturalismi oli kansainvälinen kirjallisuuden suuntaus, joka levisi 1800-luvun lopussa Ranskasta muualle Eurooppaan, myös Suomeen.
By using Mikhail Bakhtin s idea of literary genres as a means of understanding experience, this thesis suggests that everyday life is an ideological core of naturalist literature that determines not only its thematic but also generic distinctions: with relation to other genres, such as to Balzac s realism, naturalism appears primarily to be a banalization of everyday life.
Erityisesti tutkimus nojaa Mihail Bahktinin ajatukseen kirjallisuuden lajeista tiedostamisen muotoina: jokainen laji muotoutuu tietyn ihmiskuvan varaan ja muotoilee oman käsityksensä kulttuurista ja yhteiskunnasta.
In idyllic genres, everyday life can be represented by means of sublimation, but a naturalist novel establishes a distressing, negative everyday life and thus strives to take a critical view of the modern society.
Naturalismi syntyi jäsentämään globaaleja ilmiöitä: nykyaikaistumiskehitystä ja kaikille länsimaille yhteistä, uutta luonnontieteellistä ihmiskuvaa, joka oli mullistanut yksilöiden arkielämän ilmiöitä, kuten käsityksiä uskonnosta, avioliitosta ja seksuaalisuudesta.
One of the goals of the study was to investigate the theoretical background of VAK.
Yhtenä tutkimuksen tavoitteista oli VAK:n teoreettisen taustan selvittäminen.
VAK does not seem to have a consistent theoretical basis, but combines various elements such as NLP pedagogy and Dunn's and Prashnig's learning style models that have previously been sharply criticized by scholars.
Kirjallisuuden perusteella VAK:lla ei ole yhtä yhtenäistä teoreettista pohjaa, vaan se koostuu erilaisista aineksista, kuten NLP-pedagogiikasta sekä Dunnin ja Prashnigin oppimistyylimalleista, jotka ovat aiemmin saaneet tutkijoilta kritiikkiä osakseen.
The study leaves it open whether individual learning styles do exist, and how they could be diagnosed.
Tutkielman perusteella jää avoimeksi kysymys, onko yksilöllisiä oppimistyylejä olemassa ja miten niitä voitaisiin diagnosoida.
This thesis is an investigation of the significance of VAK, i.e. the visual, auditory and kinaesthetic learning styles, for language education.
Tutkielma käsittelee oppimistyylien visuaalinen, auditiivinen ja kinesteettinen (VAK) taustaa ja merkitystä kieltenopetukselle.
On the grounds of a voluntary questionnaire, most of the students did however consider it important that they are taught according to their personal learning style: visual, auditory or kinaesthetic.
Koehenkilöiltä saadun vapaaehtoisen palautteen mukaan useimmat lukivaikeuksiset oppilaat pitävät kuitenkin tärkeänä sitä, että he saavat oman VAK-oppimistyylinsä mukaista opetusta.
The results of the test were compared, respectively, with the results of a visual, an auditory and a kinaesthetic word test. 62 dyslexic language leaners participated in the tests.
Kokeisiin osallistui 62 lukivaikeuksisille suunnattujen kielikurssien oppilasta.
There was no statistically significant link between the results of the VAK test and the word tests.
Yhteyttä havaintokanavatestin ja oppimistulosten välillä ei ollut, vaan chi2-testin ja Kappa-arvojen perusteella ennustavuus oli sattumanvaraista.
The second part, following on from the open-ended prolegomena, concentrates on Paul Celan's poetry and poetics.
Tutkielmassani selvitän aluksi tiettyjä paradokseja jotka ovat liittyneet metaforan käsitteeseen aina Aristoteleen antamasta määritelmästä lähtien ja keskityn lopulta runoilija Paul Celanin antimetaforiseen runouteen ja runouskäsitykseen.
This connection between singularity, alterity and temporality is one of the reasons why Celan so strongly objects to the application of the traditional concept of metaphor to poetry.
Tämä erottelu tulkintatapojen välillä, jota ei kuitenkaan sellaisenaan voi palauttaa metaforan ja metonymian retorisiin tai tropologisiin käsitteisiin, onkin eräs keskeinen tekijä silloin kun pyrimme ymmärtämään Paul Celanin paradoksaalista väitettä jonka mukaan runous on olemukseltaan antimetaforista .
I argue that inasmuch as we are willing to pay attention to the "will" of the poetic images themselves (the tropes and metaphors in a poem) to be "carried ad absurdum", as Celan invites us to do, we may find alternative ways of reading poetry and approaching its "secret of the encounter", precisely when the traditional rhetorical instruments, and especially the notion of metaphor, become inapplicable or suspicious — and even where they still seem to impose themselves.
Aristoteleesta lähtien metafora on nähty joko nimeämisenä vieraalla nimellä tai poikkeavana predikaationa ja se on modernissa teoriassa sinänsä osuvasti rinnastettu vitsiin (T. Cohen): vitsin kuten metaforankin tajuaminen edellyttää että puhuja ja kuulija jakavat tiettyjä kieliyhteisöönsä kuuluvia ennakko-oletuksia, eikä vitsiä sen enempää kuin metaforaakaan voi yleensä selittää toisin sanoin : sanojen tavanomaisen merkityksen rinnalla ei ole mitään metaforista merkitystä (D. Davidson).
Singularity and radical alterity, as well as temporality and its peculiar mode of uniqueness are key issues here, and an ethical dimension is implied by, or intertwined with, the aesthetic.
Metaforaan ja sen sukulaiskäsitteisiin liittyy varsinkin kristillisessä perinteessä (esim. Augustinuksella) yleisiä tulkinnallisia periaatteita, joissa lihallinen ja aistimellinen pyritään ylittämään hengellisen ja yliaistillisen hyväksi.
Even if we restrict ourselves to the traditional rhetorico-poetical terms, we may see how, for instance, metonymy can be a counter-figure for metaphor, allegory for symbol, and irony for any single trope or for any piece of discourse at all.
Toisinaan väitetään, että siinä missä kristillinen hermeneutiikka keskittyy metaforaan, juutalainen midrash puolestaan näkee myös uskonnolliset ilmiöt pikemminkin metonymian rakenteen kaltaisina: henkisen ja lihallisen välillä vallitsee erottamaton liitto (kontiguiteetti, yhteenkuuluvuus).
In terms borrowed from Paul Celan's "Meridian" speech, poetry may "allow the most idiosyncratic quality of the Other, its time, to participate in the dialogue".
Eräissä merkinnöissään Celan pilkkaa diletanttifilologeja jotka nuuskivat metaforia runoudesta ja joilta sen vuoksi jää kaikki muu, ehkäpä oleellisempi huomaamatta.
The limits of figurality may indeed be located at these points of intersection between different types of tropes or figures, and even between figures or tropes and the "non-figurative trope" or "pseudo-figure" called catachresis.
Kyseessä eivät ole vain tietyt lingvistiset yksiköt, sanat tai sanaparit tai edes lauseet, vaan historiallisestikin merkitykselliset ajattelutavat.
Approximately 125 prehistoric rock paintings have been found in the modern territory of Finland.
Suomesta tunnetaan nykyään noin 125 esihistoriallista kalliomaalausta.
In Finnish archaeological literature, the paintings have traditionally been associated with ’sympathetic’ hunting magic, or the belief that the ritual shooting of the painted animals would increase hunting luck.
Suomalaisessa arkeologisessa kirjallisuudessa kalliomaalaukset on yleensä yhdistetty metsästysmagiaan - siis käsitykseen, jonka mukaan hirvenkuvien rituaalinen ampuminen olisi lisännyt pyyntionnea.
The range of motifs is rather limited, consisting mainly of schematic depictions of stick-figure humans, elks, boats, handprints and geometric signs.
Tyypillisimpiä aiheita ovat ihmishahmot, hirvet, veneet, kädenjäljet ja erilaiset geometriset kuviot.
Previous readings of the art based on ‘hunting magic’ and totemism are rejected.
Aiemmat yritykset tulkita kalliomaalauksia metsästysmagian tai totemismin avulla on syytä hylätä.
This dissertation is a critical review of the interpretations offered of Finnish rock art and an exploration of the potentials of archaeological and ethnographic research in increasing our knowledge of its meaning.
Tutkimuksen päämääränä on luoda kriittinen katsaus kalliomaalauksista esitettyihin tulkintoihin sekä selvittää arkeologisen ja etnografisen tutkimuksen mahdollisuuksia tuoda lisätietoa esihistoriallisen kalliotaiteen kuvastamista uskomuksista.
Some writers have also suggested totemistic and shamanistic readings of the art.
Myös shamanismiin ja totemismiin perustuvia tulkintamalleja on esitetty.
Few paintings include any evidence of narrative scenes, making their interpretation a rather difficult task.
Maalauksissa ei yleensä 'tapahdu' mitään, eikä niissä esiinny laajoja kompositioita, mikä tekee niiden tulkinnasta haastavan ongelman.
Most of the sites are found in the central and eastern parts of the country, especially on the shores of Lakes Päijänne and Saimaa.
Järvenrantakallioihin tehdyt punamultamaalaukset sijaitsevat pääasiassa muinaisten vesireittien varrella Keski- ja Itä-Suomessa, etenkin Saimaan ja Päijänteen vesistöalueilla.
Methods used include ’formal’ approaches such as archaeological excavation, landscape analysis and the application of neuropsychological research to the study of rock art, as well as ethnographically ’informed’ approaches that make use of Saami and Baltic Finnish ethnohistorical sources in interpretation.
Tutkimuksessa sovelletaan kalliotaiteen tulkintaan muun muassa neuropsykologista tulkintamallia ja perinteisiä arkeologisia menetelmiä, kuten kaivauksia.
The art can be confidently associated with shamanism of the kind still practiced by the Saami of Northern Fennoscandia in the historical period.
Työn keskeisin johtopäätös on, että pohjoisen Fennoskandian historiallisella ajalla talletetussa uskomusperinteessä on säilynyt arkaaisia, etenkin shamanimiin liittyviä piirteitä, joita on kuvattu jo kivikautisessa kalliotaiteessa.
Using shore displacement chronology, the art has been dated to ca. 5000 – 1500 BC.
Nykytiedon mukaan ne on tehty noin 5000 - 1500 eaa ja liittyvät kivikautisten pyyntiyhteisöjen uskontoon.
However, the paintings were not merely to be looked at.
Maalausten kuvamaailma on varsin rajallinen.
The red ochre handprints pressed on images of elks, as well as the fact that many paintings appear ’smeared’, indicate that they were also to be touched – perhaps in order to tap into the supernatural potency inherent in the cliff and in the paintings of spirit animals.
Hirvenkuvien päälle painetut kädenjäljet osoittavat, että kallion ja siihen tehtyjen kuvien koskettaminen oli olennainen osa rituaalia.
In conclusion, it is argued that although North European hunter-gatherer rock art is often thought to lie beyond the reach of ‘informed’ knowledge, the exceptional continuity of prehistoric settlement in Finland validates the informed approach in the interpretation of Finnish rock paintings.
Vaikka kalliotaidetta esiintyy kautta Euroopan, sen tulkinnan kannalta relevanttia uskomusperinnettä on säilynyt hyvin harvoin.
Evidence of similar shamanistic practices, concepts and cosmology are also found in traditional Finnish-Karelian epic poetry.
Erityisen merkittävään osaan nousevat suomalais-saamelaisesta esikristillistä uskomusperinteestä haetut vertailukohdat.
The rock paintings can thus be associated with shamanic vision quests, and the making of ‘art’ with an effort to socialize the other members of the community, especially the ritual specialists, with trance visions.
Maalausten tekemisen voidaan katsoa liittyvän rituaaliin, jolla on manattu esiin kalliossa asuvat, eläinhahmoiset henkiolennot.
Most of the paintings appear to depict experiences of falling into a trance, of shamanic metamorphosis and trance journeys, and of ‘spirit helper’ beings comparable to those employed by the Saami shaman (noaidi).
Maalausten eläinhahmot kuvannevat shamaanin eläimenhahmoisia henkiauttajia, joiden on kuviteltu asuvan kallion sisällä.
As demonstrated by the results of an excavation at the rock painting of Valkeisaari, the painted cliffs themselves find a close parallel in the Saami cult of the 'sieidi', or sacred cliffs and boulders worshipped as expressing a supernatural power.
Kosketuksen kautta pyhäksi koetun kallion yliluonnollinen voima on maagisen sähkön tavoin välittynyt koskijaan.
It was thus created mainly during the Stone Age and can be associated with the so-called ‘Comb Ware’ cultures of the Subneolithic period.
Suomessa tämän on mahdollistanut esihistoriallisen asutuksen poikkeuksellinen jatkuvuus ja pyyntielinkeinojen säilyminen merkittävänä toimeentulon lähteenä aina 1800-luvulle asti.
In that ongoing process the protagonist has to accept the ultimate plurality of his mind and self.
Siinä prosessissa päähenkilön täytyy hyväksyä oman minänsä monikollisuus.
He hasn t been so radical before or since the publication of Herzog.
Sitä ennen tai sen jälkeen hän ei ole ollut yhtä radikaali.
The philosophical, conceptual and cultural substance of Herzog does not constitute an independent or autonomous theoretical tract which would have a life of its own.
Herzogin filosofinen ja kulttuurinen aines ei muodosta erillistä tai itsenäistä teoreettista traktaattia.
I shall try to proof in my study that American Jewish Saul Bellow s (1915 2005) Herzog escapes any kind of simple, elemental or essentialistic construction or reading and in real terms it doesn t offer any comprehensive, total or coherent solution or system for those philosophical doctrines it criticizes and makes fun of.
Pyrin tutkimuksessani osoittamaan, että amerikanjuutalaisen Saul Bellowin (1915 2005) koko laajan tuotannon merkittävimpiin teoksiin kuuluva Herzog (1964) pakenee yksinkertaisia ja essentialistisia tulkintoja eikä se tarjoa kritisoimilleen filosofisille opinkappaleille vastapainoksi mitään kokonaisvaltaista ja koherenttia ratkaisua tai systeemiä.
I explore how solid, compact and modernistic subject breaks down at every level of Herzog s narration.
Tutkin, miten yhtenäinen, modernistinen subjekti hajoaa Herzogissa sen jokaisella tasolla.
I actually argue that the heteroglossic novel is representative of an early American postmodern movement in literaure, and it should by no means be dissected narrowly as a realistic or naturalistic novel at all.
Väitänkin, että Herzog edustaa varhaista yhdysvaltalaista postmodernia romaania eikä sitä tulisi tarkastella ahtaasti realistisena tai naturalistisena romaanina.
He must confront that the modernistic definition of identity as a solid, monolithic and stable entity has broken down into different, inconsistent and even contradictory possibilities of identification.
Modernismin yhtenäisenä ja vakaana pitämä identiteetti koostuu monista, keskenään myös ristiriitaisista identifikaation mahdollisuuksista.
It emerges from the dissertation that the figure of Don Quixote follows Moses Herzog as an ambiguous shadow while the professor of history struggles with his anxiety and anguish, and travels in a mentally confused state around the U.S. for five days in the early 1960s, encountering the impending atmosphere of transition as the country is on the threshold of a significant cultural and social change.
Tutkimuksessa käy ilmi, että Don Quijoten hahmo seuraa Moses Herzogia monimielisenä varjona ahdistuksensa kanssa kamppailevaa historian professoria tämän viisi päivää kestävällä amok-juoksuksi kääntyvällä matkalla 1960-luvun alun Yhdysvalloissa, joka on kulttuurisen ja yhteiskunnallisen murroksen kynnyksellä.
It is unarguably his most postmodern novel.The reading paradigm based on specific codes demonstrates how deep into the basic questions of his personal life and existence itself he must dive in oder to find his many ways towards authentic or primordial self in fragmented and shattered world which is constanly rewritten and which makes human being a tourist of his own life.
Koodeihin perustuva lukutapa näyttää, kuinka syvälle oman elämänsä ja olemisen peruskysymyksiin Moses Herzog joutuu sukeltamaan, kun hän yrittää löytää tiensä kohti autenttista tai primordiaalista minää pirstaloituneessa maailmassa, joka kirjoittautuu koko ajan uusiksi ja on tehnyt ihmisestä oman elämänsä turistin.
The study shows that the reading paradigm derived from codes Roland Barthes presented in his S/Z exposes the postmodernic nature of Saul Bellow s Herzog (1964), and embodies in which way the novel is organized as a radical rewriting of modernism and its ideology.
Tutkimus osoittaa, että Roland Barthesin S/Z:ssa esittämistä koodeista modifioitu lukutapa paljastaa Herzogin suhteen postmodernismiin ja näyttää, miten romaani jäsentyy radikaalina modernin uudelleen kirjoittamisena.
Moses Herzog embodies obviously Stuart Hall s description of the postmodern self his identity has turn into a movable feast.
Moses Herzogissa ruumiillistuu Stuart Hallin käsitys siitä, että identiteetistä on tullut jonkinlainen siirtyvä juhlapyhä.
The intertextual code verifies that the interpretation of Herzog remains inadequate if one doesn t take account of the novel s significant intertextual references to other texts.
Intertekstuaalinen koodi todentaa, että Herzogin tulkinta jää vaillinaiseksi, mikäli romaanin intertekstuaalisia viittaussuhteita muihin teksteihin ei oteta huomioon itse asiassa jo Moses Herzogin oma minä on sitaattien mosaiikki.
Altough the novel reflects the continuity of Bellow s writing it is clearly some kind of conscious or unconscious experiment during his long career as a writer.
Vaikka romaani sisältää Bellowille ominaisia elementtejä ja teemoja, se paljastuu kuitenkin jonkinlaiseksi joko tiedostamattomaksi tai tiedostetuksi kokeiluksi hänen urallaan.
It is a question reaching deeper than simply discussing the Kalevala or the Karelianism of the 1890s.
Kysymys ulottuu huomattavasti syvemmälle kuin keskusteluun Kalevalasta ja 1890-luvun karelianismista.
The study is an examination of how the distant national past has been conceived and constructed for Finland from the mid-sixteenth century to the Second World War.
Tutkimuksen aiheena on kuinka kaukainen kansallinen muinaisuus on Suomessa kuviteltu ja rakennettu 1500-luvulta toiseen maailmansotaan saakka.
The method of approach is one of combining a broad spectrum of previously neglected primary sources, all related to history culture and the subtle banalization of the distant past: school books, postcards, illustrations, festive costumes, drama, satirical magazines, novels, jewellery, and calendars.
Tutkimusaineistona on käytetty aikaisemmin väheksyttyjä lähteitä, jotka liittyvät historiakulttuuriin ja muinaisuuden banalisaatioon: koulukirjoja, postikortteja, painokuvia, pukuja, pilakuvia, näytelmiä, nuorisokirjoja, koruja ja kalentereita.
In this process of nation-building, ethnic myths of origin and descent provided the core of the nationalist cause - the defence of a primordial national character - and within a few decades the antiquarian issue became a standard element of the nationalist public enlightenment.
Tässä kansallisvaltion rakennustyössä myytit etnisyyden alkuperästä ja ensikehityksestä tarjosivat kansallisen tarkoitusperän ytimen - kansallisen alkuluonteen puolustuksen - ja muutamassa vuosikymmenessä muinaistieteellisistä kysymyksistä tuli kansanvalistuksen vakio-osa.
The emerging, archaeologically substantiated, nationhood was more than a scholarly construction: it was a 'politically correct' form of ethnic self-imaging, continuously adapting its message to contemporary society and modern progress.
Se oli etnisen omakuvan poliittisesti oikea muoto, joka jatkuvasti muunsi sanomaansa nyky-yhteiskunnan tarpeiden ja kehityksen mukaan.
Tracing the origins of the national myths to their original contexts enables a rather thorough deconstruction of the proto-historical imaginary in this Finnish case study.
Kansallisten muinaishistoriallisten myyttien alkuperiä selvittämällä kyseinen kuvasto ja kuvakieli ovat suhteellisen perusteellisesti dekonstruoitavissa.
Despite early occurrences of most of the topics the image-makers could utilize for the construction of an Ancient Greatness, a truly national proto-history only became a necessity after 1809, when a new conceptual 'Finnishness' was both conceived and brought forth in reality.
Vasta vuoden 1809 jälkeen kansallisesta alkuhistoriasta tuli välttämättömyys, kun uutta määritelmää suomalaisuudesta kehitettiin ja muunneltiin todellisuudeksi.