natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In conclusion, the reduced ability of neonates to secrete Ig and IFN-g is not a consequence of high IL-10 secretion.
Yleisesti ottaen vastasyntyneiden vähäinen vasta-ainetuotanto ja IFN-g tuotanto ei kuitenkaan johtunut lisääntyneestä IL-10 tuotannosta.
The initial hypothesis was that the decreased immunoglobulin (Ig) synthesis of newborn babies was the result of immature cytokine synthesis regulation, which would lead to excessive IL-10 production, leading in turn to suppressed IFN-g secretion.
Tutkimushypoteesimme oli, että vastasyntyneiden välittäjä-aine tuotanto on kehittymätöntä johtaen suhteettoman suureen IL-10 tuotantoon joka estäisi IFN-g-tuotantoa.
This indicates that reasons other than excessive IL-10 secretion are responsible of reduced IFN-g secretion in newborns.
Muut syyt kuin IL-10 ylimäärä vaikuttaa siis vähäiseen IFN-g tuotantoon.
There were significant differences in the surface marker composition of MCs between individual neonates.
Vastasyntyneet erosivat huomattavasti myös eri lymfosyyttien prosentuaalisten osuuksien suhteen.
As illustrated by the IL-10 and IFN-g secretion pattern, newborn cytokine profile was skewed towards the Th2 type.
IL-10 ja IFN-g tuotantoja vertailemalla voitiin todeta, että vastasyntyneiden välittäjä-aine-tuotanto oli IL-10 voittoista.
The purpose of this work was to elucidate the ontogeny of interleukin-10 (IL-10) secretion from newborn mononuclear cells (MCs), and to examine its relation to the secretion of interferon-g (IFN-g) and immunoglobulins (Igs).
Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää välittäjä-aine IL-10 tuotto vastasyntyneiden napaverestä eristetyistä mononukleaarisista soluista.
The same genotype was found by other research groups in North America and Australia.
Muut tutkimusryhmät olivat havainneet saman genotyypin myös Pohjois-Americassa ja Australiassa.
The temporally earlier genotypes had been replaced by a genetically homogenous lineage that has been circulating in Europe since the late 1970s.
Aiemmat genotyypit olivat korvautuneet geneettisesti yhteinäisellä alatyypillä, joka oli kiertänyt Euroopassa 1970-luvun lopulta lähtien.
The isolates were collected from children under two years of age in Tampere, Finland.
Virusisolaatit oli kerätty alle kaksivuotiaista lapsista Tampereen alueella.
The molecular epidemiology of the analyzed strains turned out to be complex, and we decided to continue our studies of HRV.
Analysoitujen rinoviruskantojen molekyyliepidemiologia näytti monimutkaiselta, joten päätimme jatkaa rinovirustutkimuksia.
Because some HRV serotypes are genetically so closely related, we suggest that the genetic typing be performed using the criterion "the closest prototype strain".
Koska osa rinovirusserotyypeistä on geneettisesti hyvin lähellä toisiaan, ehdotamme, että geneettisen tyypityksen kriteerinä käytetään "lähintä prototyyppiä".
The interserotypic differences of HRV were generally similar to those reported between different HEV serotypes (i.e. about 20%), but smaller differences, less than 10%, were also observed.
Serotyyppien väliset erot rinoviruksilla olivat yleensä samaa luokkaa kuin enteroviruksilla on havaittu (noin 20%), mutta myös pienempiä, alle 10%, eroja havaittiin.
Globally, other cocirculating genetic lineages also exist.
Kuitenkin maailmanlaajuisesti muitakin yhtä aikaa kiertäviä genotyyppejä on havaittu.
A total of 129 virus strains had been isolated in different parts of Europe.
Tutkimuksessa mukana olleet kaikkiaan 130 viruskantaa oli eristetty eri puolella Eurooppaa.
The analysis revealed a succession of dominant sublineages within a major genotype.
Analyysi paljasti vallitsevien geneettisten alaryhmien jatkumon yhden päägenotyypin sisällä.
Possible recombination was further studied using the Similarity and Bootscanning analyses of the complete genome sequences of HRV available in public databases.
Mahdollista rekombinaatiota selvitettiin julkisissa tietokannoissa saatavissa olevien rinovirusten kokogenomisekvenssien Similarity ja Bootscanning -analyyseillä.
Sequences from the clinical isolates clustered in the two previously known phylogenetic clades.
Kliinisistä isolaateista saadut sekvenssit jakautuivat kahteen ennalta tunnettuun fylogeneettiseen pääryhmään.
Evidence for recombination among HRV-A was found, as HRV2 and HRV39 showed higher similarity in the nonstructural part of the genome.
Todisteita rekombinaatiosta HRV-A:ssa saatiin, kun HRV2 ja HRV39 osoittivat keskimääräistä suurempaa samankaltaisuutta genomin ei-strukturaaliosassa.
The sequence analysis was performed in three different genomic regions: 420 nucleotides (nt) in the VP4/VP2 capsid protein coding region, the entire VP1 capsid protein coding gene of 876 nt, and 150 nt in the VP1/2A junction region.
Sekvenssianalyysi käsitti kolme erillistä genomialuetta; 420 nukleotidin pituisen VP4/VP2-kapsidiproteiineja koodaavan osan, koko 876 nukleotidin pituisen VP1-kapsidiproteiinia koodaavan geenin sekä 150 nukleotidin pituisen VP1/2A- risteysalueen.
Therefore, all designated HRV prototype strains (n=102) were sequenced in the VP4/VP2 region, and the possibility of genetic typing of HRV was evaluated.
Sen vuoksi kaikki nimetyt 102 rinovirusten prototyyppikantaa sekvensoitiin VP4/VP2-alueelta ja mahdollisuutta rinovirusten geneettiseen tyypitykseen tutkittiin.
Also, several distinct serotype-like clusters were found to co-circulate during the same epidemic season.
Myös saman epidemiakauden aikana havaittiin kiertäneen useita erillisiä serotyypin kaltaisia klustereita.
Only five previously published complete genome sequences of HRV prototype strains were available for analysis.
Rinovirusten sekvenssianalyysiin oli saatavilla vain viisi aiemmin sekvensoitua prototyyppikantaa.
Whether HRV2 and HRV39 strains - and perhaps also some other HRV-A strains not yet completely sequenced - are recombinants remains to be determined.
Ovatko juuri HRV2 ja HRV39 rekombinoituneita kantoja vai kenties jotkut muut toistaiseksi sekvensoimattomat HRV-A serotyypit, jää vielä selvitettäväksi.
This may reflect a different evolutionary history of distinct genomic regions among HRV-A.
Tämä havainto saattaa olla seurausta HRV-A rinovirusten eri genomialueiden erilaisesta evoluutiohistoriasta.
This project is part of a series of studies performed in our research team analyzing the molecular epidemiology of HEV-B viruses.
Tämä tutkimus on osa HEV-B virusten molekyyliepidemiologiaa tutkivaa sarjaa.
The first part of this work investigates the molecular epidemiology of a human enterovirus (HEV), echovirus 30 (E-30).
Työn ensimmäinen osa koostuu molekyyliepidemiologisesta tutkimuksesta, jossa tutkittiin erään ihmisen enteroviruksen (HEV), echovirus 30:n kliinisiä isolaatteja.
Reappearance of a cluster after disappearing for a season was observed.
Lisäksi, klusterin havaittiin ilmestyneen uudelleen yhden epidemiakauden poissaolon jälkeen.
Seasonal clustering was found.
Alaryhmiä muodostui vuodenaikaisvaihtelun mukaan.
The proposed division of the HRV strains in the species HRV-A and HRV-B was also supported by 3D region.
Rinoviruskannat jakautuivat aiemmin määriteltyihin ryhmiin HRV-A ja HRV-B myös 3D-alueella.
HRV-B clustered closer to HEV species B, C, and also to polioviruses than to HRV-A. Intraspecies variation within both HRV-A and HRV-B was greater in the 3D coding region than in the VP4/VP2 coding region, in contrast to HEV.
Ryhmien sisäinen variaatio sekä HRV-A:ssa että HRV-B:ssä oli suurempaa 3D- kuin VP4/VP2-kapsidialueella, toisin kuin enteroviruksilla.
The prevalence of a dominant genotype makes E-30 different from other previously studied HEVs, such as polioviruses and coxsackieviruses B4 and B5, for which several coexisting genetic lineages have been reported.
Tällaisia ovat esimerkiksi poliovirukset sekä coxsackievirukset B4 ja B5, joilla on havaittu useita samanaikaisia geneettisesti eroavia alatyyppejä.
Serotype 87 clustered separately from other HRVs with HEV species D. The field strains of HRV represented as many as 19 different genotypes, as judged with an approximate demarcation of a 20% nt difference in the VP4/VP2 region.
Rinovirusten kliiniset isolaatit edustivat 19 erillistä serotyyppiä, kun kriteerinä käytettiin 20% eroavuutta sekvenssissä.
This study is the first systematic genetic characterization of all known HRV prototype strains, providing a further taxonomic proposal for classification of HRV.
Tämä tutkimus oli ensimmäinen kaikkien tunnettujen rinovirusprototyyppikantojen systemaattinen geneettinen kartoitus ja se tarjoaa pohjan ihmisen rinovirusten taksonomiselle luokittelulle kahteen ryhmään Human rhinovirus A (HRV-A) ja Human rhinovirus B (HRV-B).
The final part of the work comprises a phylogenetic analysis of a subset (48) of HRV prototype strains and field isolates (12) in the nonstructural part of the genome coding for the RNA-dependent RNA polymerase (3D).
Työn viimeinen osa käsittelee fylogeneettistä analyysia, jossa oli mukana 48 rinovirusten prototyyppikantaa sekä 12 kliinistä isolaattia.
A total of 61 field isolates were studied in the 420-nt stretch in the capsid coding region of VP4/VP2.
Työn toisessa osassa ihmisen rinovirusten molekyyliepidemiologiaa tutkittiin 61 kliinisen isolaatin geneettisellä analyysillä 420 nukleotidin pituisella VP4/VP2- kapsidiproteiinialueella.
Seventy-six of the 102 prototype strains clustered in HRV genetic group A (HRV-A) and 25 in group B (HRV-B).
76 prototyyppikantaa klusteroitui rinovirusten geneettiseen ryhmään A ja 25 ryhmään B. Serotyyppi 87 erosi muista rinoviruksista ja klusteroitui enterovirus D- ryhmään.
Furthermore, the tree topology within HRV-A in the 3D region differed from that in the VP4/VP2, suggesting possible recombination events in the evolution of the strains.
Myös HRV-A:n fylogeneettisten puiden topologiassa havaittiin eroja kapsidialueen ja ei-strukturaalialueen välillä, mikä saattaa viitata eri kantojen rekombinaatioon.
Moreover, the diversity of HRV in 3D exceeded that of HEV. One group of HRV-A, designated HRV-A', formed a separate cluster outside other HRV-A in the 3D region.
3D-alueella havaittiin erillinen klusteri, joka kapsidialueella kuului HRV-A:han.
We proposed to divide the genus Human rhinoviruses into HRV-A and HRV-B.
HRV-B klusteroitui geneettisesti lähemmäs enterovirus-B, -C ja poliovirusryhmiä kuin HRV-A:ta.
No conflicting phylogenies were observed in any of the 12 field isolates.
Kuitenkin kaikki 12 tutkittua kliinistä isolaattia klusteroitui samoin kuin kapsidialueella.
The accumulated knowhow on bacteriophage phi6 was utilized in the development of two technologies for the production of dsRNA: (i) an in vitro system that combines the T7 RNA polymerase and the phi6 RdRP to generate dsRNA molecules of practically unlimited length, and (ii) an in vivo RNA replication system based on restricted infection with phi6 polymerase complexes in bacterial cells to produce virtually unlimited amounts of dsRNA.
Väitöskirjan kaksi ensimmäistä osajulkaisua keskittyvät tiettyihin toistaiseksi huonosti tunnettuihin vaiheisiin phi6-polymeraasin katalysoimassa RNA:n replikaatiossa: RNA-templaatin ja polymeraasin vuorovaikutukseen ennen aloituskompleksin muodostumista ja aloitusvaiheen jälkeisestä siirtymästä ketjun pidennykseen.
Double-stranded RNA (dsRNA) viruses encode only a single protein species that contains RNA-dependent RNA polymerase (RdRP) motifs.
Keskeinen tekijä RNA-virusten elinkaaressa on RNA:sta riippuvainen RNA-polymeraasi (lyhenne RdRP), joka monistaa viruksen genomia (replikaatio) ja syntetisoi virusperäistä lähetti-RNA:ta (transkriptio).
In this thesis, targeted structure-based mutagenesis, enzymatic assays and molecular mapping of phi6 RdRP and its RNA were used to elucidate the formation of productive RNA-polymerase binary complexes.
RNA-polymeraasien konservoituneesta rakenteesta johtunen phi6-polymeerasilla tehty työ edesauttaa muiden RNA-polymeraasien rakenteen ja toiminnan selvittämistä ja ymmärtämistä.
This work demonstrated that by aiding the formation of a stable binary complex with optimized RNA templates, the overall polymerization activity of the phi6 RdRP can be greatly enhanced.
Tämän väitöskirjan aiheena on erään prokaryoottisen malliviruksen, bakteriofaagi phi6:n polymeraasin yksityiskohtaisen toiminnan selvittäminen.
The pools of small interfering RNAs derived from dsRNA produced by these systems were validated and shown to efficiently decrease the expression of both exogenous and endogenous targets.
Vaikka RNA-virusten genomit ovat hyvinkin erilaisia ja niissä ilmenee vain vähäistä sekvenssisamankaltaisuutta, niiden polymeraasit ovat rakenteeltaan hämmästyttävän samankaltaisia.
The response to antiviral therapy was also investigated.
Samalla tutkittiin myös viruslääkityksen tehoa.
However, most of the treated patients demonstrated persistence of CMV-DNA for up to several months.
Kuitenkin useimmilla hoidetuilla potilailla CMV DNA:ta esiintyi perifeerisen veren soluissa jopa useita kuukausia.
These results indicate that frequent monitoring of EBV-DNA levels can be useful to detect liver transplant patients at risk of developing PTLD.
Säännöllinen EBV-DNA tasojen seuranta auttaa havaitsemaan ne potilaat, joille on vaarana kehittyä PTLD.
These EBV-DNAemias usually appeared within the first three months after liver transplantation together with betaherpesviruses (CMV, HHV-6, HHV-7).
Nämä olivat EBV-DNAemia tasoltaan matalia ja esiintyivät yleensä ensimmäisen kolmen kuukauden aikana maksansiirron jälkeen yhdessä muiden herpesvirusten kanssa (CMV, HHV-6 ja HHV-7).
CMV infections were treated with ganciclovir.
Maksansiirtopotilaiden CMV infektiot hoidettiin gansikloviirillä.
One patient developed high EBV viral loads and developed PTLD.
Yhdellä potilaalla todettiin maksansiirron jälkeen korkeatasoinen EBV-DNAemia ja hänelle kehittyi PTLD.
Less is known about the significance of human herpesvirus-6 (HHV-6).
Vähemmän tiedetään human herpesvirus-6:n (HHV-6) uusintainfektioista ja niiden merkityksestä elinsiirtojen jälkeen.
CMV infection is the most important viral infection after liver transplantation.
Sytomegalovirus (CMV) infektio on kliinisesti tärkein maksansiirron jälkeen esiintyvä virusinfektio.
Herpesviruses remain in a latent state in a host after primary infection and may reactivate later.
Herpesviruksille tyypillinen piirre on, että ne jäävät primaari-infektion jälkeen elimistöön piilevinä ja reaktivoituvat myöhemmin.
Viral infections caused by herpesviruses are common complications after organ transplantation and they are associated with substantial morbidity and even mortality.
Herpesvirusinfektiot aiheuttavat merkittäviä komplikaatioita ja jopa kuolleisuutta elinsiirtopotilailla.
The HHV-6 DNA expression in peripheral blood mononuclear cells correlated well with HHV-6 antigenemia.
Kun HHV-6 DNA osoitettiin maksansiirtopotilaiden perifeerisen veren mononukleaarisista soluista in situ-hybridisaation avulla, todettiin sen korreloivan hyvin HHV-6 antigenemiaan.
EBV is believed to play a major role in the development of post-transplant lymphoproliferative disorders (PTLD).
Epstein-Barrin virus (EBV) voi aiheuttaa siirron jälkeisen lymfoproliferatiivisen tilan (PTLD).
The aim of this study was to investigate the CMV-, EBV- and HHV-6 DNAemia after liver transplantation by frequent monitoring of adult liver transplant patients.
Tämän väitöskirjatutkimuksen tarkoituksena oli tutkia CMV-, EBV- ja HHV-6- DNA:n esiintymistä potilaan perifeerisessä veressä maksansiirron jälkeen.
The presence of CMV, EBV and HHV-6 DNA were demonstrated by in situ hybridization assays and by real-time PCR methods from peripheral blood specimens.
CMV-, HHV-6- ja EBV- DNA osoitettiin in situ hybridisaatio-tekniikoiden ja reaaliaikaisten PCR-menetelmien avulla.
Clinically silent EBV reactivations with low viral loads were relatively common after liver transplantation.
EBV reaktivaatiot olivat melko yleisiä maksansiirron jälkeen.
CMV and HHV-6 antigens were demonstrated by antigenemia assays and compared to the viral DNAemia.
CMV- ja HHV-6- antigeenit osoitettiin immunohistokemiallisin värjäyksin veren soluista ja antigenemiaa verrattiin viruksen DNAemiaan.
HHV-6 DNAemia / antigenemia was common and occurred usually within the first three months after liver transplantation together with CMV.
HHV-6-DNA:ta /antigenemiaa esiintyi yleisesti maksansiirtopotilailla ensimmäisen kolmen kuukauden aikana maksansiirron jälkeen ja usein samanaikaisesti CMV infektion kanssa.
Continuous CMV-DNA expression of peripheral blood leukocytes showed that the virus is not eliminated by ganciclovir and recurrences can be expected during several months after liver transplantation.
Jatkuva CMV-DNA ekspressio osoittaa, ettei virusta kyetä kokonaan eliminoimaan viruslääkkeellä ja näin uusintainfektiot ovat mahdollisia ensimmäisten kuukausien aikana maksansiirron jälkeen.
CMV-DNAemia appeared earlier than CMV pp65-antigenemia after liver transplantation.
CMV DNA:n todettiin ilmaantuvan selvästi ennen CMV- pp65 antigeenia.
Antiviral treatment significantly decreased the number of HHV-6 DNA positive cells, demonstrating the response to ganciclovir treatment.
Gansikloviiri hoidon todettiin laskevan merkitsevästi HHV-6 DNA-positiivisten solujen määrää näiden potilaiden veressä.
Refractive errors, especially myopia, seem to increase worldwide.
Taittovirheet, erityisesti likitaitteisuus, yleistyvät suuressa osassa maailmaa.
LASIK induced a hypocellular area on both sides of the flap interface.
LASIK aiheutti sarveiskalvon keratosyyttisolujen hitaan vähenemisen sarveiskalvon etuosassa, ja niukkasoluisen alueen läppätason molemmille puolille.
Snfb regeneration was first detected at one month post-LASIK, but still after two years the density of snfb, however, was only 64 % of the preoperative values.
Sarveiskalvon pintaosan subbasaalihermojen regeneraatio oli havaittavissa jo 1-2 kk toimenpiteiden jälkeen, mutta vielä 5 vuotta PRK:sta hermotiheys oli kontrolliryhmää alhaisempi, ja kahden vuoden kohdalla LASIKista vain 64 %:a verrattuna leikkausta edeltävään määrään.
The present thesis aims to evaluate the safety and functional outcome of, as well as to quantify the cellular changes and remodelling in the human cornea after, photorefractive keratectomy (PRK) and laser assisted in situ keratomileusis (LASIK).
Väitöskirjatutkimuksessa on pyritty arvioimaan menetelmien turvallisuutta, sarveiskalvon solutason muutoksia ja näkökyvyn toiminnallista palautumista sekä normaali- että ongelmatilanteissa PRK- ja LASIK-leikkausten jälkeen.
In the whole series, the mean refractive correction was -6.46 diopters.
Keskimääräinen taittovirheen korjaus oli -6.5 diopteria.
It seems evident that, even without the benefit of over-20-year follow-up results, these procedures are sufficiently safe and accurate for refractive corrections and corneal reshaping.
Vaikkakaan solutason muutokset eivät seurannan päättyessä olleet pysähtyneet, muutokset olivat vähäisiä ja on ilmeistä, että PRK- ja LASIK-menetelmät ovat riittävän turvallisia taittovirheiden korjaamiseksi.
After PRK, the stromal scar formation was highest at 2 to 3 months postoperatively and subsequently decreased.
PRK:n aiheuttama arpimuodostus ei missään vaiheessa häirinnyt potilaiden näkökykyä, mutta oli voimakkaimmillaan havaittavissa 2-3 kk leikkauksesta ja väheni tämän jälkeen.
However, excimer laser surgery was introduced after a limited number of studies done with animals and to date there still are only few long-term follow-up studies of the results.
Kuitenkin näiden menetelmien taustalla olevat kudostason mekanismit ja solubiologiset haavan paranemista käsittelevät tutkimukset perustuvat pääasiassa havaintoihin, jotka on tehty koe-eläimillä, ja edelleenkään ei yli 10 vuoden seurantatutkimuksia sarveiskalvojen toipumisesta ole olemassa.
Study II comprised 14 patients who had undergone a PRK operation in 1993-1994.
Tutkimus koostui neljästä osatyöstä, joissa yhteensä 19 potilaalle tehtiin PRK- ja 21 potilaalle LASIK-leikkaus.
Concurrently, the number of surgical refractive corrections has increased rapidly, with several million procedures performed annually.
Samanaikaisesti taittovirhekirurgia on yleistynyt räjähdysmäisesti: vuosittain maailmassa tehdään miljoonia PRK- ja LASIK-toimenpiteitä, jotka ovat viimeisten 15 vuoden ajan olleet yleisimmät taittovirheiden korjausmenetelmät.
Instead, the majority of patients experienced a marked improvement in everyday life and work performance.
Suurin osa potilaista koki lasitarpeen vähenemisen merkittävästi helpottaneen jokapäiväisiä toimintoja ja esimerkiksi mikrokirurgisia työtehtäviä erikoistuvilla sairaalalääkäreillä.
In Study IV we examined six patients who had developed DLK as a consequence of formation of an intraoperative or post-LASIK epithelial defect, to assess the corneal and conjunctival inflammatory reaction.
Tutkimuksessa olemme erityisesti käyttäneet in vivo konfokaalimikroskooppia, jolla pystytään sarveiskalvoa tarkastelemaan solutasolla niin, että yksittäiset solut ja hermot voidaan havaita sarveiskalvon eri kerroksista elävältä potilaalta.
The best spectacle corrected visual acuity (BSCVA) improved in 30 % of patients, whereas in four patients BSCVA decreased slightly.
Koko aineistossa kolmanneksella potilaista paras laseilla korjattu näöntarkkuus parani, neljällä havaittiin lievää laskua.
In Study III 15 patients received LASIK refractive correction for moderate to high myopia (-6 - -12 D).
Seuranta-ajat olivat PRK-potilailla 6 kk -5 v, LASIK-potilailla 2 vuotta.
Both PRK and LASIK showed moderate to good accuracy and high safety.
Molemmat menetelmät osoittautuivat melko tai hyvin tarkoiksi ja turvallisiksi.
In Study I, myopic ophthalmic residents at Helsinki University Eye Hospital underwent a refractive correction by PRK.
Neljä potilaista oli HYKS Silmäklinikan sairaalalääkäreitä, joiden näönkäytön toiminnallista palautumista erityisesti seurattiin.
The other patients presented only with keratocyte activation and highly reflective extracellular matrix.
Komplikaatiotilanteissa muutokset paranivat hoidon aikana eivätkä aiheuttaneet pitkäaikaismuutoksia, lukuunottamatta taittovirheen voimakasta palautumista yhdellä potilaalla.
These procedures are the two most common laser surgical refractive methods.
Näissä toimenpiteissä laser-energian avulla kudosta poistamalla sarveiskalvoa muotoillaan taittovoimakkuuden muuttamiseksi.
Postmenopausal hot flushes, vascular health and hormone therapy
Vaihdevuosien hikoiluoire, verisuoniterveys ja hormonihoito
Oral estradiol leads to vasoconstrictive changes and increases in blood pressure, and thus to possible vascular harm, but only in women whose hot flushes are so mild that they would probably not lead to the initiation of hormone therapy in clinical practice.
Estrogeenitablettihoito vähentää verisuonten laajentumiskykyä ja nostaa verenpainetta, mutta vain niillä naisilla, joiden oireet ovat niin vähäisiä että he todennäköisesti eivät oma-aloitteisesti aloittaisi hormonihoitoa.
This can be seen as a hot flush-related vascular benefit.
Tätä voidaan pitää sydänterveyden kannalta edullisena ominaisuutena.
Although severe night-time hot flushes seem to be accompanied by transient increases in blood pressure and heart rate, the diurnal blood pressure and heart rate profiles show no significant differences between women without and with mild, moderate or severe hot flushes.
Yölliset voimakkaat hikoiluoireet nostivat hetkellisesti verenpainetta ja pulssia, mutta koko vuorokauden ajalta mitattuna ei verenpaineessa tai pulssitasossa ollut eroa oireettomien naisten ja niiden naisten välillä, joilla esiintyi lieviä, keskivaikeita tai voimakkaita hikoiluoireita.
These groups were treated in a randomized order with transdermal estradiol gel, oral estradiol alone or in combination with medroxyprogesterone acetate, or with placebo.
Osallistujat saivat kuuden kuukauden ajan estrogeeniä eri muodoissa (ihogeeli, suun kautta otettava estrogeeni- tai estrogeeni-keltarauhashormonitabletti), tai lumelääkettä.
For the present study 150 healthy, recently postmenopausal women showing a large variation in hot flushes were studied in regard to cardiovascular health by way of pulse wave analysis, ambulatory blood pressure and several biochemical vascular markers.
Tutkimukseen osallistui 150 tervettä, vastikään vaihdevuosiin tullutta naista, joilla oli eriasteisia hikoiluoireita.