natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The current work was conducted to determine the regulatory regions of LTBP-3 and -4 genes to gain insight into their tissue-specific expression which also has impact on TGF-β biology.
TGF-β:n vaikutusten välittäjiksi osoittautuivat Smad-ja Erk MAPK- signaalireitit, joiden kohdemolekyylit sitoutuvat Smad3/4 ja AP-1 elementteihin LTBP-3 geenin säätelyalueella.
FN deficient fibroblasts incorporated LTBP-4S into their ECM only after addition of exogenous FN.
Kyseisen vuorovaikutuksen osoitettiin olevan välttämätön LTBP-4S:n varhaiselle liittymiselle soluväliaineen rakenteisiin, kun taas kehittyneemmässä soluväliaineessa muut vuorovaikutukset näyttäisivät määrävän LTBP-4S:n sijainnin.
Latent TGF-β binding proteins -3 and -4 : transcriptional control and extracellular matrix targeting
LTBP-proteiinit (latent TGF-β binding protein), jotka olivat tämän tutkimuksen kohteena, ovat LTBP/fibrilliini-perheeseen kuuluvia soluväliaineen proteiineja.
Insights into the molecular genetics of celiac disease : Applying family- and population-based strategies
Keliakia-alttiuden molekyyligeneettisiä tutkimuksia perhe- ja väestöaineistoissa
This study was conducted using Finnish and Hungarian family materials, and Finnish, Hungarian and Italian case-control materials.
-- Tämän väitöskirjatyön tavoitteena oli tutkia keliakialle altistavia perintötekijöitä suomalaisessa, unkarilaisessa ja pohjoisitalialaisessa väestössä.
The expression of IL18RAP was further investigated in small intestinal tissue and in peripheral blood mononuclear cells.
Lisäksi tuloksemme vahvistivat, että IL18RAP-geeni ilmentyy keliakian synnyn kannalta merkittävissä kudoksissa, kuten ohutsuolessa ja immuunivasteen kannalta tärkeissä veren mononukleaarisissa soluissa.
The best known genetic risk factors for celiac disease are HLA DQ2 and DQ8 heterodimers, which are necessary for the development of the disease.
Lähes kaikki potilaat kantavat HLA-DQ2 tai -DQ8 kudosantigeenejä, joilla on keskeinen rooli taudin synnyssä.
Fine-mapping on chromosome 5q31-q33 revealed several modest associations in the region, and highlighted the need for further investigations to locate the causal risk variants.
Tuloksemme vahvistivat, että kromosomissa 5q31-q33 sijaitsee keliakialle altistavia geenimuotoja, mutta vielä tarkempia tutkimuksia tarvitaan näiden geenimuotojen tunnistamiseksi.
Our results suggest that this method is transferable between populations, and it is suitable for large-scale analysis.
Tuloksemme vahvistivat, että menetelmä soveltuu näiden geenimuotojen seulontatutkimuksiin laajoissa Euroopan eri väestöistä peräisin olevissa aineistoissa.
A novel genotyping method for celiac disease-associated HLA haplotypes was also validated in this thesis.
Tässä väitöskirjatyössä validoitiin myös uusi tutkimusmenetelmä, jonka avulla on mahdollista selvittää keliakialle altistavien HLA-kudosantigeenien kantajuus.
However, they alone are not sufficient for disease induction, other risk factors are required.
Nämä kudosantigeenit ovat kuitenkin yleisiä myös terveessä väestössä, ja useat tutkimukset osoittavat että tämän monitekijätaudin puhkeamiseen tarvitaan myös muita perinnöllisiä alttiustekijöitä.
The MYO9B gene on chromosome 19p13 showed evidence for linkage and association particularly with dermatitis herpetiformis, the skin manifestation of celiac disease.
Tässä kromosomissa sijaitsevan MYO9B-geenin polymorfioiden on aikaisemmin havaittu altistavan keliakialle hollantilaisessa väestössä.
Two putative isoforms of IL18RAP were detected by Western blot analysis, and the results suggested that the ratios and total levels of these isoforms may contribute to the aetiology of celiac disease.
Alun perin IL18RAP-geenin ja keliakian välinen yhteys löydettiin laajassa isobritannialaisessa tutkimuksessa, jossa seulottiin koko genomi uusien keliakian alttiusgeenien löytämiseksi.
In addition, a novel genotyping method for the detection of HLA DQ2 and DQ8 coding haplotypes was validated.
Väitöskirjatyössä tutkittiin myös kromosomissa 2q12 sijaitsevan IL18RAP-geenin ja keliakian välistä yhteyttä.
The results confirmed linkage to celiac disease on the chromosomal regions 5q31-q33 and 19p13.
Tutkimustuloksemme vahvistivat myös, että kromosomialueella 19p13 sijaitsee keliakialle altistavia geenimuotoja.
This thesis investigated genetic factors for celiac disease, concentrating on susceptibility loci on chromosomes 5q31-q33, 19p13 and 2q12 previously reported in genome-wide linkage and association studies.
Tutkimuksessa käytettiin perhe- ja potilasaineistoja, ja niissä keskityttiin jo tunnettujen keliakialle altistavien kromosomialueiden tarkempaan seulontaan, sekä aikaisemmin julkaistujen tutkimustuloksen varmistamiseen.
The method utilises single-nucleotide polymorphisms tagging these HLA haplotypes with high sensitivity and specificity.
Sen sijaan huomasimme, että MYO9B-polymorfiat saattavat altistaa erityisesti ihokeliakialle.
Celiac disease, or gluten intolerance, is triggered by dietary glutens in genetically susceptible individuals and it affects approximately 1% of the Caucasian population.
Keliakia on ravinnon vehnän ohran ja rukiin sisältämän gluteenin aiheuttama ohutsuolen tulehdus, jolla on autoimmuunitaudin piirteitä.
In areas of high H. pylori prevalence, the definition of patients with the greatest benefit from eradication therapy may be a problem; the role of duodenal gastric metaplasia in categorizing patients at risk for duodenal ulcer was evaluated in this respect.
Etsittäessa häätöhoidosta mahdollisesti hyötyviä potilasryhmiä totesimme, että pohjukaissuolen alkuosan limakalvomuutokset (gastrinen metaplasia) liittyvät voimakkaasti pohjukaissuolihaavaan ja vaikka tähystystutkimuksen tekohetkellä ei potilaalla todeta haavatautia, niin niille, joilla todetaan laaja-alaiset gastrisen metaplasian alueet, kannattaisi harkita helikobakteerin häätöä pohjukaissuolihaavan ehkäisemiseksi.
Conclusions: Current H. pylori infection can feasibly be diagnosed by a monoclonal antibody-based EIA test with the accuracy comparable to that of reference methods.
Luotettavimmat tulokset tulivat molemmissa yllä olevissa tilanteissa monoklonaalisiin vasta-aineisiin perustuvalla EIA menetelmällä tehtävällä uloste-antigeeni testillä, joka sittemmin on otettu kliiniseen käyttöön.
Patients and methods: The three stool antigen tests were assessed in pre- and post-eradication settings among 364 subjects in two studies as compared to the rapid urease test (RUT), histology, culture, the 13C-urea breath test (UBT) and enzyme immunoassay (EIA) based H. pylori serology.
Infektion toteamiseksi on ollut kliinisessä käytössä useita testejä, joista osaan tarvitaan mahalaukun tähystyksessä otettava koepala (pikatesti, histologinen tutkimus ja viljely) ja lisäksi ilman mahalaukun tähystystä infektio voidaan todeta verinäytteestä (serologia) tai hengitystestillä.
New aspects of the diagnosis of Helicobacter pylori infection
Syöpäriskiä lisäävät krooniseen H. pylori-infektioon liittyvät mahalaukun limakalvomuutokset, atrofia ja intestinaalinen metaplasia.
However, this phenomenon was not found to be associated with persistent chronic inflammation or atrophic changes.
Nämä ilmiöt eivät liittyneet toisiinsa emmekä havainneet, että ne olisivat yhteydessä autoimmuuniprosessiin, joka voisi johtaa mahalaukun limakalvon tuhoutumiseen vielä häädön jälkeenkin.
The in-office test had a low specificity for primary diagnosis and hence positive test results should probably be confirmed with another test before eradication therapy is prescribed.
Tässä väitöstutkimuksessa selvitimme kolmen eri ulosteesta tehtävän helikobakteeri-testin soveltuvuutta infektion osoittamiseksi ennen ja jälkeen häätöhoidon.
If serology is used later on in patients with earlier successfully treated for H. pylori, it should be taken into account that H. pylori antibodies may persist elevated for years for unknown reason.
Totesimme, että osalle potilaista onnistuneen helikobakteerin häädön jälkeen jää vuosiksi koholle veren helikobakteeri vasta-aineet ja pysyvä lievä tulehdus mahalaukun limakalvolle.
The extent of duodenal gastric metaplasia was assessed from histological specimens in different patient groups formed on the basis of gastroscopy findings and H. pylori infection.
H. pylori-infektio liitetään maha- ja pohjukaissuolihaavoihin ja mahalaukun syöpään.
Aims: Helicobacter pylori infection, although the prevalence is declining in Western world, is still responsible for several clinically important diseases.
Liittyykö mahalaukun limakalvolla pysyvä tulehdus lisääntyneeseen syöpäriskiin, jää selvitettäväksi jatkotutkimuksilla.
Whether persistent chronic inflammation and elevated H. pylori antibodies after successful eradication are associated with each other or with atrophic gastritis, a long term sequelae of H. pylori infection, were also studied.
Serologinen testi ei erota jatkuvaa infektiota aiemmin sairastetusta infektiosta, ja hengitystesti taas vie runsaasti sekä potilaan että henkilökunnan aikaa laboratoriossa.
Nearly half of the human population lives in risk areas, and 50-100 million infections occur yearly according to World Health Organization.
Maailman terveysjärjestön arvioiden mukaan siihen sairastuu vuosittain 50-100 miljoonaa ihmistä.
Currently approximately 30 cases are diagnosed yearly in Finnish travelers.
Suomalaisissa matkailijoissa havaitaan denguekuumetta kasvavassa määrin, viime vuosina noin 30 tapausta vuosittain.
During the last three decades the impact of dengue has dramatically increased in the endemic areas including the tropics and subtropics of the world.
Denguevirusta esiintyy maapallon trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
In the present study sequence analysis was also carried out for a collection of 23 novel DENV-2 isolates from Venezuelan patients collected in 1999-2005.
Näiden suomalaisista matkailijoista eristettyjen viruskantojen lisäksi tutkimuksessa analysoitiin 23 dengue-virustyyppi 2:n (DENV-2) kantaa Venezuelasta vuosilta 1999-2005.
Dengue is a mosquito-borne viral disease caused by the four dengue virus serotypes (DENV-1-4) and is currently considered as the most important arthropod-borne viral disease in the world.
Dengueviruksia on neljä (DENV-1-4) ja ne ovat flavivirusten sukuun kuuluvia, vaipallisia RNA-viruksia.
The disease can vary from a mild febrile disease to severe haemorrhagic fever and shock.
Matkailijalla taudinkuva on yleensä lievä, oireina tyypillisesti kuume, päänsärky, erilaiset lihas- ja nivelkivut ja mahdollisesti ihottuma.
The method was shown to be sensitive and specific for detecting DENV RNA and suitable for diagnostic use.
Tässä tutkimuksessa kehitettiin varhaisen diagnostiikan tarpeisiin uusi kaikki denguevirustyypit havaitseva geenimonistusmenetelmä jonka todettiin olevan herkkä ja tarkka dengue-viruksen RNA:n osoittamiseen potilasnäytteistä.
The results also suggest that the DENV-2 viruses detected earlier from Venezuela have been maintained in the area where they have evolved into several lineages.
Toisin kuin monilla muilla dengevirukselle endeemisillä alueilla, joilla usein on havaitaan uusia viruskantoja, tutkimus osoitti että Venezuelaan ei hiljattain ole uusia DENV-2 kantoja ilmaantunut, vaan että jo aiemmin havaitut viruskannat ovat säilyneet ja kehittyneet useiksi linjoiksi.
The results suggest that the best diagnostic rates are achieved by a combination of IgM with RNA or NS1 detection.
Luotettavimmin diagnoosi saatiin yhdistämällä vasta-aineiden osoitus geenimonistukseen tai virusproteiinin osoittamiseen.
The newly developed real-time RT-PCR was compared to other available early diagnostic methods including IgM and NS1 antigen detection using a panel of selected patient samples.
Valikoituja taudin varhaisen vaiheen potilasnäytteitä tutkittiin uudella geenimonistusmenetelmällä sekä muilla käytettävissä olevilla menetelmillä.
In travelers dengue is rarely a life-threatening disease, however in the current study, a fatality was documented in a young Finnish patient who experienced a prolonged primary dengue infection.
Tähän mennessä vakavaan denguetautiin on kuollut yksi suomalainen potilas, jonka taudinmäärityksen varmistaminen kuului osana tähän tutkimukseen.
The dengue virus strains studied here included the first DENV strains isolated from serum samples of Finnish travelers collected in 2000-2005.
Tässä tutkimuksessa eristettiin ensimmäistä kertaa dengueviruksia suomalaisista potilaista.
The results of sequence analysis demonstrated that the 11 isolates included all four DENV serotypes and presented a global sample of DENV strains from different geographical areas including Asia, Africa and South America.
Kasvuun on syynä dengueviruksen yleistyminen maailmalla sekä lisääntynyt kaukomatkailu varsinkin Aasiaan.
A secondary infection with heterologous serotype increases the risk for severe disease outcome.
Infektio yhdellä virustyypillä ei suojaa muiden virustyyppien infektioilta vaan päinvastoin altistaa vakaville tautimuodoille, kuten verenvuotokuumeelle tai shokkioireyhtymälle uusintainfektiossa.
The objectives of this study were to analyze the impact of structural stand characteristics on ignition potential, surface fuel moisture, and fire behavior in Pinus sylvestris L. and Picea abies (L.) Karst stands in Finland and to explain stand-specific fire danger using the Canadian Fire Weather Index System and the Finnish Fire Risk Index.
Tämän tutkimuksen tavoitteena oli tutkia kenttäkokein palojen esiintymis- ja käyttäytymispiirteitä yleisissä suomalaisissa talousmetsärakenteissa ja tarkastella metsikkötyyppikohtaisen palovaaran arviointiin soveltuvia metodeja.
Fuel conditions and fire behavior characteristics of managed Picea abies and Pinus sylvestris forests in Finland
Metsäpalojen palamisolosuhteet ja käyttäytyminen suomalaisissa talousmetsissä
Information on stand structure and season stage would benefit the assessment of fire danger in Finnish forest landscape for fire suppression and controlled burning purposes.
Palo-olosuhteiden muotoutuminen ja metsäpalojen käyttäytymismekaniikka suomalaisessa talousmetsämaisemassa ovat niukasti tutkittuja ilmiöitä.
The fire weather indices correlated significantly with ignition potential and fuel moisture but were unable to explain fire behavior in the experimental fires.
Kasvukauden vaihe vaikutti palojen leviämispotentiaaliin ja toisaalta paloindeksien kykyyn arvioida palo-olosuhteita.
Moss-dominated surface fuels were driest in clear-cut and sapling stage stands and presented the highest moisture content under closed Picea canopy.
Sammalkerros oli keskimäärin kuivin ja herkimmin syttyvä hakkuuaukoilla, joissa puiden muodostamaa latvuskerrosta oli vähän tai ei ollenkaan.
Observations on ignition potential, fuel moisture, and fire behavior were analyzed in relation to stand structure and the outputs of the Finnish and Canadian fire weather indices.
Metsäpalojen esiintymistä ja käyttäytymistä säätelevät pääasiassa ilmasto ja sää, maastonmuodot sekä kasvillisuuden rakenne.
In the national fire records, the daily number of reported ignitions presented its highest value during late fire season whereas the daily area burned peaked most substantially during early season.
Metsikköpolttokokeissa palot kuitenkin etenivät nopeimmin ja olivat intensiivisimpiä 30 45-vuotiaissa puolukkatyypin männiköissä.
During the initial and final stages of the growing season, fire activity was disconnected from weather-based fire danger ratings.
Huokoisen ja ilmavan rakenteensa ansiosta sammalkerros kuivuu suotuisien sääolosuhteiden vallitessa nopeasti ja levittää paloa tehokkaasti.
Pinus sylvestris stands carried fire under a wide range of fire weather conditions under which Picea abies stands failed to sustain fire.
Metsikkörakenteen huomiointi yleisesti paransi säähän pohjautuvien indeksien palo-olosuhteiden laadun arviointitarkkuutta.
Point fire ignition potential was highest in Pinus clear-cuts and lowest in closed Picea stands.
Sulkeutuneiden kuusikoiden syttymisherkkyys oli alhaisin tutkituista metsikkörakenteista.
Seasonal patterns of fire activity were examined based on national fire statistics 1996 2003, effective temperature sum, and the fire weather indices.
Palojen syttymisherkkyyttä selitti parhaiten kanadalainen Fire Weather Index.
Even older, centennially cycling C was again less temperature sensitive, indicating that different stabilizing mechanisms were limiting its decomposition even at higher temperatures.
Satoja vuosia vanhan orgaanisen aineen hajoaminen oli taas vähemmän herkkää lämpötilalle, mikä indikoi, että jokin stabiloitumismekanismi rajoitti sen hajotusta myös korkeammissa lämpötiloissa.
The temperature sensitivity of decomposition of different soil organic matter (SOM) fractions was studied with laboratory incubations using 13C and 14C isotopes to differentiate between SOM of different age.
Tässä väitöskirjassa erilaisten maaperän orgaanisen aineen ositteiden hajotuksen lämpötilaherkkyyttä tutkittiin laboratorioinkuboinneilla, joissa eri-ikäisen orgaanisen aineen hajotuksesta peräisin oleva hiilidioksidi (CO2) eroteltiin käyttäen 13C ja 14C isotooppeja.
In the northern soils the warming will occur at a lower temperature range, where Q10 is higher, and a similar increase in temperature causes a higher relative increase in respiration rates.
Koska pohjoisissa maissa lämpeneminen tapahtuu alhaisella lämpötilavälillä, jossa Q10 on suurempi, sama lämpötilan nousu asteissa kiihdyttää orgaanisen aineksen hajotusta suhteellisesti enemmän.
Transferring of organic layers from a colder to a warmer climate was used to assess how changing climate, litter input and soil biology will affect soil respiration and its temperature sensitivity.
Metsämaan orgaanista kerrosta siirrettiin pohjoisesta etelään, tarkoituksena mallintaa sitä, miten lämpenevä ilmasto muuttaa pinta-kasvillisuutta, maaperän mikrobistoa ja orgaanisen aineen hajotuksen lämpötilaherkkyyttä.
Because the highly temperature sensitive, decadally cycling C, forms a major part of SOM stock in the organic layers of the studied forest soils, these results mean that these soils could lose more carbon during the coming years and decades than estimated earlier.
Merkittävä osa boreaalisten metsien pintakerrosten hiilestä on keskipitkällä aikavälillä hajoavaa, hyvin lämpötilaherkkää ainesta, mistä johtuen näistä maista voi ilmaston lämpenemisen seurauksena seuraavien vuosien ja vuosikymmenten aikana vapautua ilmakehään enemmän hiiltä, kuin on aikaisemmin arvioitu.
The quality of SOM and the functionality and composition of microbial communities in soils formed under different climatic conditions were also studied.
Eri ilmasto-olosuhteissa syntyneen orgaanisen aineen laatua, sen hajotuksen lämpötilaherkkyyttä ja hajotuksesta vastaavan mikrobiyhteisön rakennetta ja toimintaa tutkittiin vertaamalla toisiinsa maanäytteitä Etelä- ja Pohjois-Suomesta.
SOM decomposition in boreal forest soils is likely to increase more in response to climate warming, compared to temperate or tropical soils, also because the Q10 is temperature dependent.
Boreaalisten metsämaiden hiilivarasto on enemmän uhattuna ilmastonmuutoksen vuoksi lämpimämpien ilmastojen maaperään verrattuna myös siksi, että hajotuksen lämpötilaherkkyyttä kuvaava Q10 arvo (kuinka moninkertaiseksi hajotus kasvaa, kun lämpötilaa nostetaan 10 astetta) pienenee lämpötilan kasvaessa.
The decomposition of intermediate C, with mean residence times from some years to decades, was found to be highly temperature sensitive.
Keskipitkällä aikavälillä, muutamien vuosien vuosikymmenten aikaskaalassa kiertävän orgaanisen aineen hajotus kasvoi voimakkaasti lämpötilaa nostettaessa.
At higher temperatures respiration was increasingly limited by low substrate availability.
Alhaisissa lämpötiloissa Q10 kasvoi orgaanisen aineksen laadun huonotessa ja korkeammissa lämpötiloissa helposti hajotettavan substraatin saatavuus alkoi enenevässä määrin rajoittaa CO2-tuottoa.
Together, these studies gave a consistent picture on how warming climate will affect the decomposition of different SOM fractions in Finnish forest soils: the most labile C was least temperature sensitive, indicating that it is utilized irrespective of temperature.
Tulokset eivät myöskään tue hypoteesia, jonka mukaan orgaanisen aineksen hajotuksen kiihtyminen lämpötilan seurauksena olisi nopeasti ohimenevää, koska mikrobit tottuisivat korkeampaan lämpötilaan.
Overall, genetic distances between the anadromous whitefish populations along the Finnish coast, especially in the Bothnian Bay area, were small.
Suomen rannikon siikakantojen väliset geneettiset erot olivat hyvin pieniä, erityisesti Pohjanlahden alueella.
Within the Baltic Sea, the anadromous populations of Atlantic salmon formed three clear groups, corresponding to the northern (Gulf of Bothnia), eastern (Gulf of Finland and eastern Baltic Main Basin) and southern (western Baltic Main Basin) regions.
Perinnöllisten erojen perusteella Itämeren alueen lohikannat ryhmittyivät kolmeen ryhmään: pohjoiseen (Pohjanlahden alueen kannat), itäiseen (Suomenlahden kannat ja itäisen pääaltaan kannat) ja eteläiseen (läntiset pääaltaan kannat) ryhmään.
Genetic diversity of Atlantic salmon (Salmo salar) and European whitefish (Coregonus lavaretus) in the Baltic Sea
Itämeren Lohen (Salmo salar) ja siian (Coregonus lavaretus) geneettinen monimuotoisuus
The known genetic differences in quantitative traits have thus either developed independently of potential phylogenetic lineages, or the lineages have mixed and the quantitative traits of the ecotypes, like gill-raker number, have later changed according to environment and selection pressures.
Siikamuotojen väliset erot kvantitatiivisissa ominaisuuksissa, kuten siivilähampaitten määrässä, ovat siten joko kehittyneet riippumatta mahdollisesta kehityslinjasta, tai sitten eri linjat ovat sekoittuneet ajan kuluessa, ja erot ovat syntyneet myöhemmin elinympäristön ja erilaisten valintapaineiden vuoksi.
Salmon populations in the Baltic Sea were, on average, significantly less variable than eastern Atlantic populations, and the diversity of landlocked populations (Lakes Vänern, Saimaa, Onega and Ladoga) was in turn significantly lower than that of anadromous salmon populations in the Baltic Sea populations.
Itämeren alueella olevat järvilohikannat (Vänern, Saimaa, Ääninen ja Laatokka) olivat puolestaan merkitsevästi vähemmän muuntelevia kuin alueen merilohikannat.
We described the patterns and extent of microsatellite DNA variation in historical and present-day Atlantic salmon (Salmo salar L.) stocks in the Baltic Sea and neighbouring areas, and in European whitefish (Coregonus lavaretus) ecotypes, populations and run-timing types in Finland.
Tutkimuksessa kuvattiin Itämeren alueella olevien historiallisten ja nykyisten lohikantojen (Salmo salar L.) sekä eri siikakantojen (Coregonus lavaretus) ja siikamuotojen geneettistä muuntelua DNA tason mikrosatelliittimerkkien avulla.
Despite the observed losses of genetic diversity in broodstock breeding, a large proportion of the genetic resources of the extirpated stocks are still conserved in the broodstocks.
Vaikka todettiinkin että geneettinen monimuotoisuus oli laitoskasvatuksessa hieman vähentynyt, on laitoskasvatuksen avulla silti onnistuttu säilyttämään suuri osa menetettyjen historiallisten lohikantojen monimuotoisuudesta.
Wild whitefish populations studied had slightly higher allelic diversity than hatchery-reared populations in corresponding rivers.
Kun verrattiin villejä ja laitoskasvatettuja kantoja toisiinsa, havaittiin että villit kannat olivat geneettisesti hieman monimuotoisempia kuin vastaavien jokien laitoskasvatetut kannat.
Among the ecotypes, the northern, large sparsely rakered, bottom-dwelling whitefish was the most unique.
Eri siikamuodoista kaikkein omaleimaisin oli pohjasiika (C.l.fera).