natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Together, the results of my study indicate that cytokinins are major hormonal regulators required for cambial development.
Näiden havaintojen perusteella voin todeta sytokiniini-kasvihormonin olevan keskeinen jällen toimintaa ja puiden paksuuskasvua säätelevä tekijä.
Furthermore, the radial growth of these trees was compromised, as illustrated by a smaller stem diameter than in wild-type trees of the same height.
Näitä puita tutkittaessa havaittiin, että jällen jakautuvien solujen määrä oli alentunut.
The central aim of my thesis studies was to explore the function of cytokinin in the regulation of cambial development.
Tutkimuksestani saatua tietoa voidaan jatkossa hyödyntää kokeissa, joissa on tavoitteena jällen toiminnan ja siten puun paksuuskasvun nopeuttaminen.
HLS can nowadays be effectively identified by ultrasound scan already at the end of the first trimester of pregnancy.
Nykyään HLS pystytään tunnistamaan luotettavasti ultraäänitutkimuksen avulla jopa jo ensimmäisen raskauskolmanneksen lopulla.
Polyhydramnios are relatively frequent during pregnancy.
Lapsiveden määrä loppuraskaudessa on usein moninkertainen normaaliin raskauteen verrattuna.
The phenotypic spectrum of the syndrome is wide and it is characterized by several developmental abnormalities, including hydrocephalus and absent midline structures in the brain, abnormal lobation of the lungs, polydactyly as well as micrognathia and other craniofacial anomalies.
Oireyhtymän ilmiasun kirjo on laaja ja tyypillisiä piirteitä on useita, näistä yleisimpinä keskushermoston epänormaalit rakenteet kuten vesipäisyys ja aivojen keskiviivan rakenteiden puutos, keuhkojen epänormaali lohkojako, polydaktylia eli ylimääräiset sormet ja varpaat sekä pienileukaisuus ja muut kasvojen rakenteiden poikkeavuudet.
Since HYLS1 was an unknown gene with no relatives in the known gene families, many functional studies were performed in order to unravel the function of the gene and of the protein it codes for.
Koska HYLS1 oli aiemmin tuntematon geeni eikä se kuulunut mihinkään aiemmin tunnettuun geeniperheeseen, väitöstyössä tehtiin monia toiminnallisia tutkimuksia geenin ja sen koodaaman proteiinin toiminnan selvittämiseksi.
Studies showed, for example, that the subcellular localization of the HYLS1 protein was different when the normal and the defective forms were compared.
Tutkimuksissa saatiin muun muassa selville, että HYLS1-proteiinin normaalimuodon ja virheellisen muodon solunsisäinen sijainti on erilainen.
According to the results of this study it can be stated that HYLS1 most likely participates in transcriptional regulation and also in the regulation of cholesterol metabolism and that the function of HYLS1 is critical for normal fetal development.
Väitöstutkimuksen tulosten perusteella voidaan todeta, että HYLS1 on mitä todennäköisimmin solun transkription säätelyyn ja ehkä myös kolesterolimetabolian säätelyyn osallistuva proteiini, jolla on hyvin keskeinen tehtävä sikiönkehityksen aikana.
The defect was found from a previously unknown gene that was named HYLS1.
Geenivirhe löydettiin aiemmin tuntemattomasta geenistä, jolle annettiin nimi HYLS1 oireyhtymän mukaan.
Also, detailed general pathological findings were described.
Neuropatologisten löydösten lisäksi kuvattiin myös yleiset patologiset löydökset yksityiskohtaisesti.
One of the main goals in this study was to identify and characterize the gene defect underlying HLS.
Tutkimuksen yhtenä päätavoitteena oli tunnistaa ja karakterisoida geeni, jossa oleva virhe johtaa HLS:n syntyyn.
Hydrolethalus syndrome (HLS) is a severe fetal malformation syndrome that is inherited by an autosomal recessive manner.
Hydroletalus-oireyhtymä (HLS) on suomalaiseen tautiperintöön kuuluva, autosomaalisesti peittyvästi periytyvä vakava oireyhtymä, joka ilmenee jo sikiönkehityksen aikana.
Identification of the gene defect made it possible to confirm the HLS diagnosis genetically, an aspect that provides valuable information for the families in which a fetus is suspected to have HLS.
Geenivirheen tunnistaminen toi tärkeän mahdollisuuden HLS-diagnoosin geneettiseen varmentamiseen.
Neuropathological findings of mutation confirmed HLS cases were described for the first time in detail in this study.
Tämän tutkimuksen aikana kuvattiin myös ensimmäistä kertaa yksityiskohtaiset neuropatologiset löydökset HLS-tapauksista, joiden HYLS1-geenivirhe oli varmennettu.
In addition, HYLS1 was shown to possess transactivation potential which was significantly diminished in the defective form.
Lisäksi HYLS1:lla havaittiin olevan geeniluennan eli transkription aloitukseen liittyvää aktiivisuutta, joka oli merkittävästi pienentynyt silloin, kun proteiini on geenivirheen seurauksena viallinen.
The predator species in my thesis were burbot (Lota lota) and pikeperch (Sander lucioperca).
Petokaloina väitöskirjatyössäni käytin madetta (Lota lota) ja kuhaa (Sander lucioperca).
This charr population is the most endangered fish population in Finland and a sample of the remaining population has been taken to captive breeding and used for an extensive reintroduction program.
Saimaan nieriäkanta on Suomen uhanalaisin kalapopulaatio ja on jo useiden vuosien ajan ollut miltei täysin kalanviljelyn varassa.
In my thesis I studied the effects of predator odour exposures on antipredator behavioural and physiological responses of captive reared Saimaa Arctic charr.
Väitöskirjassani selvitin geneettisten tekijöiden (ts. kalojen perhetaustan) ja kasvunopeuden vaikutusta Saimaan nieriän (Salvelinus alpinus) pedonvälttämiskäyttäytymiseen.
Lowered responsiveness to predators is probably one of the major reasons for the poor survival probability of the charr after release into the wild.
Petojen aiheuttama saalistus on yksi suurimmista kalanpoikasten kuolleisuuden syistä istutusten jälkeen.
However, the next logical phase would be to carry out large scale survival studies in the wild to test this hypothesis.
Lisätutkimusta kuitenkin tarvitaan selvitettäessä mahdollisia kalan yksilönkehityksen herkkiä vaiheita pedonvälttämisen oppimisessa.
However, rearing animals in the absence of predators in captivity has been shown to weaken their predator avoidance skills and lead to behavioural divergence between wild and captive-bred populations.
Nieriäparvessa petojen suhteen naivit laitoskalat oppivat kokeneilta lajitovereiltaan petojen hajun tunnistamisen ja välttämisen.
In my thesis I also found out that both social learning and direct exposure to live predators enhance the antipredator responsiveness of charr young.
Väitöskirjassani osoitin, että nieriän poikasten synnynnäistä pedonvälttämiskäyttäytymistä voidaan kuitenkin voimistaa mm. sosiaalisen oppimisen avulla.
On the other hand, in the pikeperch treatment charr reduced their relative swimming activity and tended to show more freezing behaviour relative to the burbot treatment.
Kuhan hajuun nieriän poikaset reagoivat liikkumisaktiivisuuttaan vähentämällä ja pohjaan paikalleen jähmettymisellä.
The main aims of my thesis were to explore the reasons for behavioural phenotypic variation in this charr population and whether naïve charr young could be trained to recognise their natural predators.
Väitöskirjani tulokset osoittivat, että geneettisellä taustalla on suuri merkitys nieriän poikasten pedonvälttämiskäyttäytymisessä.
Thus, all these methods have the potential to enhance the innate antipredator responsiveness of naïve charr young, possibly also improving the post-release survival of these trained individuals in the wild.
Lisäksi selvitin voidaanko nieriän poikasten synnynnäistä pedonvälttämiskykyä voimistaa altistamalla niitä petokalojen hajulle.
These results, in addition to predator-specific antipredator responses, suggest that there is a clear inherited component in antipredator responsiveness in Saimaa charr population and that the detected inherited differences could explain a part of the behavioural phenotypic variation in this population.
Sen sijaan kalojen kasvunopeudella en havainnut olevan vaikutusta käyttäytymiseen Toisin sanoen geneettiset tekijät selittävät suuria yksilöiden välisiä eroja pedonvälttämiskäyttäytymisessä.
Predation forms one of the main selective forces in nature and in a vast number of prey species the behavioural responses form the main way to avoid predation.
Tutkimusten mukaan muutaman ensimmäisen viikon aikana istutuksesta jopa valtaosa istukkaista voi joutua petojen saaliiksi, sillä ne eivät osaa välttää luonnossa esiintyviä petokaloja.
In addition, I obtained indications that predator odour exposures (i.e. life-skills training) in alevin and fry stages can fine-tune the innate antipredator responsiveness of charr.
Yhdistämällä kalojen käyttäytymisen ja fysiologisten vasteiden (mm. hengitystiheys) tarkkailu saataisiin entistä yksityiskohtaisempaa tietoa poikasten petojen tunnistamiskyvystä.
Finally, the results of my thesis emphasize that possible long-term life-skills training methods should take into account not only the behavioural but also the physiological effects of training.
Lisäksi väitöskirjatyöni tulokset auttavat kehitettäessä menetelmiä istutettavien kalanpoikasten pedonvälttämiskäyttäytymisen voimistamiseen ja niiden selviytymisen parantamiseen.
It seems evident that these different responses are related to the different hunting tactics of predator species.
Geneettisten tekijöiden suuri merkitys näkyi myös nieriän poikasten erilaisissa reaktioissa eri petokalojen hajuun.
Behavioural and physiological responses to predators of captive-bred Arctic charr : significance of genetics, learning and ontogeny
Syyt heikentyneeseen pedonvälttämiseen istutettavilla laitoskaloilla voivat olla geneettisiä tai kasvatusympäristöstä johtuvia, mutta niitä ei tunneta kovinkaan tarkkaan.
The burbot odour increased the spatial odour avoidance of the charr young.
Sen sijaan mateen hajun havaitessaan poikaset välttivät hajua ja pyrkivät pois hajun vaikutusalueelta.
One major reason for the global decline of biodiversity is habitat loss and fragmentation.
Monimuotoisuuden vähenemisen pääasiallisia syitä ovat hyvänlaatuisten elinympäristöjen väheneminen ja pirstoutuminen.
The last two decades have seen the development of increasingly sophisticated methods that account for information about biodiversity conservation goals (benefits), economical considerations (costs) and socio-political constraints.
Viimeisten kahden vuosikymmenen aikana ala on kehittynyt sekä menetelmällisesti että teoreettisesti kohti lähestymistapoja joissa huomioidaan erilaiset suojelutavoitteet, suojelun tuloksellisuus, taloudelliset tekijät (suojelun hinta ja epäsuorat kustannukset yhteiskunnalle) sekä sosio-poliittiset rajoitteet.
In this thesis I focus on two general topics related to systematic conservation planning.
Tämä väitöskirja käsittelee kahta laajempaa suojelusuunnitteluun liittyvää teemaa.
Traditional target-based systematic conservation planning is a special case of this approach, in which a step function is used for the benefit function.
Systemaattinen suojelualuesuunnittelu on lähestymistapa joka kehitettiin tätä tarkoitusta varten.
Conservation areas can be designed to reduce biodiversity loss, but as resources are limited, conservation efforts need to be prioritized in order to achieve best possible outcomes.
Luonnonsuojeluun tarjolla olevat taloudelliset resurssit ovat kuitenkin varsin rajalliset, joten niiden käyttö on suunniteltava huolellisesti jotta suurin hyöty saavutetaan.
In the second part of the thesis I address the application of community level modelling strategies to conservation prioritization.
Toinen väitöskirjan teema on lajiyhteisötason mallinnusmenetelmien käyttö suojelusuunnittelussa.
First, I address two aspects of the question about how biodiversity features should be valued.
Ensimmäisessä osassa tarkastelen lajien tai muiden monimuotoisuuden yksiköiden arvottamista.
Future work should focus on integrating prioritization methods to deal with multiple aspects in combination influencing the prioritization process, and further testing and refining the community level strategies using real, large datasets.
Tulevaisuuden haasteisiin kuuluu ennen kaikkea eri tekijöiden yhdistäminen samaan menetelmään ja käyttäjäystävälliseen tietokoneohjelmistoon, perimmäisenä tavoitteena se, että menetelmien käyttö yleistyisi käytännön luonnonsuojelutyössä.
We have also developed a general and novel community level approach to conservation prioritization that significantly improves on methods that were available before.
Väitöskirjassani käsittelen ja vertailen olemassa olevia yhteisötason menetelmiä sekä esittelen uuden, aiempaa tehokkaamman menetelmän.
Community level modelling offers a surrogate strategy that makes conservation planning more feasible in data poor regions.
Samaan teemaan liittyen väitöskirjassa kehitetään suojelualuesuunnittelun menetelmiä biologisesti toimivampaan suuntaan.
(ii) I introduce a novel framework for conservation prioritization, which is based on continuous benefit functions that convert increasing levels of biodiversity feature representation to increasing conservation value using the principle that more is better.
Lajien priorisointi voi perustua esimerkiksi niiden uhanalaisuuteen (valkoselkätikka vs. käpytikka), niiden evolutiivisen historian ainutlaatuisuuteen (neidonhiuspuu vs. leinikki) tai esimerkiksi niiden merkitykseen ekosysteemien toiminnalle.
The field of systematic conservation planning developed as a response to opportunistic approaches to conservation that often resulted in biased representation of biological diversity.
Tilastollisten mallinnus- ja laskentamenetelmien avulla voidaan päätellä minne luonnonsuojelualueita kannattaa sijoittaa silloin kun tarkkaa tietoa lajien levinneisyysalueista ei ole riittävästi saatavilla perinteistä lajipohjaista suunnittelua varten.
Species prioritization can be based on various criteria, and is always goal-dependent, but can also be implemented in a scientifically more rigorous way than what is the usual practice.
On varsin yleistä, että lajitason tietoa on saatavilla vain joillekin lajiryhmille ja vain osalle todellista levinneisyysaluetta.
We have further expanded the benefit function framework for area prioritization to address issues such as protected area size and habitat vulnerability.
Menetelmissämme huomioidaan esimerkiksi se, että lajin säilymistodennäköisyys on suurempi silloin kun lajia esiintyy mahdollisimman monella suojelualueella, ja kun suojelualueverkoston yksittäiset alueet ovat suurempia.
The benefit function -based conservation prioritization framework largely circumvents the problematic phase of target setting, and allowing for trade-offs between species representation provides a more flexible and hopefully more attractive approach to conservation practitioners.
Suojeluresurssien kohdentaminen tiettyihin lajeihin voi tuottaa monimuotoisuuden kannalta kokonaisuudessaan paremman lopputuloksen kuin toisiin lajeihin keskittyminen.
This thesis introduces further degrees of realism into conservation planning methodology.
Tämä väitöskirja edistää suojelualuesuunnittelun teoriaa ja menetelmiä kahdella toistaiseksi erillisellä osa-alueella.
We have reviewed the available community-level approaches to conservation planning.
Suojelusuunnittelussa tulisi huomioida lajien eriarvoisuus.
One of the most serious issues in systematic conservation planning currently is not the deficiency of methodology for selection and design, but simply the lack of data.
Tällaisissa tilanteissa yhteisötason menetelmät auttavat saavuttamaan lajiston kattavan suojelualueverkoston puutteellisesta tiedosta huolimatta.
We also studied stress-induced lignification either during compression wood formation by bending the stems or after Heterobasidion annosum infection.
Stressiligniinin muodostus saatiin aikaan joko sieni-infektiolla (juurikääpä) tai taivuttamalla taimia.
It enables water conduction through the stem, supports the upright growth habit and protects against invading pathogens.
Se sijaitsee kasvien soluseinissä ja on välttämätön mm. vettä johtavien solukoiden toiminnan kannalta, tukirakenteena ja suojana tuhohyönteisiä ja tauteja vastaan.
In addition, lignin hinders the utilisation of the cellulosic cell walls of plants in pulp and paper industry and as forage.
Ligniini heikentää kasvi- ja puukuitujen hyötykäyttöä, esimerkiksi eläinrehun sulavuutta ja paperinvalmistusprosessien tehokkuutta.
In order to identify the gene family members that are responsible for developmental lignification, ESTs were sequenced from the lignin-forming tissue culture and developing xylem of spruce.
Selvitimme ligniinin alayksikköjen syntyyn liittyvien geeniperheiden roolia ligniinin tuotossa tutkimalla geenien ilmentymistä ligniiniä muodostavissa solukoissa.
Based on gene expression profiles, stress-induced monolignol biosynthesis appeared similar to the developmental process, and only single PAL and C3H genes were specifically up-regulated by stress.
Geenien ilmenemisen tasolla stressiligniinin muodostus oli samankaltaista kuin normaalisti kehittyvässä puussa.
They could be involved, for example, in the oxidation of polymeric lignin, which is required for polymer growth.
Sitoutumiskyvyn perusteella voidaan olettaa, että nämä peroksidaasit ovat ligniinin tärkeitä ligniinin polymerisaation kannalta.
Conservation of the putative substrate-binding amino acids was observed when the spruce peroxidase sequences were compared with other peroxidases with high affinity to coniferyl alcohol.
Osoitimme, että ligniinin tuotto on peroksidaaseista riippuvaista, ja löysimme kaksi peroksidaasia, jotka olivat erikoistuneet ligniinin alayksiköiden hapetukseen.
Lignin biosynthesis in Norway spruce : from a model system to the tree
Ligniinin biosynteesi kuusen solukkoviljelmässä ja kehittyvässä puusolukossa
Contrary to the earlier assumptions, it appears to be a terminal structure in the lignin macromolecule.
Nämä erot vahvistavat teoriaa, jonka mukaan puusolukon soluseinät vaikuttavat oleellisesti syntyvän ligniinin rakenteeseen.
Lignin precursors are synthesised in the cytoplasm through the phenylpropanoid pathway, transported into the cell wall and oxidised by peroxidases or laccases to phenoxy radicals that couple to form the lignin polymer.
Ligniinin alayksiköistä muodostetaan verkkomainen polymeeri peroksidaasi- ja/tai lakkaasientsyymien toimesta.
Candidate genes for developmental lignification were identified by a coordinated, high expression of certain genes within the gene families in all lignin-forming tissues.
Jokaisesta geeniperheestä yksi geeni ilmentyi muita voimakkaammin kehittyvässä puusolukossa, niin nuorissa taimissa kuin vanhemmissa puissa.
We also used different peroxidase fractions to produce synthetic in vitro lignins from coniferyl alcohol; however, the linkage pattern of the suspension culture lignin could not be reproduced in vitro with the purified peroxidases, nor with the full complement of culture medium proteins.
Molemmat ovat suurten geeniperheiden tuotteita, joten ligniinin polymerisaatiosta vastaavia yksittäisiä geenejä ei täysin tunneta, kuten ei myöskään polymerisaation säätelymekanismeja.
Therefore, we also wanted to study in detail the roles of individual gene family members during developmental and stress-induced lignification, using EST sequencing and real-time RT-PCR.
Työssä selvitettiin myös stressiperäisen ja luonnollisen ligniinin muodostuksen välistä suhdetta geenitasolla.
We used, as a model, a Norway spruce tissue culture line that produces extracellular lignin into the culture medium, and showed that lignin polymerisation in the tissue culture depends on peroxidase activity.
Tuotimme näillä peroksidaaseilla keinotekoista ligniiniä koeputkessa ja havaitsimme, että se sisälsi vain vähän luonnollisen kaltaisen ligniinin merkkirakenteita.
Lignin is a hydrophobic polymer that is synthesised in the secondary cell walls of all vascular plants.
Ligniini on osa laajaa fenyylipropanoidien ryhmää, johon kuuluu erilaisia, mm. kasvien väreihin, rakenteisiin ja puolustukseen liittyviä aineita.
The structure was primarily formed during the late phases of lignification.
Eräs mahdollinen tekijä on ligniinin rakenneyksiköiden pitoisuus kasvatusalustassa.
Most lignin biosynthetic enzymes are encoded for by several genes, all of which may not participate in lignin biosynthesis.
Ligniinin muodostuksen alkuvaiheessa aktivoitui kaksi uutta geeniä, jotka todennäköisesti lisäävät ligniinin kokonaismäärää sekä ohjaavat eri alayksiköiden määräsuhteita.
In addition, we identified basic peroxidases that were reversibly bound to the lignin precipitate.
Vasta-aineiden avulla paikallistimme rakenteen soluseinän pintakerroksiin.
Available data for lignin biosynthesis in gymnosperms is scarce and, for example, the latest improvements in precursor biosynthesis have only been verified in herbaceous plants.
Tämä rakenne on todennäköisesti ligniinin pääterakenne, joka mahdollisesti vaikuttaa ligniinin käyttäytymiseen esimerkiksi sellun keittoprosesseissa.
The dibenzodioxocin substructure was used as a marker for polymer oxidation in the in vitro polymerisation studies, as it is a typical substructure in wood lignin and in the suspension culture lignin.
Tutkimme näitä vaiheita entsyymitasolla kuusen solukkoviljelmässä, joka tuottaa luonnollisen kaltaista ligniiniä kasvualustaansa.
The findings here thus present new approaches to develop the vaccination strategy against porcine postweaning diarrhea.
Nämä tulokset avaavat uusia mahdollisuuksia porsaiden vierotusripulin ehkäisemiseksi tulevaisuudessa.
The chloroplast-derived FaeG protein did show resistance against low pH and proteolysis in the simulated gastrointestinal conditions and was able to bind to the F4R, subsequently inhibiting the F4+ ETEC binding in a dose-dependent manner.
Kasvissa tuotettu rokoteproteiini osoittautui kestäväksi maha- ja suolinestekokeissa ja se pystyi tarttumaan suolinukan F4-reseptoreihin ja ehkäisi samalla F4-kolibakteereiden kiinnittymistä suoliepiteeliin.
A similar yield was also obtained in the seeds of barley, a valuable crop plant, when the FaeG-encoding gene was expressed under an endosperm-specific promoter and subcellularly targeted into the endoplasmic reticulum.
Ohran jyvissä saavutettiin yhtä korkea tuottotaso, kun FaeG kohdennettiin tärkkelysendospermiin solukkospesifisen geenisäätelyalueen avulla.
To investigate the oral immunogenicity of FaeG protein, the edible crop plant alfalfa was transformed with the chloroplast-targeting construct and equally to tobacco plants, a high-yield FaeG accumulation of 1% of TSP was obtained.
Kun rokoteproteiini ohjattiin viherhiukkasiin, siirtogeeniset tupakkakasvit tuottivat sitä 1% kaikesta liukoisesta proteiinistaan.
Using the model plant tobacco, the optimal subcellular location for FaeG accumulation was examined.
Ensin määritettiin FaeG-tuottotason kannalta optimaalinen paikka kasvisolussa tupakkakasvin avulla (siirtogeenitekniikan mallikasvi).
In conclusion, the results suggest that transgenic plants producing the FaeG subunit protein could be used for production and delivery of oral vaccines against porcine F4+ ETEC infections.
Yhteenvetona todetaan, että FaeG-rokoteproteiinia pystyttiin tuottamaan tehokkaasti rehukasveissa siirtogeenitekniikan avulla.
In this study, the capacity of transgenic plants to produce FaeG protein, the major structural subunit and adhesin of F4 fimbria, was evaluated.
Avainasemassa taudin puhkeamisessa on ETEC-bakteereiden kyky tarttua suoliston pintaan hiusmaisten proteiinirakenteiden, fimbrioiden avulla.
F4 fimbriae of enterotoxigenic Escherichia coli (ETEC) are highly stable multimeric structures with a capacity to evoke mucosal immune responses.
F4-fimbria on yleisin porsasripulia aiheuttavista ETEC-kannoista tavattava fimbriatyyppi.
Postweaning diarrhea is a major problem in piggeries worldwide and results in significant economic losses.
Kasveissa tuotettu syötävä mallirokote porsaiden vierotusripuliin Enterotoksigeeniset Escherichia coli -kannat (ETEC) ovat yleisiä porsas- ja sikaripulin aiheuttajia ympäri maailmaa.