natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This work has revealed that the inhibitory molecules appear to play a role in the tooth number suppression by delineating the spatial and temporal action of the inductive signals.
Väitöskirja tuo esiin miten keskeistä näiden molekyylien toiminnan rajaaminen kehityksen eri vaiheissa on ja miten muutokset näiden signaalien pitoisuuksissa voivat aiheuttaa muutoksia hampaiden lukumäärissä ja muodoissa, sekä mahdollistaa hammasjäänteiden eli surkastuneiden rakenteiden uudelleen kehittymisen.
We showed that initially, Sostdc1 expression is in the mesenchyme, suggesting that dental mesenchyme may limit supernumerary tooth induction.
Päivää myöhemmässä kehitysvaiheessa havaitsimme Sostdc1:n ilmentyvän myös etuhampaan epiteelillä, alueella, jolla kantasolujen ajatellaan sijaitsevan.
The cultured teeth phenocopied the extra incisor phenotype of the Sostdc1-deficient mice.
Tutkimuksissamme selvisi näiden ylimääräisten hampaiden syntyvän hammasjäänteistä, joiden kehittymistä Sostdc1 näyttäisi normaalisti estävän.
The rodent dentition is specialized for gnawing and consists of two large continuously growing incisors and toothless diastema region separating the molars and incisors.
Nykyhiireltä näyttää hampaiden kokonaismäärä vähentyneen, kyky hampaiden uusimiseen hävinneen, sekä suurten jyrsimiseen soveltuvien etuhampaiden sijaan hiiren kantamuodolla uskotaan olleen useampi pari pienempiä etuhampaita.
These mixed populations can be characterized as self-supporting hybrid swarms, and they arguably represent the most extensive marine animal hybrid swarms so far documented.
Reunamerten liejusimpukat edustavat toistaiseksi laajimpia tunnettuja risteytyvien kantojen sulaumia ('hybrid swarm') meriympäristöissä.
Phylogeography and hybrid swarms : history of brackish water bivalve diversity in North European marginal seas
Pohjois-Euroopan murtovesisimpukoiden alkuperä ja historia
The presence of recent Pacific genetic influence in M. balthica of the Baltic, White and Barents seas, along with an Atlantic element, was confirmed by mtDNA sequence data.
Tuman geenien analyysi nimittäin vahvisti, että Itämeren, Vienanmeren ja Barentsinmeren nykyiset liejusimpukkakannat ovat syntyneet jääkauden jälkeen Tyynestämerestä saapuneen ja Euroopassa pidempään eläneen alalajin genomien sekoittuessa perinpohjaisen risteytymisprosessin tuloksena.
Each of the three swarms still has a distinct genetic composition, and the relative Pacific contributions vary from 30 to 90 % in local populations.
Pohjoisen Itämeren simpukoiden perimästä noin 60 % on nyt Tyynenmeren alkuperää, Vienan- ja Barentsinmeressä osuus vaihtelee 30-90 % välillä.
In the marginal sea populations of mixed ancestry (Barents, White and Northern Baltic seas), the Pacific and Atlantic components are now randomly associated in the genomes of individual clams, which indicates both pervasive historical interbreeding between the previously long-isolated lineages (subspecies), and current isolation of these populations from the adjacent pure Atlantic populations.
Kullakin merialueella on näin verrattain nopeasti kehittynyt ainutkertainen simpukkakanta, jossa yhdistyy kauan eri valtamerissä eristyksissä eläneiden alalajien ominaisuuksia.
The primary aim of the thesis was to verify, quantify and characterize the Pacific genetic contribution across North European populations of M. balthica and to resolve the phylogeographic histories of the two bivalve taxa in range-wide studies using information from mitochondrial DNA (mtDNA) and nuclear allozyme polymorphisms.
Väitöstutkimuksessa jäljitettiin simpukoiden historiaa Pohjois-Euroopan reunamerissä ja laajemmin pohjoisissa merissä erilaisten geenituntomerkkien sisältämän informaation perusteella.
The structure of the genetic transition is partly in line with features of Baltic water circulation and salinity stratification, with greater penetration of Atlantic genes on the Baltic south coast and in deeper water populations.
Erityisesti liejusimpukka-analyysin tulokset muuttavat perusteellisesti perinteisiä käsityksiä Itämeren ja Pohjois-Euroopan muiden reunamerten eliöstön historiasta ja omaperäisyydestä.
On a broader temporal and geographical scale, altogether four independent trans-Arctic invasions of Macoma from the Pacific since the Miocene seem to have been involved in generating the current North Atlantic lineage diversity.
Mitokondrio-DNA:n polveutumistutkimus osoitti, että liejusimpukat käsittävät useita eri kehityslinjoja, jotka historian saatossa ovat eri aikoina itsenäisesti saapuneet Tyynestämerestä Jäämeren kautta Atlantin altaaseen.
The traditional view poses that M. balthica in the Baltic, White and Barents seas (i.e. marginal seas) represent direct postglacial descendants of the adjacent Northeast Atlantic populations, but this has recently been challenged by observations of close genetic affinities between these marginal populations and those of the Northeast Pacific.
Tätä ennen aluetta peitti paksu mannerjää, jonka väistyttyä vapautuneet reunameret, etenkin Itämeri, ovat olleet valtamerilajeille haasteellisia elinympäristöjä.
This transition zone has no regular smooth clinal structure, but its populations show strong genotypic disequilibria typical of a hybrid zone maintained by the interplay of selection and gene flow by dispersing pelagic larvae.
Sulaumapopulaatioiden geneettinen monimuotoisuus on suurempi kuin kantapopulaatioiden, mikä on saattanut edistää niiden menestymistä reunamerten äärevissä olosuhteissa.
This diversity highlights the potential of introgressive hybridization to rapidly give rise to new evolutionarily and ecologically significant units in the marine realm.
Sulaumapopulaation muodostumisen voi yhtäältä katsoa merkitsevän jo alkaneen lajiutumisprosessin keskeytymistä; toisaalta sitä voidaan pitää äkillisenä lajiutumistapahtumana, jossa vanhan monimuotoisuuden synteesinä syntyy nopeasti uudenlainen eliömuoto.
The latest trans-Arctic invasion that affected the current Baltic, White and Barents Sea populations probably took place in the early post-glacial.
Toiseksi, tulokset haastavat perinteisen käsityksen siitä, että esim. Itämeren jääkauden jälkeinen historia olisi ollut liian lyhyt omaperäisten eliölajien tai muotojen synnylle.
A number of currently unknown genetic factors probably influence the results of Tx.
Suuri joukko tällä hetkellä tuntemattomia geneettisiä tekijöitä vaikuttavat mahdollisesti siirron onnistumiseen.
Immunosuppressive medications are given to prevent an immunological rejection of the transplant.
Immuunivastetta heikentävää lääkitystä (immunosuppressiivit) annetaan estämään siirteen immunologinen hyljintä.
A major genetic contributors to immunological acceptance of the graft are human leukocyte antigen (HLA) genes.
Tärkeimmät siirteen immunologiseen hyväksyntään vaikuttavat geenit ovat ihmisen valkosoluantigeeneja koodaavat geenit (HLA).
In genetic studies, kidney Tx can be regarded as a complex trait, i.e. several environmental and genetic factors may determine its outcome.
Munuaissiirtoa voidaan pitää kompleksitautina, jossa useat ympäristö- ja geneettiset tekijät vaikuttavat siirron jälkeiseen aikaan.
With real-time quantitative PCR (RT-QPCR) gene expression quantities of CD154 and ICOS differentiated the patients with AR from those without, but not from the patients with other causes of graft dysfunction.
Hyljinnän biomerkkejä tutkittaessa reaaliaikaisella kvantitatiivisella polymeraasiketjureaktiolla CD154- ja ICOS-geenien ilmentyminen oli erilaista hyljintäpotilaiden ja normaalien potilaiden välillä muttei muiden hyljinnänkaltaisia oireita ilmentäneiden potilaiden ja hyljintäpotilaiden välillä.
Also other non-HLA gene polymorphisms may predict the future risk of complications before Tx, possibly enabling individualised immunotherapy.
Muut HLA:n ulkopuolisten geenien eri muodot voivat ennustaa ennen siirtoa hoidon sivuvaikutuksia ehkä mahdollistaen yksilöllisen immunosuppressiivisen lääkityksen.
However, immunosuppressive drugs increase e.g. the risk of infection, cancer or nephrotoxicity.
Toisaalta immunosuppressiivit ovat haitallisia munuaisille ja lisäävät infektioiden ja syövän vaaraa.
Graft function after Tx is monitored using non-specific clinical symptoms and laboratory markers.
Siirron jälkeen siirteen toimintaa seurataan yleisluontoisten sairauden oireiden ja laboratoriokokeiden avulla.
In addition, certain IL10 gene polymorphisms of the donors were associated with the incidence of cytomegalovirus infection and occurrence of later infection in a subpopulation of recipients.
Lisäksi IL10 geenin tietyt muodot siirteen luovuttajissa vaikuttivat sytomegaloviruksen lisääntymiseen tietyissä siirteen saajissa.
In the acute rejection (AR) diagnostics there is a need for an alternative to biopsy that would be an easily repeatable and simple method for regular use.
Äkillisen hyljinnän määritykseen tarvitaan koepalan oton sijaan helposti toistettava ja yksinkertainen menetelmä säännölliseen seurantaan, mikä voi parantaa siirteen pitkäaikaistoimintaa.
Cytotoxic and co-stimulatory T lymphocyte molecule gene expression biomarkers for the diagnosis of the AR and the SCR were also investigated.
Hyljinnän määrityksen avuksi tutkittiin myös soluille myrkyllisiä ja soluja ärsyttäviä T-imusolumolekyyligeenien ilmentymisbiomerkkejä.
In this thesis, associations between cytokine and thrombosis associated candidate genes and the outcome of kidney Tx were studied.
Väitöskirjassa tutkittiin sytokiinigeeneistä ja laskimotukokseen liittyvistä geeneistä eri geenimuotoja ja näiden vaikutusta munuaissiirteen ennusteeseen.
Kidney transplantation (Tx) is the treatment of choice for end stage renal disease.
Terminaalisen munuaissairauden paras hoitomuoto on munuaissiirto.
The definitive diagnosis of graft rejection however relies on a biopsy of the graft.
Siirteen hyljintä määritetään ottamalla neulakoepala siirteestä.
We found that polymorphisms in the cytokine genes tumor necrosis factor and interleukin 10 (IL10) of the recipients were associated with AR.
Sytokiinigeenien TNF ja IL10 tietyt muodot siirteen saajissa vaikuttivat hyljintäriskiin pienessä aineistossa.
Further, polymorphisms in genes related to the risk of thrombosis and those of certain cytokines were not associated with the occurrence of thrombosis, infarction, AR or graft survival.
Toisaalta emme löytäneet laskimotukokselle, infarktille, hyljintään sairastuvuudelle tai siirteen elinikää lyhentäville altistavia sytokiini- tai tukosgeenimuotoja.
In the study of biomarkers for AR, whole blood samples were prospectively collected from adult kidney Tx patients.
Tutkittaessa kliinisesti oireettomien mutta koepalan perusteella hyljintätautimäärityksen saaneita lapsipotilaita hyljintäpotilaita ei pystytty erottamaan normaalipotilaista tutkimalla ehdokasgeenien ilmentymistä tai koko genomin ilmentymistä.
Tropospheric ozone (O3) is one of the most common air pollutants in industrialized countries, and an increasing problem in rapidly industrialising and developing countries in Asia, Africa and South America.
Otsoni (O3) on yksi maailman yleisimmistä ilmansaasteista teollistuneissa maissa ja kasvava ongelma myös kehittyvissä maissa.
MAPKs were activated at the beginning of the O3 exposure.
MAP kinaasit aktivoituivat heti O3 käsittelyn alussa.
Acute and high O3 episodes can lead to extensive damage leading to dead tissue in plants.
Äkilliset, korkeat O3-pitoisuudet puolestaan voivat aiheuttaa laajoja vaurioita, jotka lopulta johtavat solukon kuolemaan ja siten aiheuttavat satotappioita.
RCD1 was shown to encode a gene with WWE and ADP-ribosylation domains known to be involved in protein-protein interactions and cell signaling.
Sekvenssianalyysien perusteella geenissä tunnistettiin WWE- ja ADP-ribosylaatio-osat, joiden tiedetään liittyvän proteiinien väliseen kanssakäymiseen sekä signalointiin solun sisällä.
In order to elucidate O3-induced responses in Arabidopsis, mitogen-activated protein kinase (MAPK) signaling was studied using different hormonal signaling mutants.
MAPK (mitogen-activated protein kinase) signalointia tutkittiin käyttäen hormonisignalointi-mutanteja, joiden kyky siirtää signaalia kasvissa eteenpäin on muuttunut.
Elevated concentrations of tropospheric O3 can lead to decrease in photosynthesis rate and therefore affect the normal metabolism, growth and seed production.
Kohonneet alailmakehän O3-pitoisuudet johtavat yhteyttämiskyvyn alenemiseen ja sitä kautta heikentävät kasvien kasvua ja siementuottoa.
All these features suggest that RCD1 acts as an integrative node in hormonal signaling and it is involved in the hormonal regulation of several specific stress-responsive genes.
Nämä muutokset viittaavat siihen, että RCD1 toimii hormonisignalointireittien solmukohdassa säädellen laajalti hormonisignalointia ja geenejä, jotka ovat tärkeitä stressivasteissa.
Transient accumulation of NO was seen at the beginning of the O3 exposure, and during late time points, NO accumulation coincided with the HR-like lesions.
O3-altistuksen alussa nähtiin nopea, tilapäinen NO:n muodostuminen, minkä lisäksi myöhemmissä aikapisteissä havaittiin NO:n muodostumista solukuolema-alueilla.
Nitric oxide accumulation and its impact on O3-induced cell death were also studied.
Väitöstyössäni tutkittiin myös typpioksidin (NO) muodostumista lituruoholla ja sen vaikutuksia otsonin aiheuttamaan solukuolemaan.
Both AtMPK3 and AtMPK6 were translocated to nucleus at the beginning of the O3 exposure where they most likely affect gene expression.
Tarkempien tutkimusten perusteella havainnoitiin, että AtMPK3 ja AtMPK6 proteiinit siirtyivät tumaan, missä ne ilmeisesti vaikuttivat geenien ilmenemiseen.
In this study, the stress-induced signaling routes and the components involved were elucidated in more detail starting from visual damage to changes in gene expression, signaling routes and plant hormone interactions that are involved in O3-induced cell death.
Väitöskirjassani solukuolema-ilmiötä tutkittiin usealla tasolla lähtien näkyvistä vaurioista aina muutoksiin geenien ilmentymisessä, signalointiverkostoissa sekä kasvihormonien pitoisuuksissa.
rcd1 is also partially insensitive to glucose and has alterations in hormone responses.
Lisäksi rcd1:llä oli muutoksia hormoni- ja sokerivasteissa sekä hormonien tuotossa.
In conclusion, NO was shown to be involved in O3-induced signaling leading to attenuation of SA biosynthesis and other defense related genes.
Lisäksi NO:n näytettiin osallistuvan otsonin aiheuttamaan signalointiin, mikä johti muutoksiin tiettyjen kasvin puolustautumiseen osallistuvien geenien ilmenemisessä.
NO was shown to modify defense gene expression, such as, SA and ethylene biosynthetic genes.
NO:n havaittiin vaikuttavan sekä kasvien puolustukseen että hormonien biosynteesiin osallistuvien geenien ilmenemiseen.
Ozone-induced signaling in Arabidopsis thaliana
Väitöstyössä käytettiin materiaalina mallikasvi lituruohoa (Arabidopsis thaliana), jonka koko genomi tunnetaan.
Despite the extensive research on this area, many questions remain open on how these processes are controlled.
Vielä ei tiedetä, miten otsonin aiheuttama solukuolema alkaa ja etenee, ja miten näitä prosesseja säädellään.
To further study O3-induced cell death, an earlier isolated O3 sensitive Arabidopsis mutant rcd1 was mapped, cloned and further characterized.
Ensin rcd1 mutaatio kartoitettiin ja karakterisoitiin tarkasti.
Double mutant studies showed that SA independent and dependent processes were involved in the O3-induced PCD in rcd1 and that increased sensitivity against JA led to increased sensitivity against O3.
Eri hormonisignalointi-mutantit erosivat toisistaan vasteiltaan, mikä osoitti että hormonisignalointi on tärkeä osa O3-MAPK -vasteissa.
Further studies with the rcd1 mutant showed that it exhibits the classical features of programmed cell death, PCD, in response to O3.
Otsonin aiheuttamaa solukuolemaa tutkittiin myös otsoniherkän lituruohomutantin rcd1: n (radical-induced cell death1) avulla.
rcd1 is sensitive against O3 and apoplastic superoxide, but tolerant against paraquat that produces superoxide in chloroplast.
rcd1 mutantilla oli myös muuttunut superoksidiherkkyys verrattuna villityyppiin.
However, studies of metacommunities are so far heavily biased towards laboratory-based systems, and empirical data from natural systems are urgently needed.
Tähänastiset metayhteisöihin kohdistuneet tutkimukset on kuitenkin tehty pitkälti laboratorio-oloissa, ja havaintoja luonnonvaraisista yhteisöistä kaivataan edelleen kipeästi.
This has created the concept of metacommunities, where local communities are connected by the dispersal of one or several of their member species.
Tässä yhteydessä on syntynyt käsite metayhteisö tarkoittamaan useita sellaisia paikallisyhteisöja, joita yhdistävät yhden tai useamman lajin yhteisöjenväliset liikkeet.
As a consequence, an increasing number of species are structured as metapopulations, i.e. as local populations connected by dispersal.
Tämän pirstoutumisen seurauksena yhä useammat lajit esiintyvät ns. metapopulaatioina eli sellaisina paikalliskantojen joukkoina, joita yhdistävät yksilöiden kantojenväliset liikkeet.
As the central outcome of my thesis, I am able to relegate local forces to a secondary role in structuring oak-based insect communities.
Työni keskeisin tulos on, että paikallisilla tekijöillä on toissijainen merkitys tammen hyönteisyhteisöjä muovaavina voimina.
To understand this higher level of organisation, we need to address not only the properties of single species, but also establish the importance of interspecific interactions.
Ymmärtääksemme ilmiöitä monen lajin tasolla, meidän täytyy selvittää sekä yksittäisten lajien ominaisuuksia että lajienvälisten vuorovaikutusten merkitystä yhteisöjä muovaavana voimana.
As a key approach, I use general theory to generate testable hypotheses, controlled experiments to establish causal relations, and observational data to validate the role played by the pinpointed processes in nature.
Olen luonut testattavat hypoteesit yleisen teorian pohjalta, ja kokeellisesti testannut hypoteesien syy-seuraussuhteita.
While excellent studies of metapopulations have accumulated over the past 20 years, the focus has recently shifted from single species to studies of multiple species.
Yhden lajin metapopulaatioita on tutkittu viimeisten vuosikymmenten aikana paljon.
While controlled experiments show that direct competition does occur among both conspecifics and heterospecifics, that indirect interactions can be mediated by both the host plant and the parasitoids, and that host plant genotype may affect local adaptation, the size of these effects is much smaller than that of spatial context.
Havaitsin myös, että sekä isäntäkasvi että loiset pystyvät välittämään epäsuoria vuorovaikutuksia kasvinsyöjien välillä, ja että isäntäkasvin genotyyppi voi johtaa paikallisten sopeumien syntyyn.
My thesis focuses on a metacommunity of insect herbivores on the pedunculate oak Quercus robur a tree species known for its high diversity of host-specific insects.
Tämä väitöskirja keskittyy tammella (Quercus robur) elävien kasvinsyöjähyönteisten metayhteisöihin.
Taking advantage of the amenability of this system to both observational and experimental studies, I quantify and compare the importance of local and regional factors in structuring herbivore communities.
Keskeinen päämääräni on ollut mitata ja vertailla paikallisten ja alueellisten tekijöiden vaikutusta kasvinsyöjäyhteisöjen rakenteeseen.
Most importantly, I contrast the impact of direct and indirect competition, host plant genotype and local adaptation (i.e. local factors) to that of regional processes (as reflected by the spatial context of the local community).
Tavoitteeni saavuttamiseksi olen verrannut paikallisten ja alueellisten tekijöiden merkitystä yhteisöjä muovaavina voimina, kuten suoran ja välillisen kilpailun, isäntäkasvin genotyypin ja paikallisten sopeumien merkitystä verrattuna ympäröivän maiseman rakenteeseen.
By extension, I suggest that the majority of herbivore communities are dependent on the spatial structure of their landscape and urge fellow ecologists working on other herbivore systems to either support or refute my generalization.
Toivon tämän kärjistyksen rohkaisevan muita ekologeja selvittämään maiseman rakenteen merkitystä omien tutkimuskohteittensa osalta.
Habitat fragmentation is currently affecting many species throughout the world.
Luonnonvaraisia elinympäristöjä pilkotaan yhä pienemmiksi paloiksi.
Hence, I conclude that dispersal between habitat patches plays a prime role in structuring the insect community, and that the distribution and abundance of the target species can only be understood in a spatial framework.
Yleistyksenä omasta työstäni voidaankin sanoa, että kasvinsyöjäyhteisöjen koostumus pystytään ymmärtämään laajemmin ainoastaan huomioimalla ympäröivän maiseman rakenne.
Spatial ecology of an oak-associated herbivore community : A metacommunity of herbivores
Maisematason vaikutukset tammen hyönteisyhteisöihin
The results also indicate that the most recent free living ancestor to these two parasite species is their common host.
Tulokset osoittavat myös, että näiden loisten lähin vapaana elävä sukulainen on niiden yhteinen isäntälaji.
The results support the general assumption that populations of inquiline parasites are highly fragmented and genetically vulnerable.
Tulokset tukevat käsitystä, että inkviliinipopulaatiot ovat pirstoutuneita ja geneettisesti uhanalaisia.
The aim of this thesis was to investigate population structures and phylogenetic evolution of the ant Plagiolepis pygmaea and its two obligatory, workerless social parasites (inquilines) P. xene and P. grassei with genetic markers and DNA sequence data.
Tutkimukseni tarkoituksena oli selvittää merkkigeenien ja DNA-sekvenssien avulla Plagiolepis pygmaea-muurahaisen ja sitä loisivien yhteiskuntaloismuurahaislajien (inkviliinien) P. xene ja P. grassei populaatioiden rakennetta ja näiden lajien sukulaisuussuhteita.
On the other hand, certain social organisations of ant colonies may facilitate a species to disperse outside its natural range and become a pest.
Toisaalta tietyt muurahaisyhteiskuntien sosiaaliset piirteet edistävät lajin leviämistä sen alkuperäisen elinpiirin ulkopuolella ja kehittymistä haittaeläimeksi.
Further, given that the level of adaptations to parasitic life history depends on the evolutionary time since the free-living ancestor, the results establish a link between species rarity and its evolutionary age.
Lisäksi olettaen, että sopeumat isännän yhteiskuntien loisintaan riippuvat loislajin kehittymiseen kuluneesta ajasta, työ luo yhteyden loislajien esiintyvyyden ja suhteellisen evolutiivisen iän välille.
This enables also inclusive fitness returns from altruism and explains why some individuals sacrifice personal reproduction for the good of others in social insects such as ants.
Sukulaisuus mahdollistaa altruistisen käyttäytymisen tuoman kokonaiskelpoisuushyödyn ja selittää miksi yhteiskuntahyönteisten kuten muurahaisten työläiset jättävät lisääntymättä itse ja sen sijaan työskentelevät muiden hyväksi.
This is considered to provide evidence for the controversial issue of sympatric speciation.
Tätä pidetään osoituksena loisten sympatrisesta evoluutiosta.
Altogether, knowledge on genetic structuring of ant populations, as well as the evolution of their life histories can contribute to conservation biology and population management.
Tieto muurahaispopulaatioiden rakenteesta ja yhteiskuntien ominaisuuksista sekä niiden evoluutiosta voi siksi palvella sekä lajien suojelun että haittaeläinkantojen säätelyn tavoitteita.
In addition, the most vulnerable ants are species that are evolved to parasitize colonies of other ants, and which compromise between abilities to disperse and the efficiency to parasitize the host.
Lisäksi suurin osa uhanalaisista muurahaisista kuuluu lajeihin, jotka loisivat muiden lajien yhteiskuntia ja joiden elinkierto joutuu osittain tasapainoilemaan hyvän leviämis- ja loisimiskyvyn välillä.
In addition, the queens were found to mate with multiple males.
Lisäksi kuningattarien todettiin parittelevan useasti ennen lisääntymistään.