natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Valuable diagnostic tools in the diagnostic process were patient history and otoneurologic examinations, includ-ing audiogram, electronystagmography, and tympanometry (III).
Tärkeimmät diagnostiset menetelmät ovat tarkat ja hyvät esitiedot ja otoneurologiset tutkimukset, jotka sisältävät myös kuulontutkimuksen, elektronystagmografian ja tympanometrian (III).
To this end, we reviewed the medical records of 978 children who had undergone imaging of the head for various indications.
Tätä tutkimusta varten tutkimme kaikkien niiden 978 lapsen sairauskertomukset, joille oli tutkimusvuonna tehty minkä tahansa syyn takia pään magneetti tai tietokonetomografia tutkimus.
The purpose of this study was to evaluate the prevalence and clinical characteristics of vertigo in children.
Tämän tutkimuskokonaisuuden tarkoituksena oli tutkia lasten huimauksen esiintyvyyttä ja kliinistä taudinkuvaa.
Subjects of interest were the 23 vertiginous children with an acute deviant finding in magnetic resonance images or com-puterized tomography (IV).
Erityisen kiinnostuneita olimme 23 huimailevasta lapsesta, joilta löytyi kuvauksessa akuutti, poikkeava löydös (IV).
The differential diagnostic process in children with vertigo is extensive and quite challenging even for otologists and child neurologists, who are the key persons involved in treating vertiginous children.
Lasten huimaus on haastavaa korvalääkäreille ja lastenneurologeille, jotka ovat avainasemassa potilaita hoidettaessa.
The most common diagnoses of ear, nose, and throat clinic patients within the five-year period were benign paroxysmal vertigo of child-hood, migraine-associated dizziness, vestibular neuronitis, and otitis media-related vertigo.
Korvaklinikassa viiden vuoden aikana käyneiden lasten yleisimmät huimausdiagnoosit olivat hyvänlaatuinen lapsuusiän kohtauksellinen huimaus, migreeniin liittyvä huimaus, vestibulaarineuroniitti ja korvatulehdukseen liittyvä huimaus.
A simple questionnaire with mostly closed questions was given to 300 consecutive children visiting the welfare clinic.
Neuvolassa kyselykaavake annettiin 300 peräkkäisen ajan varanneelle lapselle ja kouluissa kyselykaavake annettiin kokonaisille luokille.
Common forms of vertigo in children are otitis media-related dizziness, benign paroxysmal vertigo of childhood, migraine-associated dizziness, and vestibular neuronitis.
Yleisimmät lasten huimauksen muodot ovat korvatulehduksesta johtuva huimaus, hyvänlaatuinen lapsuusiän kohtauksellinen eli paroxysmaalinen huimaus, migreeniin liittyvä huimaus ja vestibulaarineuro-niitti.
An otologist is familiar with peripheral causes, while a neurologist treats central causes.
Korvalääkäri on tottunut hoitamaan perifeeristä ja neurologi sentraalisista syistä huimaavia potilaita.
Orthostatic hypotension, which is not a true vertigo, is the predominant type of dizziness in children.
Yleisin syy lasten pyörtymiseen ja tasapainohäiriöihin on ortostaattinen hypotensio, jota ei pidetä todellisena huimaussairautena.
The structured data collection approach eased the evaluation of vertiginous children.
Järjestelmällinen ja laajaan kyselykaavakkeeseen perustuva tutkimus auttoi huimailevan lapsen diagnosoinnissa.
More headaches and head traumas were observed in vertiginous children than in healthy controls (II).
Huimailevilla lapsilla oli ver-rokkeja enemmän päänsärkyä ja pään vammoja (II).
The cause of vertigo can vary from orthostatic hypotension to a brain tumor, and thus, a structured approach is essential in avoiding unnecessary examinations and achieving a diagnosis.
Erotusdiagnostisia mahdollisuuksia on paljon ja huimaukseen syy voi olla mikä tahansa ortostaattisen hypotension ja aivokasvaimen välillä.
We prospectively collected general population-based data from three schools and one child wel-fare clinic located close to Helsinki University Central Hospital (HUCH).
Prospektiivisessa tutkimuksessa (I-II) keräsimme yksinkertaisen kyselykaavakkeen avulla tietoa kolmesta HUS-alueen koulusta ja yhdestä neuvolasta.
Most childhood vertigo is self-limiting, and the provoking factor can often be identified.
Koska huimaus on hyvänlaatuista ja asettuu usein itsestään, vain pieni osa lapsista hakeutuu hoitoon.
A detailed medical history was obtained using a structured approach, and an otoneurologic examination, including audiogram, electronystagmography, and tympanometry, was performed at the HUCH ear, nose, and throat clinic for cooperative subjects.
Sen jälkeen lapsille tehtiin lääkärintutkimus ja otoneurologinen tutkimus, joka sisälsi kuulontutkimuk-sen, tasapainotutkimuksen ja tympanometrian (II).
Noninvasive techniques in assessing coronary artery disease
Sepelvaltimotaudin noninvasiivinen tutkiminen
Our study showed that in severe, progressing coronary artery disease laser treatment does not improve global left ventricular function or myocardial perfusion, but it does preserve systolic wall thickening in fixed defects (scar).
Tutkimuksessa todettiin, että sydänlihaksen laserkanavointi pitkälle edenneessä sepelvaltimotaudissa ei parantanut sydänlihaksen pumppaus- tehokkuutta eikä sydänlihaskudoksen verenvirtausta, joita mitattiin magneetti- ja isotooppikuvauksella.
Massive calcifications complicated correct assessment of the lumen of coronary arteries.
Monikanavainen magnetokardiografia antaa tarkkaa tietoa sydämen sähköisestä toiminnasta.
Single photon emission tomography (SPECT) perfusion imaging has been considered the reference method for evaluation of nonviable myocardium, but magnetic resonance imaging (MRI) can accurately depict structure, function, effusion, and myocardial viability, with an overall capacity unmatched by any other single imaging modality.
Tutkimuksessa selvitettiin sydämen isotooppitutkimuksen lisäksi uusien tutkimusmenetelmien, monileiketietokonetomografian, magneettikuvauksen ja magnetokardiografian, käyttökelpoisuutta sepelvaltimotaudin eri ilmentymien tutkimisessa.
Conventional invasive coronary angiography is the clinical gold standard for detecting of coronary artery stenoses.
Sepelvaltimotaudin noninvasiivinen tutkiminen Perinteinen sepelvaltimoiden varjoainekuvaus on ollut kulmakivi sepelvaltimotaudin tutkimisessa.
The MCG repolarization variables are informative in remote myocardial infarction, and may perform as well as the conventional QRS criteria in detection of healed myocardial infarction.
Monikanavaisen magnetokardiografia osuvuus perinteiseen 12-kytkentäiseen EKG:hen ja magneettikuvaukseen sydäninfarktiarpien osoittamisessa todettiin hyväksi sekä Q- että non-Q-aalto infarkteissa.
Noninvasive multidetector computed tomography (MDCT) in combination with retrospective ECG gating has recently been shown to permit visualization of the coronary artery lumen and detection of coronary artery stenoses.
Monileiketietokonetomografia sepelvaltimoiden kuvantamisessa voi osalla potilaista korvata perinteisen sepelvaltimoiden varjoainekuvauksen.
Our study showed a low sensitivity (sensitivity 63%) in detecting obstructive coronary artery disease assessed by MDCT in patients with severe aortic stenosis.
Tietokonetomografian osuvuus perinteiseen varjoainekuvaukseen verrattuna on varsin hyvä, mutta aorttaläpän ahtaumaa sairastavilla potilailla runsaat kalkkikertymät vaikeuttivat sepelvaltimoahtaumien löytymistä.
Left ventricular wall dysfunction, perfusion defects, and infarctions were detected in 50-78% of sectors assigned to calcifications or stenoses, but also in sectors supplied by normally perfused coronary arteries.
Yhdistämällä informaatiota sydämen magneettikuvauksesta ja sepelvaltimoiden monileiketietokonetomografiasta, totesimme että sydämen seinämän liikehäiriöitä, verenvirtauspoikkeavuuksia ja infarkteja oli myös alueilla, joiden sepelvaltimoissa ei todettu mitään poikkeavaa.
Magnetocardiography (MCG) provides noninvasively information about myocardial excitation propagation and repolarization without the use of electrodes.
Sepelvaltimoiden tietokonetomografia on uusi lupaava menetelmä sepelvaltimoahtaumien, kalkkikertymien ja pehmeiden plakkien tutkimisessa.
In addition, several other genetic variants conferring susceptibility to obesity were detected in the MC3R, MC4R, POMC and ENPP1 genes.
Tässä tutkimuksessa tunnistettiin lisäksi useita lihavuudelle altistavia geenivariantteja MC3R-, MC4R-, POMC- ja ENPP1-geeneissä.
Molecular Genetic Studies of Melanocortin Receptors in Morbid Obesity
Melanokortiinireseptoreiden merkitys sairaalloisessa lihavuudessa
Several genetic variants were identified in the melanocortin-3 receptor (MC3R) and pro-opiomelanocortin (POMC) genes.
Tässä väitöskirjatyössä tunnistettiin useita perinnöllisiä variaatioita melanokortiini- 3 reseptori (MC3R) ja pro-opiomelanokortiini (POMC) geeneissä.
These polymorphisms do not explain morbid obesity, but the results indicate that some of these genetic variations may be modifying factors in obesity, resulting in subtle changes in obesity-related traits.
Nämä geenivariaatiot eivät yksin aiheuta sairaalloista lihavuutta, mutta tutkimustulokset viittaavat siihen, että osa näistä geenivarianteista saattaa altistaa lihavuudelle.
The prevalence of obesity is increasing at an alarming rate in all age groups worldwide.
Lihavuus on yleistynyt jatkuvasti viimeisten vuosikymmenten aikana.
Although environmental factors play a major role in the development of obesity, the identification of rare monogenic defects in human genes have confirmed that obesity has a strong genetic component.
Vaikka ympäristötekijöillä onkin keskeinen asema lihavuuden synnyssä, on ihmisellä pystytty osoittamaan harvinaisia lihavuuteen johtavia yhden geenin virheitä ruokahalua säätelevässä leptiini melanokortiinijärjestelmässä.
The P299H mutation leads to intracellular retention of the receptor.
P299H-mutaatio aiheuttaa reseptorille niin pahan häiriön, ettei sitä kuljeteta lainkaan solukalvolle.
The -439delGC deletion is situated at a potential nescient helix-loop-helix 2 (NHLH2) -binding site in the MC4R promoter.
MC4R-geenin -439delGC-deleetio sijaitsee säätelyalueella mahdollisessa NHLH2-transkriptiotekijän (nescient helix-loop-helix 2) sitoutumiskohdassa.
In conclusion, pathogenic mutations in the MC4R gene were shown to account for 3% of cases with severe early-onset obesity in Finland.
MC4R-geenin mutaatiot selittävät noin 3 % varhaislapsuudessa alkaneesta vaikeasta lihavuudesta Suomessa.
The present study aimed at identifying mutations and genetic variations in the melanocortin receptors 2-5 and other genes active on the same signaling pathway accounting for severe early-onset obesity in children and morbid obesity in adults.
Tämän väitöskirjatutkimuksen tavoitteena oli etsiä suomalaisilta aikuisilta ja lapsilta sairaalloiselle lihavuudelle altistavia geneettisiä variaatioita ja mutaatioita melanokortiinireseptoreista 2 - 5 ja mahdollisista muista kandidaattigeeneistä, jotka sijaitsevat samoilla fysiologisilla säätelyreiteillä.
In vitro functional studies supported a pathogenic role for the S127L mutation since agonist induced signaling of the receptor was impaired.
Reseptorin toimintaa selvittävillä solutason tutkimuksilla pystyttiin osoittamaan, että S127L-mutaatio vaikuttaa MC4 reseptorin signalointiaktiivisuuteen.
A risk haplotype for obesity was identified in the ectonucleotide pyrophosphatase phosphodiesterase 1 (ENPP1) gene through a candidate gene single nucleotide polymorphism (SNP) genotyping approach.
Tämän menetelmän avulla tunnistettiin ektonukleotidi pyrofosfataasi fosfodiesteraasi 1 (ENPP1) geenissä kahden geenivariaation muodostama riskihaplotyyppi, joka assosioituu sairaalloiseen lihavuuteen aikuisilla.
Six pathogenic MC4R mutations (308delT, P299H, two S127L and two -439delGC mutations) were identified, corresponding to a prevalence of 3% in severe early-onset obesity.
Tässä tutkimuksessa osoitettiin seuraavat melanokortiini- 4 reseptori (MC4R) geenin mutaatiot: aminohappomuutokset S127L ja P299H sekä deleetiot -439delGC ja 308delT.
No obesity causing MC4R mutations were found among patients with adult-onset morbid obesity.
Aikuisina sairaalloisen lihaviksi lihoneilta henkilöiltä MC4R-geenin mutaatiota ei löytynyt.
Obesity is a serious health problem due to increased risk of morbidity and mortality.
Lihavuuden esiintyvyys on lisääntynyt huomattavasti myös lasten ja nuorten keskuudessa.
This is in line with results from other populations demonstrating that mutations in the MC4R gene underlie 1-6% of morbid obesity worldwide.
Maailmanlaajuisesti MC4R-geenin virheet selittävät 1-6 % sairaalloisesta lihavuudesta ja ovat yleisin perinnöllinen syy lihavuuden taustalla.
It was demonstrated that the transcription factor NHLH2 binds to the consensus sequence at the -439delGC site in vitro, possibly resulting in altered promoter activity.
Solutason kokein osoitettiin, että transkriptiotekijä NHLH2 sitoutuu tähän kyseiseen kohtaan ja näin ollen mahdollisesti vaikuttaa MC4R-geenin aktiivisuuteen.
The MC4R 308delT deletion is predicted to result in a grossly truncated nonfunctional receptor of only 107 amino acids.
Deleetio 308delT muuttaa proteiinin lukukehystä ja keskeyttää proteiinisynteesin ennenaikaisesti.
The main achievement of this thesis was the identification of melanocortin-4 receptor (MC4R) mutations in Finnish patients.
Tämän väitöskirjatutkimuksen tärkeimpiin havaintoihin kuuluu MC4R-geenin mutaatioiden osoitus ja näiden geenivirheiden solutason tutkimukset.
Classification of MC4R mutations may provide a useful tool when predicting the outcome of the disease.
Tämän tutkimuksen tulosten perusteella voidaan todeta, että MC4R-geenin mutaation vaikeusaste on yhteydessä lihavuuden ilmiasuun.
LQT1 patients showed blunted QT interval and sinus nodal responses to sympathetic challenge, as well as an exaggerated QT prolongation during the recovery phases.
LQT1-potilailla syketaajuuden nousu ja QT-ajan lyheneminen olivat normaalia vaimeampia sympaattiseen aktivaation aikana, ja tunnusomaista oli QT-ajan poikkeava piteneminen testien palautumisvaiheissa.
The second part studied the effects of deep breathing, Valsalva manouvre, mental stress, sustained handgrip and mild exercise on QT intervals in asymptomatic patients with LQT1 subtype of the hereditary long QT syndrome (n=9) and in patients with arrhythmogenic right ventricular dysplasia (ARVD, n=9).
Erityisesti tutkittiin testisarjan (syväänhengityskoe, Valsalvan koe, henkinen stressitesti, isometrinen puristuskoe, kevyt rasitus) vaikutuksia QT-aikaan kahdessa perinnöllisessä rytmihäiriösairaudessa; 1-tyypin pitkä-QT oireyhtymässä (LQT1) ja oikean kammion arytmogeenisessä dysplasiassa (ARVD).
ARVD patients showed signs of abnormal repolarization in the right ventricle, modulated by abrupt sympathetic activation.
ARVD-potilailla havaittiin merkkejä poikkeavasta oikean kammion repolarisaatiosta, ja sen muuttumisesta sympaattisen aktivaation vaikutuksesta.
Valsalva strain amplified the repolarization gradient in LQT1 patients whereas it transiently reversed it in patients with ARVD.
Valsalvan kokeen ponnistusvaihe korosti entisestään gradienttia LQT1-potilailla ja käänsi ohimenevästi sen suuntaa ARVD-potilailla.
Valsalva strain prolonged the T wave peak to T wave end interval only in the LQT1 patients, considered to reflect the arrhythmogenic substrate in this syndrome.
Lisäksi Valsalvan kokeen ponnistusvaihe pidensi ohimenevästi T-aallon huipusta T-aallon loppuun mitattua aikaintervallia, mikä katsotaan olevan rytmihäiriöriskiä parhaiten kuvaava EKG-ilmiö tässä oireyhtymässä.
Autonomic testing and in particular the Valsalva manoeuvre are potentially useful in unmasking abnormal repolarization in these syndromes.
Autonomisen hermoston testit ja niistä erityisesti Valsalvan koe osoittautuivat käyttökelpoiseksi poikkeavan repolarisaation paljastamisessa LQT1- ja ARVD-potilailla.
This study explored the effects of cardiovascular autonomic function tests on repolarization and its heterogeneity, with a special reference to congenital arrhythmogenic disorders typically associated with stress-induced fatal ventricular arrhythmias.
Väitöskirjatutkimuksessa selvitettiin vakioitujen autonomisen hermoston toimintakokeiden vaikutuksia sydämen repolarisaatioon, mittaamalla monikanavaisesta sydänsähkökäyrästä (EKG) repolarisaatiota kuvaavaa QT-aikaa lyönti lyönniltä.
The autonomic nervous system is an important modulator of ventricular repolarization and arrhythmia vulnerability.
Autonomisen hermoston toimintakokeiden vaikutukset sydämen repolarisaatioon
It showed that LQT1 patients exhibit a repolarization gradient from the left ventricle towards the right ventricle, significantly larger than in controls.
Gradientti oli normaalia suurempi ja suunnaltaan vasemmalta oikealle LQT1-potilailla, mutta päinvastainen eli oikealta vasemmalle ARVD-potilailla.
In conclusion, intrathoracic volume and pressure changes influence regional electrocardiographic and magnetocardiographic QT interval measurements differently.
Äkillisesti lisääntynyt sympaattisen hermoston aktiivisuus lisää vakavien rytmihäiriöiden vaaraa mm. kasvattamalla ohimenevästi sydämen sähköiseen toipumisvaiheen (repolarisaatioon) keston alueellisia eroja.
An electrocardiographic marker reflecting interventricular dispersion of repolarization was introduced.
Tutkimuksessa esitettiin lisäksi uusi tapa kuvata repolarisaation epäyhtenäisyyttä, arvioimalla EKG:n avulla sydämen oikean ja vasemman kammion välistä repolarisaatiogradienttia.
IgA nephropathy (IgAN) is the most common primary glomerulonephritis.
IgA nefropatia (IgAN) on yleisin primaari glomerulonefriitti.
The study also aimed to evaluate whether there is a difference in the progression rates in four countries (259 patients from Finland, 112 from UK, 121 from Australia and 274 from Canada), and if so, can this be explained by differences in renal biopsy policy.
Lisäksi selvitettiin, onko IgAN:n ennusteessa alueellisia eroja neljän maan välillä (aineistona 250 suomalaista, 112 skotlantilaista, 121 australialaista ja 274 kanadalaista potilasta), ja mikäli eroja on, johtuvatko ne munuaisbiopsian erilaisista aiheista maiden välillä.
Henoch-Schönlein nephritis (HSN) is rare in adults, and prediction of the outcome is even more difficult than in IgAN.
Henoch-Schönlein nefriittiä (HSN) pidetään IgAN:n systeemisenä muotona, se on harvinainen aikuisilla, ja siksi sen etenemistä on vieläkin vaikeampi ennustaa.
In IgAN patients, IL-1ra excretion into urine was found to be decreased as compared with HSN patients and healthy controls.
IgAN potilailla IL1ra:n eritys oli vähäisempää kuin HSN potilailla tai terveillä verrokeilla.
A large proportion of the patients diagnosed in Helsinki as having IgAN had normal renal function (161/313 patients).
Suurella osalla (161/313) Helsingissä diagnosoiduilla IgAN potilailla oli normaali munuaisten toiminta dianoosivaiheessa.
IgAN is in most cases a slowly progressing disease, and the prediction of progression has been difficult, and the results of studies have been conflicting.
Taudin eteneminen on yleensä hidasta ja sitä on vaikea ennustaa.
In one third of the patients the disease progresses, and they eventually need renal replacement therapy.
On arvioitu, että kolmasosalle potilaista kehittyy dialyysihoitoon johtava munuaisten vajaatoiminta.
In conclusion, it was shown that factors associated with outcome can reliably be identified even in mild cases of IgAN.
Tulokset osoittavat, että luotettavia ennusteeseen vaikuttavia tekijöitä on IgAN:ssa löydettävissä jo taudin varhaisessa vaiheessa.
The third aim was to measure urinary excretions of cytokines interleukin 1ß (IL-1ß) and interleukin 1 receptor antagonist (IL-1ra) in patients with IgAN and HSN and the correlations of excretion of these substances with histopathological damage and clinical factors.
Sytokiini interleukiini 1ß (IL-1ß):n ja interleukiini 1 reseptori antagonistin (IL-1 ra) eritystä virtsaan mitattiin IgAN ja HSN potilailla ja selvitettiin korreloiko näiden sytokiinien eritys histopatologiseen vaurioon tai kliini-seen taudinkuvaan.
This study was conducted to evaluate the clinical and histopathological features and predictors of the outcome of IgAN and HSN diagnosed in one centre (313 IgAN patients and 38 HSN patients), and especially in patients with normal renal function at the time of renal biopsy.
Tutkimuksessa etsittiin kliinisiä ja histopatologisia löydöksiä, jotka voisivat toimia IgAN:n ja HSN:n ete-nemistä ennustavina tekijöinä etenkin niillä potilailla, joilla munuaisten toiminta tautia diagnosoitaessa oli normaali.
Predicting outcome in adult HSN, however, remains difficult.
HSN on aikuisilla harvinainen, ja yksilöllinen taudin etenemisen ennustaminen on edelleen vaikeaa.
Four factors, (hypertension, higher amounts of urinary erythrocytes, severe arteriolosclerosis and a higher glomerular score) which independently predicted progression (logistic regression analysis), were identified in mild disease.
Näillä potilailla itsenäisiksi ennusteeseen vaikuttaviksi tekijöiksi logistisessa regressioanalyysissä osoittautui kohonnut verenpaine, mikroskooppisen hematurian määrä, vaikeammat glomerulusmuutokset ja arterioloskleroosin esiintyminen munuaisbiopsiassa.
Patients with a high IL-1ra/IL-1ß ratio had milder histopathological changes in renal biopsy than patients with a low/normal IL-1ra/IL-1ß ratio.
Lisäksi havaittiin, että potilailla joilla IL-1ra:n ja IL-1ß:n välinen suhde oli korkea, oli vähäisempiä histopatologisia vaurioita kuin niillä potilailla joilla näiden sytokiinien erityksen suhde oli matala.
When age, levels of renal function, proteinuria and blood pressure were taken into account, it showed that the variability related mostly to lead-time bias and renal biopsy indications.
Neljän maan IgAN poti-laiden munuaisten eloonjäämisanalyysissä oli eroa, ja ero osoittautui pääosin johtuvan erilaisista munuaisbiopsian aiheista.
After analyzing the patient series with these lesions, we concluded that: 1.
Tutkittuaan potilaiden sarjoja voimme päätellä, että: 1.
Particular attention was paid to uncommon locations or insufficiently investigated cavernomas, including 1.
Tässä tutkimuksessa erityistä huomiota kiinnitettiin harvinaisiin kavernoomiin: 1.
However, due to the remaining cavernomas, epileptogenic activity can persist postoperatively, frequently necessitating long-term use of antiepileptic drugs.
Kuitenkin jäljellä olevat kavernoomat kantavat mahdollisen riskin aiheuttaa epileptisiä kohtauksia, minkä takia epilepsialääkityksen pitkäkestoinen käyttö on suosi-teltu.
The most frequent disabling symptom at follow-up was memory disorder, considered to be the result of a complex interplay between chronic epilepsy and possible damage to the temporal lobe during surgery.
Yleisin leikkauksen jälkiseuraus oli muistivaikeuksia, minkä syy voi olla pitkäkestoinen epilepsia tai toimenpiteen aiheuttama vaurio.
Microsurgical removal of a cavernoma is effective and safe, improving neurological deficits.
Selkäkanavan kavernoomien mikrokirurginen poisto on tehokas ja turvallinen.
Due to advancements in neuroradiology, the number of cavernoma patients coming to be evaluated in neurosurgical practice is increasing.
Pään magneettitutkimuksen tultua kliiniseen käyttöön on diagnosoitujen kavernoomien lukumäärä jatkuvasti lisääntynyt.
Sensorimotor deficits and pain improved postoperatively at a high rate, whereas bladder dysfunction remained essentially unchanged, causing social discomfort to patients.
Leikkauksen jälkeen, halvaus ja kipu paranevat hyvin, mutta virtsarakon toimintahäiriö pysyy pääosin ennallaan.
Surgery is indicated when re-bleedings are frequent and the mass-effect causes progressive neurological deterioration.
Kavernooman poisto on aiheellinen silloin, kun aivoverenvuodot toistuu useasti tai itse kavernooma johtaa neuroloogisiin puutoksiin.
In our series, surgical removal of the most active cavernoma usually the biggest lesion with signs of recent hemorrhage - was safe and prevented further bleedings.
Meidän sarjassa, isoimman ja vuotaneen kavernooman mikrokirurginen poisto oli tehokas sekä verenvuodon ehkäisemisessä että epilepsian hoitamisessa.
Microsurgical removal of temporal lobe cavernomas is beneficial for patents suffering from drug-resistant epilepsy.
Ohimolohkon kavernoomilla on taipumusta aiheuttaa vaikea-hoitoista epilepsiaa.