natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Nordic countries often work together in the European Union and other international contexts.
Euroopan unionissa ja muissa kansainvälisissä yhteyksissä Pohjoismaat toimivat usein yhdessä.
Knowledge of Swedish, a member of the Scandinavian family of languages, facilitates cooperation, creates a feeling of affinity and increases influence within the larger framework.
Skandinaavisiin kieliin kuuluvan ruotsin osaaminen helpottaa yhteistyötä, luo yhteenkuuluvuuden tunnetta ja lisää vaikutusmahdollisuuksia suuremmassa yhteydessä.
To gain all these benefits, it is important that education in Finland creates the foundation for solid language skills.
Kaikkien hyötyjen käyttöön ottamiseksi on tärkeää, että koulutus Suomessa luo pohjan vahvalle kielitaidolle.
It is also important that society actively and consistently supports the use and viability of both national languages.
On myös tärkeää, että yhteiskunta aktiivisesti ja johdonmukaisesti tukee molempien kansalliskielten käyttöä ja niiden elinvoimaisuutta.
In this way, doors to as many different alternatives as possible will remain open for everyone.
Näin jokaisen kohdalla ovet pysyvät avoimina mahdollisimman monelle eri vaihtoehdolle.
2 CURRENT SITUATION
2 NYKYTILA
In practice, Finland is today a multilingual country, where 148 languages are spoken as the mother tongue.
Suomi on nykyisin käytännössä monikielinen maa, jossa puhutaan 148 kieltä äidinkielenä.
Statistics Finland 2011a
Tilastokeskus 2011a
Other native languages account for 4.5 per cent of the population.
Muunkielisten määrä Suomessa on 4,5 prosenttia.
Statistics Finland 2011b
Tilastokeskus 2011b
The number of Swedish speakers was at its highest before tens of thousands moved to Sweden between the 1950s and the 1970s.
Suurimmillaan ruotsinkielisten määrä oli ennen kuin kymmenet tuhannet muuttivat Ruotsiin 1950–1970-luvuilla.
Finnäs 2009
Finnäs 2009
The figures are based on the Population Information System, where a child’s mother tongue is registered on the basis of information given by the parents.
Laskelmat perustuvat väestötietojärjestelmään, jonne vanhemmat ilmoittavat lapsen kielen, joka näin ollen on hänen rekisteröity äidinkielensä.
Many languages are used in Finland.
Suomessa käytetään useita kieliä.
Finnish people are supported in their learning of the national languages and other languages. Similarly, people of foreign origin are supported in learning their mother tongue and Finland’s national languages.
Suomessa tuetaan sekä suomalaisten kansalliskielten että muiden kielten oppimista samoin kuin alkuperältään ulkomaalaisten oman äidinkielen ja Suomen kansalliskielten oppimista.
The languages of the State of Finland are Finnish and Swedish, which by virtue of Section 17 of the Constitution have the status of national languages.
Suomen valtion kieliä ovat suomi ja ruotsi, joilla perustuslain 17 §:n mukaan on asema kansalliskielinä.
Thus, Finland is officially a bilingual country.
Suomi on siten virallisesti kaksikielinen maa.
The Constitution guarantees native Finnish and Swedish speakers equal rights to use their mother tongue, or their “own language”.
Suomea ja ruotsia äidinkielenään puhuvilla on perustuslaissa turvatut, yhtäläiset oikeudet käyttää äidinkieltään, niin sanottua omaa kieltään.
The Government’s position is that the language legislation that entered into force in 2004 is for the most part good and up to date. However, there are shortcomings in compliance with the legislation.
Valtioneuvoston lähtökohtana on, että vuonna 2004 voimaan tullut kielilainsäädäntö on pääosin hyvä ja ajanmukainen, mutta sen noudattamisessa on puutteita.
The impacts of inadequate application surface differently for Finnish speakers and Swedish speakers.
Puutteellisen soveltamisen vaikutukset ilmenevät eri tavoin suomen- ja ruotsinkielisille.
Finnish speakers can generally trust that their linguistic rights are realised and that they can express themselves in their own language.
Suomenkieliset voivat yleensä luottaa kielellisten oikeuksiensa toteutumiseen ja siihen, että he voivat ilmaista itseään omalla kielellään.
In contrast, Swedish speakers cannot have equally high trust in the realisation of their linguistic rights. They also have the option of using their own language in contacts with the authorities less frequently.
Ruotsinkieliset eivät sitä vastoin yhtä suuressa määrin voi luottaa kielellisten oikeuksiensa toteutumiseen eikä heillä myöskään yhtä usein ole mahdollisuutta käyttää omaa kieltään yhteyksissään viranomaisiin.
Shortcomings have been reported widely, for instance, in the Report of the Government on the Application of Language Legislation in 2006 and 2009 and in Finland’s periodic reports to the bodies monitoring the minority treaties of the Council of Europe.
Puutteista on raportoitu laajasti muun muassa valtioneuvoston kertomuksessa kielilainsäädännön soveltamisesta vuosina 2006 ja 2009 sekä Suomen antamissa määräaikaisraporteissa Euroopan neuvoston vähemmistösopimuksia seuraaville toimielimille.
2.1 Finnish language and Finnish speakers in Finland
2.1 Suomen kieli ja suomenkieliset Suomessa
Depending on the definition of language, the Finnish language or its early forms were already spoken in Finland during the first millennium CE.
Suomen kieltä tai sen varhaisia muotoja puhuttiin kielen määrittelytavasta riippuen Suomessa jo ensimmäisellä vuosituhannella ajanlaskun alun jälkeen.
People speaking Finnish as their mother tongue account for the overwhelming majority, about 90 per cent, of Finland’s population.
Suomea äidinkielenään puhuvat muodostavat selkeän enemmistön, noin 90 prosenttia, Suomen väestöstä.
In most of Finland, everyone has the option of using Finnish and to be understood in that language.
Suurimmassa osassa Suomea jokaisella on mahdollisuus käyttää suomea ja tulla ymmärretyksi sillä.
Finnish speakers live everywhere in Finland.
Suomenkielisiä asuu kaikkialla Suomessa.
Most of them live in the Finnish-speaking areas.
Suurin osa heistä asuu suomenkielisillä alueilla.
They have few natural contacts with the Swedish language and with the segment of the population speaking Swedish as their mother tongue.
Heillä on vähän luonnollisia yhteyksiä ruotsin kieleen ja sitä äidinkielenään puhuvaan kansanosaan.
If they so wish, Finnish speakers can of course seek contacts with the Swedish language in these areas, too, via literature or the Internet, for example, or they can make an effort to use the Swedish language when travelling in a bilingual locality.
Näilläkin alueilla suomenkieliset voivat toki halutessaan tietoisesti etsiä yhteyksiä ruotsin kieleen esimerkiksi kirjallisuuden kautta tai Internetin välityksellä tai pyrkiä käyttämään ruotsin kieltä siirtyessään kaksikieliselle paikkakunnalle.
In bilingual areas, Finnish speakers have better opportunities to get to know Swedish speakers and to use the Swedish language.
Kaksikielisillä alueilla suomenkielisillä on paremmat mahdollisuudet tutustua ruotsinkielisiin ja käyttää ruotsin kieltä.
There is variation in the proximity or distance between the language groups in practical situations, and in how much Finnish speakers use Swedish in their contacts with Swedish speakers.
Se, kuinka lähellä tai erillään toisistaan kieliryhmät käytännössä toimivat ja kuinka paljon suomenkieliset käyttävät ruotsi yhteyksissään ruotsinkielisiin, vaihtelee.
Finnish speakers also live in monolingual Swedish areas in Ostrobothnia and Åland, and in these areas they constitute a minority.
Suomenkielisiä asuu myös yksikielisillä ruotsinkielisillä alueilla Pohjanmaalla ja Ahvenanmaalla ja näillä alueilla he muodostavat vähemmistön.
The linguistic rights secured by the Constitution for Finnish speakers to use their own language before courts or law and other authorities are generally realised well.
Perustuslaissa turvatut suomenkielisten kielelliset oikeudet käyttää omaa kieltään tuomioistuimissa ja muissa viranomaisissa toteutuvat pääasiassa hyvin.
This is also the case in bilingual municipalities where the majority language is Swedish.
Näin on myös sellaisissa kaksikielisissä kunnissa, joissa enemmistön kieli on ruotsi.
For instance in social welfare and health care, the linguistic rights of Finnish and Swedish speakers are realised in the most egalitarian way in those bilingual municipalities where Swedish is the majority language.
Esimerkiksi s
Report of the Government on the Application of Language Legislation 2009;
Valtioneuvoston kertomus kielilainsäädännön soveltamisesta 2009; Kielibarometri 2008; Kielibarometri 2012
2.2 Swedish language and Swedish speakers in Finland
2.2 Ruotsin kieli ja ruotsinkieliset Suomessa
Swedish has been spoken as a mother tongue in Finland at least since the 12th century.
Ruotsia on puhuttu maassamme äidinkielenä ainakin 1100-luvulta alkaen.
People speaking Swedish as their mother tongue account for 5.4 per cent of Finland’s population.
Ruotsia äidinkielenään puhuvia on Suomessa 5,4 prosenttia maan väestöstä.
Swedish-speaking Finns are natives of Finland.
Ruotsinkieliset suomalaiset, joita myös kutsutaan suomenruotsalaisiksi, ovat suomalaisia.
They are Finnish citizens and Finland is their homeland.
Heillä on Suomen kansalaisuus, ja Suomi on heidän kotimaansa.
Some Swedish-speaking Finns have relatives in Sweden or other contacts with the neighbouring country, whereas other families do not originally come from Sweden.
Joillakin ruotsinkielisillä suomalaisilla on sukulaisia Ruotsissa tai muita yhteyksiä naapurimaahansa, toisten suvut eivät alkujaan tule Ruotsista.
Not all Swedish speakers have family or emotional contacts with Sweden.
Kaikilla ruotsinkielisillä ei ole perhe- tai tunneyhteyksiä Ruotsiin.
For Swedish-speaking Finns, Sweden is a neighbouring country where their language is used as the country’s principal language and where they therefore have the opportunity to use their own language widely.
Ruotsinkielisille suomalaisille Ruotsi on naapurimaa, jossa käytetään heidän kieltään maan pääkielenä ja jossa heillä siten on mahdollisuus käyttää omaa kieltään laajasti.
Many Swedish speakers in Finland perceive that they have a double identity.
Useat Suomen ruotsinkieliset kokevat, että heillä on kaksoisidentifikaatio.
They feel that they belong to the group of Swedish speakers in Finland which is a
He kokevat kuuluvansa Suomen ruotsinkielisten ryhmään, joka on
At the same time, they feel strongly that they are Finns and belong to Finnish society.
Samanaikaisesti he kokevat vahvasti olevansa suomalaisia ja kuuluvansa suomalaiseen yhteiskuntaan.
Tens of thousands of Swedish speakers cannot speak Finnish fluently or do not speak Finnish at all.
Kymmenet tuhannet ruotsinkieliset eivät osaa sujuvasti suomea tai ovat yksikielisiä ruotsinkielisiä.
Especially those Swedish speakers who have learned the Finnish language well feel that they are in practice bilingual.
Varsinkin ne ruotsinkieliset, jotka ovat oppineet suomen kielen hyvin, kokevat olevansa käytännössä kaksikielisiä.
Thus, belonging to a Swedish-language community does not conflict with a Finnish and bilingual identity.
Ruotsinkieliseen yhteisöön kuuluminen ei siis ole ristiriidassa suomalaisen ja kaksikielisen identiteetin kanssa.
Henning-Lindblom 2012
Henning-Lindblom 2012
Swedish speakers live in different types of areas.
Ruotsinkielisiä asuu erityyppisillä alueilla.
Most Swedish speakers live in the Helsinki metropolitan area and on the coast; the former is bilingual and the latter mainly bilingual.
Suurin osa ruotsinkielisistä asuu pääkaupunkiseudulla ja rannikolla, joista ensin mainittu on kaksikielinen ja jälkimmäinen pääasiassa kaksikielinen.
There are also three monolingual Swedish-language municipalities on the coast of mainland Finland.
Manner-Suomen rannikolla on myös kolme yksikielistä ruotsinkielistä kuntaa.
In fact, Swedish speakers lived all over the country at the end of 2011.
Todellisuudessa ruotsinkielisiä asui vuoden 2011 lopussa joka puolella maata.
According to the population data of Statistics Finland, only 17 out of the 285 monolingual Finnish-language municipalities in mainland Finland had no Swedish speakers.
Yhteensä Manner-Suomen 285 yksikielisestä suomenkielisestä kunnasta vain 17:ssä ei Tilastokeskuksen väestötietojen perusteella asunut lainkaan ruotsinkielisiä.
However, the proportion of Swedish speakers in most of Finland’s municipalities is so low that, by virtue of Section 5 of the Language Act, the municipalities are officially monolingual.
Ruotsinkielisen väestön osuus on kuitenkin suurimmassa osassa Suomen kunnista niin alhainen, että kunnat ovat kielilain 5 §:n määritelmän mukaan virallisesti yksikielisiä.
It is rare that Swedish speakers have no contacts with Finnish speakers.
Suhteessa suomenkielisiin vain harvoin on niin, että ruotsinkielisillä ei ole lainkaan yhteyksiä suomenkielisiin henkilöihin.
Swedish speakers live both in monolingual Finnish-language and monolingual Swedish-language municipalities; the latter have also Finnish-speaking residents.
Ruotsinkielisiä asuu niin yksikielisissä suomen- kuin ruotsinkielisissä kunnissa ja jälkimmäisissä asuu myös suomenkielisiä.
The majority of Swedish speakers live in bilingual municipalities.
Määrällisesti suurin osa ruotsinkielisistä asuu kaksikielisissä kunnissa.
For example, about 64,000 Swedish speakers live in the Helsinki metropolitan area, but the predominant language in the region is Finnish and, as a whole, the region functions more often in Finnish than in Swedish.
Esimerkiksi pääkaupunkiseudulla asuu noin 64 000 ruotsinkielistä, mutta seutu on enemmistöltään suomenkielinen ja toimii kokonaisuudessaan useammin suomen kuin ruotsin kielellä.
In bilingual municipalities, the Swedish speakers’ situation is often different from that of the Finnish speakers, as everyday situations and the concepts of Finland’s bilingualism may not be the same.
Kaksikielisissä kunnissa ruotsinkielisten tilanne on usein toisenlainen kuin suomenkielisillä, sillä arjen tilanteet ja käsitys maan kaksikielisyydestä saattavat poiketa toisistaan.
In a bilingual municipality where the majority language is Finnish, Finnish speakers can most often organise their lives completely in their own language, but this is not necessarily the case for Swedish speakers living in the same municipality.
Enemmistöltään suomenkielisessä kaksikielisessä kunnassa suomenkielinen voi useimmiten elää täysin omalla kielellään, mutta näin ei välttämättä ole samassa kunnassa asuvien ruotsinkielisten kohdalla.
This means that Swedish speakers do not always have as many opportunities to use their mother tongue as Finnish speakers.
Tämä tarkoittaa, että ruotsinkielisillä ei aina ole yhtä paljon mahdollisuuksia käyttää äidinkieltään kuin suomenkielisillä.
In practice, all Swedish speakers have at least some contacts with the Finnish language because, for example, the majority of official communications, radio and television news, and Finnish literature is in the Finnish language.
Käytännössä kaikki ruotsinkieliset ovat ainakin kosketuksessa suomen kieleen, koska esimerkiksi suurin osa virallisesta tiedotuksesta, radio- ja televisiouutisista sekä suomalaisesta kirjallisuudesta on suomenkielistä.
Swedish speakers’ linguistic rights are realised to a varying extent in different parts of the country, and regional differences are considerable.
Ruotsinkielisten kielelliset oikeudet toteutuvat eri laajuudessa eri puolilla maata ja alueelliset erot ovat huomattavia.
Swedish speakers’ rights are realised the best in Swedish-language areas and in bilingual municipalities where Swedish is the majority language.
Parhaiten ruotsinkielisten oikeudet toteutuvat ruotsinkielisillä alueilla ja sellaisissa kaksikielisissä kunnissa, joissa ruotsi on enemmistön kieli.
Seen as a whole, there is still room for improvement in the implementation of Swedish speakers’ linguistic rights.
Kokonaisuudessaan ruotsinkielisten kielellisten oikeuksien toteuttamisessa on edelleen parantamisen varaa.
The authorities usually plan their operations only in the majority language of their official district, mostly in Finnish.
Viranomaiset
In their guidance documents, the ministries and most of the bilingual municipalities do not explicitly mention the duty to arrange operations in two languages.
Ministeriöillä ja suurimmalla osalla kaksikielisiä kuntia ei myöskään ole ohjausasiakirjoissaan täsmällistä mainintaa velvollisuudesta järjestää toiminta kahdella kielellä.
In public administration, the starting point is that Swedish speakers are served in Finnish unless they specifically ask to be served in Swedish.
Julkishallinnossa ruotsinkielisiä palvellaan lähtökohtaisesti suomen kielellä, jos he eivät erikseen pyydä saada asioida ruotsiksi.
Especially in large municipalities with Finnish as the majority language, it is often difficult to obtain social welfare and health care services in Swedish.
Varsinkin suurissa kunnissa, joissa suomi on enemmistön kieli, on usein vaikea saada sosiaali- ja terveydenhuoltopalveluja ruotsin kielellä.
Report of the Government on the Application of Language Legislation 2009;
Valtioneuvoston kertomus kielilainsäädännön soveltamisesta 2009; Kielibarometri 2008; Kielibarometri 2012.
2.3 Bilingualism at the individual level and coexistence of the national languages in Finland
2.3 Yksilötason kaksikielisyys ja kansalliskielten rinnakkainelo Suomessa
By virtue of the Constitution, Finland is officially bilingual.
Suomen valtio on perustuslain nojalla virallisesti kaksikielinen.
In consequence, the public authorities are required to provide for the cultural and societal needs of the country’s Finnish-speaking and Swedish-speaking populations on an equal basis.
Tästä seuraa julkiselle vallalle velvollisuus huolehtia maan suomen- ja ruotsinkielisen väestön sivistyksellisistä ja yhteiskunnallisista tarpeista yhtäläisten perusteiden mukaan.
Constitution, Section 17, Subsection 2
Perustuslain 17 §:n 2 mom.
By law, everyone in Finland has one registered mother tongue in the Population Information System.
Suomessa jokaisella on lain mukaan väestötietojärjestelmässä yksi rekisteröity äidinkieli.
The registered language is, above all, a tool for administrative division and planning for the arrangement of society’s services.
Rekisteröity kieli on ennen kaikkea hallinnollisen jaottelun ja suunnittelun työväline yhteiskunnallisten palvelujen järjestämistä varten.
It does not show how an individual perceives his or her own language,
Se ei kerro yksilön kokemuksesta omasta kielestään, niin sanotusta kieli-identiteetistä, tai hänen suhteestaan muihin kieliin.
There is no legal or linguistic definition for bilingualism at the individual level.
Yksilötason kaksikielisyydelle ei ole oikeudellista tai kielitieteellistä määritelmää.
When talking about bilingualism at individual level, the question is
Yksilötason kaksikielisyydestä puhuttaessa onkin kysymys siitä,
Today, Finnish speakers and Swedish speakers – at least not in all parts of the country – do not form clear-cut language groups that would live separately from each other and that would in all cases have different customs.
Suomen- ja ruotsinkieliset eivät nykyisin – ainakaan kaikissa osissa maata – muodosta selkeitä kieliryhmiä, jotka eläisivät erillään toisistaan ja joilla kaikissa tapauksissa olisi toisistaan poikkeavat tavat.
A practical example of the natural and close coexistence of both national languages is bilingual families where both parents speak their own mother tongue with their children and possibly also with each other.
Käytännön esimerkki molempien kansalliskielten luonnollisesta ja tiiviistä rinnakkaiselosta ovat sellaiset kaksikieliset perheet, joissa molemmat vanhemmat puhuvat omaa äidinkieltään lastensa ja mahdollisesti myös toistensa kanssa.
Both Finnish-language and Swedish-language traditions often blend and live side by side in these families, in the same way as the languages.
Näissä perheissä sekä suomen- että ruotsinkieliset perinteet usein yhdistyvät ja elävät rinta rinnan, kuten kieletkin.
Swedish speakers perceive themselves as bilingual more often than Finnish speakers.
Ruotsinkieliset kokevat olevansa kaksikielisiä useammin kuin suomenkieliset.
In turn, Finnish speakers less frequently feel that they are bilingual even if their skills in both national languages were comparable to the language skills of Swedish speakers who perceive themselves as bilingual.
Suomenkieliset puolestaan kokevat harvemmin olevansa kaksikielisiä, vaikka heidän molempien kansalliskielten osaamisen tasonsa olisikin verrannollinen kaksikieliseksi itsensä kokevan ruotsinkielisen kielitaidon tasoon.
An individual’s perception of one’s own bilingualism does not depend on the level of language skills but is rather a question of which group(s) the individual identifies with.
Yksilön kokemuksessa omasta kaksikielisyydestään ei ole kysymys kielitaidon tasosta vaan siitä, mihin ryhmään tai ryhmiin hän kokee kuuluvansa.
Naturally nothing prevents a Finnish speaker from identifying with both the Finnish-speaking and the bilingual populations.
Luonnollisestikaan ei ole estettä sille, että suomenkielinenkin identifioituisi niin suomenkieliseen kuin kaksikieliseen väestöön.
Since bilingualism at the individual level is increasing, the division into Finnish-speaking and Swedish-speaking population groups does not always feel natural.
Koska yksilötason kaksikielisyys lisääntyy, jaottelu suomen- ja ruotsinkielisiin väestöryhmiin ei aina tunnu luontevalta.
The division is artificial also because, irrespective of their own mother tongue, many people have relatives whose mother tongue is the other national language.
Jaottelu on keinotekoinen myös siksi, että monella on äidinkielestään riippumatta sukulaisia, joiden äidinkieli on toinen kansalliskieli kuin mitä itsellä on.
Increasingly often, families have members who speak different languages or have a different linguistic identity.
Samassa perheessä on yhä useammin erikielisiä tai eri kieli-identiteetin omaavia henkilöitä.
Despite the bilingualism displayed by people and despite the coexistence of the national languages, it is important to remember that the right, nor necessarily even the need, to use one’s own mother tongue does not subside even if a person perceived himself or herself as bilingual.
Henkilöiden tosiasiallisesta kaksikielisyydestä ja kansalliskielten rinnakkainelosta huolimatta on keskeistä muistaa, ettei oikeus eikä välttämättä tarvekaan käyttää äidinkieltään vähene, vaikka henkilö kokisikin itsensä kaksikieliseksi.
Bilingualism provides opportunities to use both of our languages, but this does not necessarily mean that people who are in practice bilingual would not expressly have the wish and need to use the language that they have learnt first or regard as their mother tongue.
Kaksikielisyys antaa mahdollisuuksia käyttää molempia kieliämme, mutta siitä ei välttämättä seuraa, ettei käytännössä kaksikielisillä henkilöillä olisi halua ja tarvetta käyttää nimenomaan ensin oppimaansa tai ensimmäiseksi äidinkielekseen kokemaansa kieltä.
In addition, there are people in Finland who are fluent in only one of the two national languages.
Tämän lisäksi maassamme asuu henkilöitä, jotka osaavat hyvin ainoastaan jompaakumpaa kansalliskieltä.
This also holds for Swedish speakers.
Näin on myös ruotsinkielisten keskuudessa.
For this reason, it must always be ensured, for instance, when organising services, that the rights and societal and cultural needs of both Finnish speakers and Swedish speakers are the starting point even if many people in practice were bilingual at one level or another.
Tästä syystä on aina huolehdittava siitä, että esimerkiksi palveluja järjestettäessä lähtökohtana ovat niin suomen- kuin ruotsinkielisten oikeudet sekä yhteiskunnalliset ja sivistykselliset tarpeet myös silloin, kun monet käytännössä ovat jollakin tasolla kaksikielisiä.
It is important to increase interaction between the language groups and to encourage natural ways of using both Finnish and Swedish in the same contexts.
Kieliryhmien välistä kanssakäymistä ja luonnollisia tapoja käyttää sekä suomea että ruotsia samoissa yhteyksissä on tärkeä lisätä.
Many possibilities already exist.
Monia mahdollisuuksia onkin jo olemassa.
For instance,
Esimerkiksi