natgillin/translations-raw huggingface dataset:
According to Article 12 of the directive, ‘[a]ny administrative [frequency] charges […] shall in total, cover only the administrative costs which will be incurred in the management, control and enforcement of the general authorisation scheme’.
Direktiivin 12 artiklan mukaan ”hallinnolliset (taajuus)maksut on määriteltävä niin, että ne kattavat kokonaisuudessaan ainoastaan yleisvaltuutusjärjestelmän – – hallinnoinnista, valvonnasta ja toteuttamisesta aiheutuvat hallinnolliset kustannukset”.
In other words, only costs incurred in frequency management can be collected from frequency-licence-holders through frequency fees.
Toisin sanoen hallinnollisten taajuusmaksujen avulla taajuuksien haltijoilta saa kerätä ainoastaan taajuushallinnosta aiheutuvat kustannukset.
On the other hand, Article 13 of the directive stipulates that ‘Member States may allow the relevant authority to impose fees for the rights of use for radio frequencies […] which reflect the need to ensure the optimal use of these resources’.
Direktiivin 13 artikla puolestaan säädetään, että ”jäsenvaltiot voivat antaa asianomaiselle viranomaiselle mahdollisuuden asettaa maksuja radiotaajuuksien – – käyttöä koskevien oikeuksien johdosta – – tarkoituksena näiden voimavarojen mahdollisimman tehokkaan käytön varmistaminen”.
In other words, frequency fees that promote the efficient use of frequencies are to be considered separate from administrative fees.
Toisin sanoen taajuuksien tehokasta käyttöä edistävät taajuusmaksut täytyy eriyttää hallinnollisista maksuista.
From the users' perspective, a frequency fee therefore, consists of two elements:
Käyttäjän näkökulmasta kokonaistaajuusmaksu koostuu siis kahdesta elementistä:
an administrative charge, collected for all frequencies, and an optional fee ensuring optimal use of resources.
hallinnollisesta maksusta, jota kerätään kaikilta taajuuksilta sekä mahdollisesta kannustavasta maksusta.
In Finland, covering the administrative costs of frequency management has been the only criterion in the setting of frequency fees.
Suomessa taajuusmaksujen määräytymisen ainoana lähtökohtana on ollut taajuushallinnosta syntyneiden kulujen kattaminen.
Frequency fees have, therefore, as defined in the Authorisation Directive, been administrative fees.
Taajuusmaksut ovat siis olleet valtuutusdirektiivin määritelmän mukaan hallinnollisia maksuja.
Some countries, however – most notably Great Britain – have adopted the practice of collecting permanent frequency fees with the aim of promoting efficient frequency use in addition to collecting administrative fees.
Joissain maissa, Iso-Britannia edelläkävijänä, on kuitenkin siirrytty keräämään hallinnollisten maksujen lisäksi jatkuvia taajuusmaksuja, joilla pyritään kannustamaan taajuuksien tehokkaaseen käyttöön.
I
Tällöin taajuusmaksujen kokonaissumma yleensä ylittää taajuushallinnosta syntyvät kustannukset, ja ylijäämä on tyypillisesti siirretty valtion budjettiin.
With regard to mobile communications, the Government Resolution on Spectrum Policy, issued in March 2012, states that, in connection with the preparation of the Code for Information Society and Communications Services, Finland is considering adoption of a frequency fee that reflects the market value of the frequency and exceeds administrative costs for frequency bands for which the auction procedure is not used.
Valtioneuvoston maaliskuussa 2012 tekemässä taajuuspoliittisessa periaatepäätöksessä todetaan matkaviestintoiminnan osalta, että Suomessa harkitaan tietoyhteiskuntakaaren valmistelun yhteydessä taajuuksien markkina-arvoa heijastavan, hallinnolliset kustannukset ylittävän taajuusmaksun käyttöönottoa sellaisilla taajuusalueilla, joihin huutokauppamenettelyä ei sovellettaisi.
Incentive fees consist of annual frequency usage fees that reflect the market value of the frequency and are aimed at creating incentives for the frequency-user’s utilisation of the frequency in a manner that maximises long-term benefits to society.
Kannustinmaksu on taajuudelle asetettu vuosittainen käyttömaksu, joka pyrkii heijastamaan taajuuden markkina-arvoa ja jonka tarkoituksena on luoda taajuuden käyttäjälle kannustimia käyttää taajuutta tavalla, joka maksimoi yhteiskunnalle koituvat hyödyt pitkällä aikavälillä.
The purpose of the fee is to provide a tool for ensuring the optimal use of radio frequencies in both the public and private sector.
Maksun tarkoituksena on olla yhtenä työkaluna mukana takaamassa radiotaajuuksien optimaalinen käyttö kaupallisella ja julkisella sektorilla.
The fee is based on the philosophy that when a frequency is subject to a considerable fee that reflects its market value, the user of the frequency will give up any unused frequencies or aim to increase spectrum efficiency, thereby reducing the relative size of the fee.
Maksun lähtökohta on se, että kun taajuudelle asetetaan sen arvoa kuvaava suuri kustannus, taajuuden käyttäjä luopuu mahdollisesti käyttämättä olevasta taajuudestaan tai pyrkii tehostamaan taajuuden käyttöään, jotta maksun suhteellinen koko pienenisi.
If the frequency fee exceeds the value the frequency holds for the user, frequency-users may also transfer frequencies to more efficient operators.
Taajuuden käyttäjä voi myös luovuttaa taajuuden edelleen tehokkaammalle toimijalle, jos taajuusmaksu ylittää taajuuden arvon käyttäjälle.
Reform of frequency management
Taajuuksien hallinnoinnin uudistaminen
The above-mentioned model, wherein frequency management decisions are made via instruments that have been established in statutes of various levels has not, in practice, turned out to be sufficiently efficient and flexible.
Edellä kuvattu malli, jossa taajuuksien hallinnoinnista päätetään käyttämällä useita eri säädöstason instrumentteja, ei ole käytännössä osoittautunut riittävän tehokkaaksi ja joustavaksi.
The system is in need of reform particularly in the area of radio operations.
Erityisesti radiotoiminnan osalta järjestelmä kaipaa uudistusta.
The new model must be understandable, well argued and sufficiently simple with respect to its objectives.
Uuden mallin on oltava selkeä, perusteltu sekä suhteessa sillä tavoiteltuihin päämääriin riittävän kevyt.
The new model must be able to ensure and promote efficient and appropriate frequency use, and to guarantee television and radio market functionality.
Uuden mallin tulee voida varmistaa ja edistää taajuuksien tehokasta ja tarkoituksenmukaista käyttöä sekä taata markkinoiden toimivuus televisio- ja radiotoiminnan markkinoilla.
CURRENT REGULATION OF TELEVISION AND RADIO OPERATIONS
TELEVISIO- JA RADIOTOIMINNAN VOIMASSA OLEVA SÄÄNTELY
Audiovisual Media Services Directive of the European Union
Euroopan unionin direktiivi audiovisuaalisista mediapalveluista
Television operation regulation in the EU has been harmonised by means of the Audiovisual Media Services Directive (2010/13/EC), known as the Audiovisual Directive.
Televisiotoiminnan sääntely EU:ssa on harmonisoitu audiovisuaalisista mediapalveluista annetulla direktiivillä (2010/13/EU, AV-direktiivi).
The directive is based on the country-of-origin principle; i.e., television broadcasting is, by default, regulated in line with the regulation in force in the country of establishment of the television operator, and, with the exception of certain specific circumstances, the reception of broadcasting may not be subject to limitations in other Member States.
Direktiivi perustuu alkuperämaan periaatteelle, eli televisiolähetyksiin sovelletaan lähtökohtaisesti televisiotoiminnan harjoittajan sijoittautumisvaltion sääntelyä, eikä lähetysten vastaanottamiselle saa eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta asettaa rajoituksia muissa jäsenvaltioissa.
The directive harmonises the regulation applied to determination of the country of origin of audiovisual services; to the protection of minors; and to the volumes of advertising, product placement, and sponsorship.
Direktiivissä on harmonisoitu audiovisuaalisten sisältöpalvelujen sijoittautumisvaltion määrittelyyn, alaikäisten suojeluun, mainonnan määrään sekä tuotesijoitteluun ja sponsorointiin sovellettava sääntely.
The directive also regulates the free broadcasting of events that are particularly interesting to the general public and the rights of television operators to use short news reports on matters of great interest to the general public on an exclusive basis.
Direktiivissä on säännelty myös yhteiskunnallisesti tärkeiden tapahtumien lähettämisestä vapaasti vastaanotettavassa televisiossa ja televisiotoiminnan harjoittajan oikeus käyttää lyhyitä uutisotteita yleisöä suuresti kiinnostavista yksinoikeudella lähetettävistä tapahtumista.
Moreover, the directive encourages Member States to make television broadcasting gradually more accessible to people with a visual or hearing disability.
Lisäksi direktiivi kannustaa jäsenvaltioita saattamaan televisiolähetykset asteittain näkö- ja kuulovammaisten saataville.
The directive divides audiovisual content services into traditional linear, scheduled television operations and on-demand audiovisual media services.
Direktiivissä jaetaan audiovisuaaliset sisältöpalvelut perinteiseen lineaariseen, aikataulutettuun televisiotoimintaan ja tilausohjelmapalveluihin.
Provisions on the promotion of European content; the protection of minors; and the general principles for commercial communications, sponsorship, and product placement apply to on-demand services.
Tilausohjelmapalveluihin sovelletaan säännöksiä eurooppalaisten teosten edistämisestä, alaikäisten suojelusta ja kaupallisen viestinnän yleisistä periaatteista sekä sponsoroinnista ja tuotesijoittelusta.
The Audiovisual Directive is a ‘minimum directive’, which means that Member States may also adopt regulation that is more specific than that of the directive if compatible with community law.
AV-direktiivi on niin sanottu minimidirektiivi, jolloin jäsenvaltiot voivat soveltaa myös direktiiviä yksityiskohtaisempaa, yhteisöoikeuden kanssa yhteensopivaa sääntelyä.
In Finland, the regulation has essentially followed the minimum levels laid out in the directive, and, with some exceptions, there has been no apparent need for adoption of more detailed regulation.
Suomessa sääntely on ollut lähtökohtaisesti direktiivin minimitason mukaista, eikä sitä yksityiskohtaisemmalle sääntelylle ole eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta nähty tarvetta.
Legislation
Lainsäädäntö
T
Merkittävimmät liikenne- ja viestintäministeriön hallinnonalaan kuuluvat televisio- ja radiotoimintaa koskevat säännökset ovat viestintämarkkinalaissa (393/2003), laissa televisio- ja radiotoiminnasta (744/1998), jäljempänä televisio- ja radiolaki, ja laissa radiotaajuuksista ja telelaitteista (1015/2001), jäljempänä radiolaki.
The Communications Market Act includes key provisions concerning telecommunications companies involved in general telecommunications operations.
Viestintämarkkinalaissa on yleistä teletoimintaa harjoittavia teleyrityksiä koskeva keskeinen sääntely.
In the act, ‘telecommunications operators’ refers to network operators and service operators.
Lain mukaan teleyrityksiä ovat sekä verkko- että palveluyritykset.
The Television and Radio Act applies to the operations of television companies established in Finland.
Televisio- ja radiolakia sovelletaan Suomeen sijoittautuneiden televisiotoiminnan harjoittajien toimintaan.
The act includes rules on granting and revocation of licences, programme content, advertising, tele-shopping programmes and sponsorship, and obligations related to preparing for exceptional circumstances.
Laki sisältää toimiluvan myöntämistä, peruuttamista, ohjelmistojen sisältöä, mainontaa, teleostoslähetyksiä ja sponsorointia sekä poikkeusoloihin varautumista koskevat säännökset.
The Radio Act, on the other hand, governs possession and use of radio equipment, and planning and allocation of radio frequencies for various purposes.
Radiolaitteiden hallussapidosta ja käytöstä sekä radiotaajuuksien käytön suunnittelusta ja niiden osoittamisesta eri käyttötarkoituksiin säädetään laissa radiotaajuuksista ja telelaitteista.
According to section 7 b of the Television and Radio Act, notification in accordance with section 15(1) must be submitted, prior to the commencement of the operations, to the Finnish Communications Regulatory Authority for television and radio broadcasting operations that are not subject to a licence.
Televisio- ja radiolain 7 b §:n mukaan muusta kuin toimiluvanvaraisesta televisio- ja radiotoiminnan harjoittamisesta on ennen toiminnan aloittamista tehtävä 15 §:n 1 momentin mukainen ilmoitus Viestintävirastolle.
Section 15 of the act specifies the information to be included in the notification.
Lain 15 §:ssä säädetään ilmoituksessa annettavista tiedoista.
If the operations are regional, the terms of the Television and Radio Act apply, with the exception of licence regulation and rules pertaining to the quotas for European content and independent programme-producers, to cable-television operations.
Kaapelitelevisiotoimintaan sovelletaan televisio- ja radiolain säännöksiä, lukuun ottamatta toimilupasääntelyä sekä säännöksiä eurooppalaisten teosten ja riippumattomien ohjelmatuottajien ohjelmien kiintiöistä, jos toiminta on paikallista.
Section 16 of the Television and Radio Act includes rules on the proportion of European works in television broadcasting:
Televisio- ja radiolain 16 § sisältää säännökset televisio-ohjelmistojen eurooppalaisuusasteesta.
pursuant to its 1 subsection, a television broadcaster must reserve for European works a majority proportion of his annual transmission time, excluding the time appointed to news, sports events, games, advertising, teletext services and teleshopping.
Pykälän 1 momentin mukaan televisiotoiminnan harjoittajan on varattava eurooppalaisille ohjelmille suurin osa vuosittaisesta lähetysajastaan, johon ei lueta uutisille, urheilutapahtumille, kilpailunomaisille viihdeohjelmille, mainoksille, tekstitelevisiolähetyksille tai teleostoslähetyksille varattua aikaa.
According to section 17 of the act, a television
Televisio- ja radiolain 17 §:n mukaan televisiotoiminnan harjoittajien on varattava riippumattomien tuottajien tuottamille ohjelmille 15 prosenttia lähetysajastaan johon ei lueta uutisia, urheilutapahtumia, kilpailunomaisia viihdeohjelmia, mainoksia, teleostoslähetyksiä ja tekstitelevisiolähetyksille varattua aikaa, tai vaihtoehtoisesti 15 prosenttia ohjelmistobudjetistaan.
In 2002, the percentage was raised from 10 per cent to promote digital content production.
Prosenttisosuutta korotettiin vuonna 2002 aiemmasta 10 prosentista digitaalisen sisältötuotannon edistämiseksi.
These terms, based on the Audiovisual Directive, apply to all television broadcasters.
Säännökset perustuvat AV-direktiiviin ja koskevat kaikkia televisiotoimijoita.
The act on prohibition of certain decoding systems (1117/2001) lays down provisions on the protection of decoding systems against hacking.
Laissa eräiden suojauksen purkujärjestelmien kieltämisestä (1117/2001) säädetään suojauksen purkujärjestelmien suojauksesta.
The act applies to, for example, pay television and broadcasting scrambled with specific technologies.
Laki koskee muun ohessa maksullista ja erityisellä teknisellä järjestelmällä suojattuja televisiolähetyksiä.
Protection of minors
Alaikäisten suojelu
The new Act on Audiovisual Programmes (710/2011) entered into force at the beginning of 2012.
Vuoden 2012 alusta tuli voimaan uusi kuvaohjelmalaki (710/2011).
A key objective of the act in its updated form is to create a more secure media environment for children, a goal that is promoted by means of media education and communications.
Uudistuksen keskeisenä tavoitteena on luoda turvallisempi mediaympäristö lapsille. Sitä edistetään mediakasvatuksen ja tiedotuksen avulla.
Film classification was discontinued when the act came into force, but the age-limit system was retained.
Kuvaohjelmien ennakkotarkastuksesta luovuttiin lain voimaantulon yhteydessä, mutta ikärajajärjestelmä säilytettiin.
In connection with the new law, the Finnish Board of Film Classification became the Finnish Centre for Media Education & Audiovisual Media.
Lakiuudistuksen myötä Valtion elokuvatarkastamo muuttui Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskukseksi.
The Centre for Media Education & Audiovisual Media, operating under to the Ministry of Education and Culture, has the tasks of coordinating and promoting media education; supervising television programme, computer and video-game supply; and maintaining the age-limit system in accordance with the principles of child welfare.
Opetus- ja kulttuuriministeriön alaisen Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskuksen tehtävänä on mediakasvatuksen koordinointi ja edistäminen sekä elokuvien, tallenteiden, televisio-ohjelmien ja tietokone- ja videopelien tarjonnan valvonta ja ikärajaluokittelujärjestelmän ylläpito lastensuojelullisin perustein.
The centre may, on its own initiative, classify audiovisual programmes and enforce adherence to obligations by issuing a statement and notice of a conditional fine.
Keskus voi ottaa omasta aloitteestaan kuvaohjelman luokiteltavakseen ja tehostaa velvoitteiden noudattamista huomautuksella ja uhkasakolla.
At the same time, some supervisory tasks related to television operations and child welfare were transferred from FICORA to the centre.
Televisiotoimintaa koskevia, lasten suojelemiseen liittyviä valvontatehtäviä siirtyi samassa yhteydessä Viestintävirastolta Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskukselle.
As a general rule, all programmes are to be classified as suitable for all ages; be classified with an age limit of seven, 12, 16, or 18 years; or be given an age limit of 18.
Lähtökohtaisesti kaikki ohjelmat on luokiteltava tarjottaviksi kaikenikäisille tai niille tulisi luokitella 7, 12, 16 tai 18 vuoden ikäraja tai antaa suoraan 18 vuoden ikäraja.
Classified programmes must display a label that describes their content.
Luokiteltuihin ohjelmiin on lisättävä sisältöä kuvaava symboli.
The act requires that audiovisual programmes available in Finland be classified in accordance with uniform criteria.
Uudistettu laki edellyttää, että Suomessa tarjottavat kuvaohjelmat luokitellaan yhdenmukaisin perustein.
Classification applies to all types of programming – i.e., films, television programmes and games – and all methods of provision of audiovisual content: cinemas, distributed recordings, television broadcasting and on-demand services available on the internet, for example.
Luokittelu koskee kaikentyyppisiä ohjelmia eli elokuvia, televisio-ohjelmia ja pelejä sekä kaikkia kuvaohjelman tarjoamisen tapoja eli elokuvateatteriesityksiä, tallennelevitystä, televisiolähetyksiä ja esimerkiksi internetissä saatavilla olevia tilausohjelmapalveluja.
To cover the costs of audiovisual media’s supervision, a tax-like supervision fee is collected from providers of audiovisual programmes.
Kuvaohjelmien valvonnasta aiheutuvien kustannusten kattamiseksi kuvaohjelmien tarjoajilta peritään veroluonteinen valvontamaksu.
Fees are also collected for programme classification and announcements made through the system of the Finnish Centre for Media Education & Audiovisual Media.
Lisäksi maksua peritään ohjelmien luokittelusta ja ilmoittamisesta Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskuksen järjestelmän kautta.
Obligation of contingency preparation
Varautumisvelvollisuus
By means of contingency planning and preparations for exceptional circumstances, all telecommunications companies must ensure that their activities will continue with minimum disruption even in the exceptional circumstances referred to in section 90 of the Emergency Powers Act and in disruptive situations under normal circumstances.
Kaikille teleyrityksille on viestintämarkkinalain 90 §:ssä säädetty velvollisuus valmiussuunnittelulla sekä poikkeusoloihin varautumisella huolehtia siitä, että niiden toiminta jatkuu mahdollisimman häiriöttömästi myös valmiuslaissa tarkoitetuissa poikkeusoloissa sekä normaaliolojen häiriötilanteissa.
According to section 7 of the Act on Yleisradio Oy, public-service programming must in particular make provisions for television and radio broadcasting in exceptional circumstances.
Yleisradio Oy:stä annetun lain 7 §:n mukaan Yleisradion julkisen palvelun ohjelmatoiminnan tulee erityisesti varautua televisio- ja radiotoiminnan hoitamiseen poikkeusoloissa.
According to section 43 a of the Act on Radio Frequencies and Telecommunications Equipment, ‘[t]he principal radio frequency users and user groups […] all have a duty, in cooperation with the Finnish Communications Regulatory Authority, to ensure, by means of emergency planning and precautionary measures for exceptional circumstances, as well as other measures, that the use of radio frequencies is efficient and sufficiently free of interference even under exceptional circumstances and in disruptive situations in normal circumstances’.
Radiolain 43 a §:n mukaan keskeiset radiotaajuuksien käyttäjät ja käyttäjäryhmät ovat velvollisia yhteistyössä Viestintäviraston kanssa valmiussuunnittelulla ja poikkeusoloihin varautumisella sekä muilla toimenpiteillä huolehtimaan radiotaajuuksien riittävän häiriöttömästä ja tehokkaasta käytöstä myös poikkeusoloissa ja normaaliolojen häiriötilanteissa.
This obligation, as specified in the Radio Act, pertains only to users and user groups specified by the Ministry of Transport and Communications on the basis of a proposal by the National Emergency Supply Agency.
Radiolain mukainen velvollisuus koskee ainoastaan liikenne- ja viestintäministeriön Huoltovarmuuskeskuksen esityksestä määräämiä keskeisiä radiotaajuuksien käyttäjiä ja käyttäjäryhmiä.
In line with section 93 of the Communications Market Act and section 15 a of the Radio Act, further provisions on contingency preparation may be made by Government decree.
Viestintämarkkinalain 93 §:n ja televisio- ja radiolain 15 a §:n mukaan tarkempia säännöksiä varautumisesta voidaan antaa valtioneuvoston asetuksella.
The issuing of provisions on contingency-preparedness with a decree has been limited to
Varautumista koskevien säännösten antaminen asetuksella on rajattu vain sellaisiin viestintäverkkojen järjestelyihin ja televisio- ja radiotoiminnan harjoittamiseen, jotka ovat tarpeen ihmishengen pelastamiseksi tai yhteiskunnan johtamisen tai turvallisuuden taikka elinkeinoelämän toimintakyvyn varmistamiseksi.
Under section 93(3) of the Communications Market Act, the Finnish Communications Regulatory Authority may issue further technical orders pertaining to a telecommunications operator's contingency-preparation obligation.
Viestintävirasto voi Viestintämarkkinalain 93 §:n 3 momentin nojalla puolestaan antaa eräitä teleyrityksen varautumisvelvollisuutta koskevia tarkempia teknisiä määräyksiä.
Moreover, section 93 allows the Ministry of Transport and Communications to issue instructions on the contingency-preparation obligation and general contingency planning in addition to binding legal provisions.
Sitovien oikeusnormien lisäksi liikenne- ja viestintäministeriö voi 93 §:n nojalla antaa varautumista ja yleistä valmiussuunnittelua koskevia ohjeita.
Obligation to broadcast official announcements
Velvollisuus välittää viranomaistiedotuksia
Under section 7 of the Act on Yleisradio Oy, YLE is obliged to broadcast official announcements for which further provisions shall be issued with a decree.
Yleisradiolla on Yleisradio Oy:stä annetun lain 7 §:n mukaan velvollisuus välittää asetuksella tarkemmin säädettäviä viranomaistiedotuksia.
Also, pursuant to section 15 of the Television and Radio Act, a television and radio broadcaster with a licence is obliged to transmit information from authorities to the public at no charge if this is necessary for saving human life, protecting property, or safeguarding the functioning of society.
Myös toimiluvanvaraisen televisio- ja radiotoiminnan harjoittajalla on televisio- ja radiolain 15 a §:n nojalla velvollisuus välittää viranomaisten yleisölle esittämiä tiedotuksia korvauksetta, jos se on tarpeen ihmishengen tai omaisuuden pelastamiseksi taikka yhteiskunnan toiminnan turvaamiseksi.
Further provisions on a television and radio broadcaster’s obligations as referred to in subsection 1 may be made by Government decree.
Tarkempia säännöksiä televisio- tai radiotoiminnan harjoittajan 1 momentissa tarkoitetusta velvollisuudesta voidaan antaa valtioneuvoston asetuksella.