natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This report sets out the current state of play of transposition, and covers the most important and relevant provisions, such as the use of prior authorisation, the level of patient mobility, reimbursement practices, information to patients and cooperation under the Directive.
Tässä kertomuksessa esitetään, mikä on direktiivin kansallisen lainsäädännön osaksi saattamisen tämänhetkinen tilanne jäsenvaltioissa, ja käsitellään tärkeimpiä ja olennaisimpia säännöksiä, jotka koskevat esimerkiksi ennakkoluvan käyttöä, potilaiden liikkuvuuden tasoa, korvauskäytäntöjä, tietojen antamista potilaille ja direktiivin mukaista yhteistyötä.
ANNEX A
LIITE A
Use of prior authorisation
Ennakkoluvan käyttö
It has also identified specific areas where greater cross-border collaboration could make a significant difference to patient outcomes, for example in access to critical care for myocardial infarctions.
Komissio on myös määritellyt erityisiä alueita, joilla rajatylittävän yhteistyön laajentamisella voisi olla huomattavia vaikutuksia potilaisiin, esimerkiksi kun otetaan huomioon kriittiseen hoitoon pääsy sydäninfarktitapauksissa.
These findings are in line with the data reported by Member States on information requests (contained in Annex A)
Nämä tulokset ovat jäsenvaltioiden tietopyynnöistä antamien tietojen (liite A) mukaisia.
Of nine NCPs surveyed, three had fewer than 10 requests for information per month, four had between 10 and 100 requests, and only two had more than 100 requests per month.
Yhdeksästä tutkitusta yhteyspisteestä kolme oli saanut alle kymmenen tietopyyntöä kuukaudessa, neljä oli saanut 10-100 pyyntöä ja vain kaksi oli saanut yli 100 pyyntöä kuukaudessa.
Article 11 of Directive 2011/24/EU concerns mutual recognition of prescriptions between Member States.
Direktiivin 2011/24/EU 11 artikla koskee lääkemääräysten vastavuoroista tunnustamista jäsenvaltioiden välillä.
Firstly, a number of Member States were late implementing the Directive, which will impact on the numbers able to use it during 2014.
Ensinnäkin osa jäsenvaltioista pani direktiivin myöhään täytäntöön, mikä vaikuttaa hoidon käyttäjämääriin vuonna 2014.
Three Member States appear to require any patient seeking reimbursement for cross-border healthcare to demonstrate why it is medically necessary for the particular episode of healthcare to be received in another country.
Kolme jäsenvaltiota näyttää edellyttävän, että rajatylittävästä terveydenhuollosta korvauksia hakevan potilaan on osoitettava, miksi hänen on lääketieteellisesti välttämätöntä saada tietyssä vaiheessa terveydenhuoltoa toisessa maassa.
A total of 109 223 such requests were recorded in 2014.
Vuonna 2014 tietopyyntöjä ilmoitettiin saadun yhteensä 109 223.
The data is not, therefore, easily comparable between Member States: examples in this Annex are given by way of illustration only.
Jäsenvaltioiden tiedot eivät siis ole helposti vertailukelpoisia: tämän liitteen tiedot esitetäänkin vain tilanteen havainnollistamiseksi.
Twenty Member States reported data on reimbursement made exclusively under the Directive.
Kaksikymmentä jäsenvaltiota antoi tietoja korvauksista, jotka oli maksettu pelkästään direktiivin mukaisesti.
In 2013 there were 1.6 million claims for reimbursement for unplanned healthcare but only 30 172 applications for planned healthcare abroad under the Regulations (via the S2 form used in such cases).
Ulkomailla annetusta ennakoimattomasta hoidosta tehtiin 1,6 miljoonaa asetusten mukaista korvaushakemusta vuonna 2013 mutta etukäteen suunnitellusta hoidosta vain 30 172 (näissä tapauksissa käytettävällä S2-lomakkeella).
In these 14 Member States, therefore, it is unclear for patients exactly which treatments are subject to prior authorisation, since the use of at least one of these criteria - and sometimes both - has not been elucidated by national authorities.
Näissä 14 jäsenvaltiossa on potilaiden kannalta epäselvää, mitkä hoidot edellyttävät ennakkolupaa, koska kansalliset viranomaiset eivät ole selventäneet vähintään toisen - ja joskus eivät kummankaan - perusteen soveltamista.
Twenty-one Member States either failed to make the deadline, or transposed the Implementing Directive incompletely, leading to infringement proceedings.
Kaksikymmentäyksi jäsenvaltiota ei noudattanut määräaikaa tai saattoi täytäntöönpanodirektiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään vain osittain, mikä johti rikkomusmenettelyn käynnistämiseen.
In these cases the data indicate 74 050 via website (see point above), 15 461 via telephone, 5 436 via email, and 2 179 via face-to-face contact.
Näissä tapauksissa tietopyynnöistä 74 050 oli saatu verkkosivuston kautta (ks. edellinen kohta), 15 461 puhelimitse, 5 436 sähköpostilla ja 2 179 henkilökohtaisen käynnin aikana.
The evaluation study cited above indicates considerable variation in the performance of National Contact Points in this regard.
Edellä mainittu arviointitutkimus osoittaa, että kansallisten yhteyspisteiden toiminnassa on tässä suhteessa huomattavia eroja.
At the other end of the spectrum, Italy received 177 (103 authorised) and Slovakia 139 (121 authorised).
Toisessa ääripäässä olivat Italia, joka sai 177 hakemusta (103 hyväksyttiin), ja Slovakia, joka sai 139 hakemusta (121 hyväksyttiin).
Of these 21, Latvia and Malta did not provide data returns.
Näistä 21 jäsenvaltiosta Latvia ja Malta eivät antaneet tietoja.
Some Member States have different National Contact Points (NCPs) for ‘incoming' and ‘outgoing' patients.
Joissakin jäsenvaltioissa on eri kansalliset yhteyspisteet ˮsaapuvilleˮ ja ˮlähtevilleˮ potilaille.
There may well be merit in exploring common approaches or guidelines for the work of NCPs in future discussions.
Tulevissa keskusteluissa kannattaisi tarkastella yhteisiä lähestymistapoja tai suuntaviivoja kansallisten yhteyspisteiden työtä varten.
Most obviously, the Directive contains a significant number of provisions relating to transparency for patients on their rights, and on the quality and safety of healthcare services.
Direktiivissä on esimerkiksi huomattava määrä säännöksiä, jotka koskevat potilaiden oikeuksien avoimuutta sekä terveydenhuoltopalvelujen laatua ja turvallisuutta.
Of the 26 Member States who responded, all but Luxembourg and Sweden were able to provide data on the total number of unique requests.
Vastanneista 26 jäsenvaltiosta kaikki muut paitsi Luxemburg ja Ruotsi pystyivät ilmoittamaan yksittäisten tietopyyntöjen kokonaismäärän.
It clarifies the rights of patients to seek reimbursement for healthcare received in another Member State.
Direktiivi selkeyttää potilaiden oikeuksia hakea korvauksia toisessa jäsenvaltiossa saadusta terveydenhoidosta.
‘Patients have high expectations …the prevailing sentiment is that the NCP must be a gateway to healthcare, not a gatekeeper blocking access.'
Potilailla on suuria odotuksia... vallitseva käsitys on, että kansallisen yhteyspisteen on oltava portti terveydenhuoltoon eikä portinvartija, joka estää pääsyn sinne.
A detailed breakdown of data may be found in Annex A, which also sets out various qualifications regarding the data collection exercise, not least that the Directive was implemented at different times in different Member States and data may not therefore cover all of 2014).
Tiedot on eritelty tarkemmin liitteessä A, jossa esitetään myös tiedonkeruuta koskevia varauksia, kuten erityisesti se, että direktiivi pantiin eri jäsenvaltioissa täytäntöön eri aikoina eivätkä tiedot siksi välttämättä kata koko vuotta 2014.
Five Member States had fewer than 100 requests for information (Portugal, for example, recorded just 6).
Viisi jäsenvaltiota sai alle sata tietopyyntöä (esimerkiksi Portugali sai vain kuusi).
But the Directive does provide a ready-made space (and forum, in the shape of the network of NCPs, which meets regularly) for the Commission and Member States to share ideas on how this challenge might be met.
Direktiivissä säädetään kuitenkin komissiolle ja jäsenvaltioille valmiista tilasta (ja foorumista säännöllisesti kokoontuvan kansallisten yhteyspisteiden verkoston muodossa), jossa ne voivat jakaa ajatuksia siitä, miten tähän haasteeseen voitaisiin vastata.
As of 1 July 2015, four infringement proceedings remained open, and all four Member States concerned had made firm commitments to address the outstanding issues.
Neljä rikkomusmenettelyä oli 1. heinäkuuta 2015 kesken, mutta kyseiset neljä jäsenvaltiota olivat sitoutuneet tiukasti ratkaisemaan keskeneräiset asiat.
It seems hard to argue, for example, that a treatment should be subject to prior authorisation when not a single person has applied for authorisation for that treatment that year (with a possible exception for extremely specialised or expensive treatments, of course, where even a very small number of reimbursement claims could have significant consequences).
On esimerkiksi vaikea perustella, miksi johonkin hoitoon olisi oltava ennakkolupa, jos kukaan ei ole hakenut lupaa siihen kyseisenä vuotena (mahdollisia poikkeuksia voivat tietysti olla äärimmäisen erikoistuneet tai kalliit hoidot, joita koskevilla korvaushakemuksilla voisi olla jo hyvin pieninä määrinä huomattavia vaikutuksia).
The data in Annex A shows that some Member States with prior authorisation systems have received no requests for authorisation at all (and many others have received very few).
Liitteessä A olevat tiedot osoittavat, että muutamat ennakkolupajärjestelmää käyttävät jäsenvaltiot eivät ole saaneet yhtään lupapyyntöä (ja monet muut ovat saaneet niitä vain hyvin vähän).
The work of the eHealth Network is supported by a number of activities carried out under the eHealth Action Plan 2012 - 2020: Innovative healthcare for the 21st century​[13]​.
Verkostoa tuetaan eri toimilla, jotka toteutetaan noudattaen tiedonantoa ˮsähköisen terveydenhuollon toimintasuunnitelma 2012-2020 − innovatiivista terveydenhuoltoa 21. vuosisadalleˮ​[13]​.
So far, it is clear that there are significant differences between NCPs in the way they operate and the quality of the information they provide.
Toistaiseksi on selvää, että kansallisten yhteyspisteiden toimintatavoissa ja tarjotun tiedon laadussa on huomattavia eroja.
Article 20(1) of the Directive requires the Commission to ‘draw up a report on the operation of this Directive and submit it to the European Parliament and to the Council' by 25 October 2015, and every three years thereafter.
Direktiivin 20 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että komissio "laatii viimeistään 25 päivänä lokakuuta 2015 ja tämän jälkeen joka kolmas vuosi kertomuksen tämän direktiivin toiminnasta ja toimittaa sen Euroopan parlamentille ja neuvostolle".
It draws on the situation on the ground and other valuable external sources (past studies, scientific literature, stakeholder input, etc.).
Arviointitutkimus pohjautuu tilanteeseen jäsenvaltioissa ja muihin arvokkaisiin ulkopuolisiin lähteisiin (kuten aiempiin tutkimuksiin, tieteelliseen kirjallisuuteen ja sidosryhmiltä saatuihin tietoihin).
The Commission is of the view that the delegated powers conferred by Directive 2011/24/EU should remain in force.
Komissio katsoo, että direktiivillä 2011/24/EU siirretty säädösvalta olisi pidettävä voimassa.
Of these 23, Finland, France and Luxembourg provided aggregate data for the Directive and the Social Security Regulations.
Näistä 23 jäsenvaltiosta Luxemburg, Ranska ja Suomi antoivat kootusti sekä direktiivin että sosiaaliturva-asetusten mukaiset tiedot.
It is questionable whether this is in line with the criterion in Article 8(2)(a), which relates to the way treatment is provided in the Member State of affiliation rather than the Member State of treatment.
On kyseenalaista, onko tämä 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan perusteen mukaista, koska kyseinen peruste liittyy siihen, miten hoitoa annetaan vakuutusjäsenvaltiossa pikemminkin kuin hoitojäsenvaltiossa.
Article 8(7) of the Directive requires Member States to ‘make publicly available which healthcare is subject to prior authorisation'.
Direktiivin 8 artiklan 7 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot julkaisevat "tiedot siitä, millainen terveydenhuolto edellyttää tämän direktiivin mukaista ennakkolupaa".
The number of requests for prior authorisation specifically under the Directive which were either authorised or refused in the remaining 17 Member States was 560, of which 360 were authorised.
Lopuissa 17 jäsenvaltiossa erityisesti direktiivin mukaisia ennakkolupahakemuksia, jotka joko hyväksyttiin tai hylättiin, tehtiin 560, ja niistä 360:lle annettiin ennakkolupa.
Twenty-one Member States have introduced a system of prior authorisation (Austria, the Czech Republic, Estonia, Finland, Lithuania, the Netherlands and Sweden have not, although some of these have introduced legislation enabling them to introduce such a system at a later date, should they so wish).
Kaksikymmentäyksi jäsenvaltiota on ottanut käyttöön ennakkolupajärjestelmän (Alankomaat, Itävalta, Liettua, Ruotsi, Suomi, Tšekki ja Viro eivät ole, vaikkakin osa niistä on hyväksynyt lainsäädäntöä, joka mahdollistaa tällaisen järjestelmän käyttöönoton tarvittaessa myöhemmin).
Article 17 of Directive 2011/24/EU confers on the Commission the delegated powers for a period of 5 years from 24 April 2011.
Direktiivin 2011/24/EU 17 artiklalla komissiolle siirretään valta antaa delegoituja säädöksiä viiden vuoden ajaksi 24. huhtikuuta 2011 lukien.
Complaints, infringements and transposition measures were not part of its remit.
Siinä ei ole otettu huomioon valituksia, rikkomuksia ja täytäntöönpanotoimia.
Thirdly, whilst some Member States have implemented the Directive fully and are making considerable efforts to facilitate patients' rights to cross-border healthcare, there are a considerable number of Member States where the obstacles placed in the way of patients by health systems are significant, and which, in some cases at least, appear to be the result of intentional political choices: some of the current systems of prior authorisation are more extensive than the current numbers of requests would appear to justify; in many cases it is not clear exactly which treatments require prior authorisation; lower reimbursement tariffs than those used in the home Member State are a clear disincentive; there are a number of burdensome administrative requirements which may well deter patients.
Kolmas syy voi olla se, että vaikka jotkin jäsenvaltiot ovat panneet direktiivin kaikilta osin täytäntöön ja yrittävät kaikin tavoin edistää potilaiden oikeuksia rajatylittävään hoitoon, huomattavan monessa jäsenvaltiossa terveysjärjestelmä asettaa potilaille monia esteitä, mikä ainakin joissakin tapauksissa vaikuttaa johtuvan tarkoituksellisista poliittisista valinnoista: jotkin nykyiset ennakkolupajärjestelmät ovat laajempia kuin nykyisen hakemusten määrän mukaan vaikuttaisi olevan perusteltua, monissa tapauksissa ei ole täysin selvää, mihin hoitoihin edellytetään ennakkolupaa, kotijäsenvaltiossa maksettuja korvauksia pienemmät korvaukset ovat selvästi esteenä tai hoidolle on asetettu useita hankalia hallinnollisia vaatimuksia, jotka voivat hyvinkin saada potilaan luopumaan korvauksien hakemisesta.
The data returns made by Member States, in general, do not suggest that extensive systems of prior authorisation are justified: the numbers of people applying for authorisation are simply too small.
Jäsenvaltioiden toimittamat tiedot eivät yleensä viittaa siihen, että laajamittaiset ennakkolupajärjestelmät olisivat perusteltuja: lupaa hakee yksinkertaisesti liian pieni määrä ihmisiä.
Only three had average processing times of 30 days or more: Hungary (30 days); Cyprus (40); and Slovenia (69).
Vain kolmella keskimääräinen käsittelyaika oli vähintään 30 päivää: Kypros (40 päivää), Slovenia (69 päivää) ja Unkari (30 päivää).
NCPs in 12 EU Member States (Austria, Belgium, France, Germany, Hungary, Italy, Lithuania, Malta, the Netherlands, Slovenia, Spain, and Sweden) were approached in November 2014 by both email and telephone using three different pre-designed scenarios.
EU:n 12 jäsenvaltion (Alankomaat, Belgia, Espanja, Italia, Itävalta, Liettua, Malta, Ranska, Ruotsi, Saksa, Slovenia ja Unkari) kansallisiin yhteyspisteisiin otettiin yhteyttä marraskuussa 2014 sekä sähköpostitse että puhelimitse käyttäen kolmea erilaista etukäteen suunniteltua skenaariota.
Ten Member States recorded more than 1 000 information requests.
Kymmenen jäsenvaltiota ilmoitti saaneensa yli 1 000 tietopyyntöä.
Two of these infringement cases were pending as of 1 July 2015, the others having been closed on the grounds of subsequent transposition by the Member States concerned.
Näistä rikkomustapauksista kahden käsittely oli kesken 1. heinäkuuta 2015, ja muiden käsittely oli saatettu päätökseen sen jälkeen, kun kyseiset jäsenvaltiot olivat saattaneet täytäntöönpanodirektiivin myöhemmin osaksi kansallista lainsäädäntöään.
^8 Commission Implementing Directive 2012/52/EU of 20 December 2012 laying down measures to facilitate the recognition of medical prescriptions issued in another Member State (OJ L 356, 22.12.2012, p. 68).
^8 Komission täytäntöönpanodirektiivi 2012/52/EU, annettu 20 päivänä joulukuuta 2012 , toimenpiteistä toisessa jäsenvaltiossa annettujen lääkemääräysten tunnustamisen helpottamiseksi (EUVL L 356, 22.12.2012, s. 68).
It is also likely that requests relating to cross-border healthcare outside the scope of Directive 2011/24/EU have sometimes been included, e.g. questions relating to the European Health Insurance Card (EHIC) etc.
On myös todennäköistä, että jotkin jäsenvaltiot ovat ottaneet mukaan direktiivin 2011/24/EU soveltamisalan ulkopuolista rajatylittävää terveydenhuoltoa koskevat pyynnöt, kuten eurooppalaiseen sairaanhoitokorttiin liittyvät kysymykset.
Since its inception, the eHealth Network has adopted guidelines on patient summaries data sets and on ePrescriptions, and position papers on: electronic identification, interoperability, the proposed Regulation on data protection; and eHealth investment to be supported by the Connecting Europe Facility (CEF).
Sähköisten terveyspalvelujen verkosto on alusta lähtien hyväksynyt ohjeita potilaskertomuksia sisältävistä tiedostoista ja sähköisistä lääkemääräyksistä sekä kannanottoja, jotka koskevat sähköistä tunnistamista, yhteentoimivuutta, ehdotettua tietosuoja-asetusta ja Verkkojen Eurooppa -välineen tukemia investointeja sähköisiin terveyspalveluihin.
In total, only four of these Member States reported more than 1 000 reimbursements.
Yhteensä vain neljä näistä jäsenvaltioista ilmoitti yli 1 000 korvaustapauksesta.
Article 7(9) permits Member States to limit the application of the rules on reimbursement of cross-border healthcare for overriding reasons of general interest.
Direktiivin 7 artiklan 9 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat rajoittaa rajatylittävän terveydenhuollon korvaamista koskevien sääntöjen soveltamista yleistä etua koskevista pakottavista syistä.
The Commission adopted Implementing Decision 2011/890/EU concerning the eHealth Network on 22 December 2011.​[11]​.
Komissio hyväksyi 22. joulukuuta 2011 sähköisten terveyspalvelujen verkostoa koskevan täytäntöönpanopäätöksen 2011/890/EU​[11]​.
6.1 Introduction
6.1 Johdanto
Regarding ERNs, the first Networks will be established in 2016, and will then need to be evaluated.
Ensimmäiset eurooppalaiset osaamisverkostot perustetaan vuonna 2016, ja ne on silloin arvioitava.
For this report, the Commission asked Member States to participate in a data collection exercise.
Komissio pyysi jäsenvaltioita osallistumaan tietojen keräämiseen tätä kertomusta varten.
Article 12 of the Directive requires the Commission to support the development of European Reference Networks (ERNs) of healthcare providers and centres of expertise (in particular in the area of rare diseases) by: adopting the criteria and conditions that such Networks, and providers wishing to join Networks, must fulfil; developing criteria for establishing and evaluating such Networks; and facilitating the exchange of information and expertise on the Networks.
Direktiivin 12 artiklassa edellytetään, että komissio tukee terveydenhuollon tarjoajien ja osaamiskeskusten (erityisesti harvinaisten sairauksien alalla toimivien) välisten eurooppalaisten osaamisverkostojen kehittämistä hyväksymällä perusteet ja edellytykset, joita vaaditaan tällaisten verkostojen jäseneksi hakevilta terveydenhuollon tarjoajilta, kehittämällä perusteet tällaisten verkostojen perustamiseksi ja arvioimiseksi sekä helpottamalla verkostoja koskevien tietojen ja asiantuntemuksen vaihtoa.
^1 Directive 2011/24/EU of the European Parliament and of the Council of 9 March 2011 on the application of patients' rights in cross-border healthcare (OJ L 88, 4.4.2011, p. 45).
^1 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/24/EU, annettu 9 päivänä maaliskuuta 2011, potilaiden oikeuksien soveltamisesta rajatylittävässä terveydenhuollossa (EUVL L 88, 4.4.2011, s. 45).
There are also differences in the communication channels used by NCPs, as the following table (covering all 28 Member States and the separate contact points for England, Scotland, Wales, Northern Ireland, and Gibraltar)​[6]​ shows.
Kansallisten yhteyspisteiden käyttämissä tiedotuskanavissa on myös eroja, mikä näkyy seuraavasta taulukosta (kattaa kaikki 28 jäsenvaltiota sekä Englannin, Skotlannin, Walesin, Pohjois-Irlannin ja Gibraltarin erilliset yhteyspisteet)​[6]​:
Two of these Member States reported that they had neither refused nor granted a single request, two reported only one each, and only two had more than 100 requests.
Kaksi näistä jäsenvaltioista ilmoitti, että ne eivät olleet kieltäytyneet antamasta eivätkä myöskään myöntäneet yhtään lupaa, kaksi ilmoitti kieltäytyneensä antamasta yhtä lupaa ja myöntäneensä yhden luvan ja vain kaksi oli saanut yli 100 hakemusta.
Germany did provide a data return but was unable to provide data on the use of prior authorisation.
Saksa toimitti muut tiedot paitsi tiedot ennakkoluvan käytöstä.
At the other end of the scale, 14 Member States had made fewer than 100 reimbursements (of which six had made no reimbursements at all).
Asteikon toisessa päässä olivat 14 jäsenvaltiota, jotka olivat maksaneet korvauksia alle sadassa tapauksessa (näistä kuusi jäsenvaltiota ei ollut maksanut lainkaan korvauksia).
Twelve Member States have used this provision with regard to their ‘gatekeeper' structure, which is a system whereby a referral from a GP or family doctor is required for a patient to access specialist healthcare.
Kaksitoista jäsenvaltiota on soveltanut tätä säännöstä niin sanotussa portinvartijarakenteessaan, jonka mukaisessa järjestelmässä potilas tarvitsee yleislääkärin tai perhelääkärin lähetteen voidakseen käyttää erikoisterveydenhuollon palveluja.
It may be that that the natural demand for cross-border healthcare is relatively low for a number of reasons: unwillingness of patients to travel (e.g. because of proximity to family or familiarity with home system); language barriers; price differentials between Member States; acceptable waiting times for treatment in the Member State of affiliation.
On mahdollista, että rajatylittävän hoidon luonnollinen kysyntä on suhteellisen vähäistä useistakin syistä: potilaiden matkustushaluttomuus (esimerkiksi perheen läheisyys tai kotimaan järjestelmän tuttuus), kielimuuri, jäsenvaltioiden väliset hintaerot tai vakuutusjäsenvaltion kohtuulliset hoitoon pääsyn odotusajat.
However, Article 7(11) requires that such limitations be necessary and proportionate, and do not constitute a means of arbitrary discrimination or an unjustified obstacle to free movement.
Direktiivin 7 artiklan 11 kohdassa vaaditaan, että tällaisten rajoitusten on oltava välttämättömiä ja oikeasuhteisia eivätkä ne saa olla mielivaltaisen syrjinnän välineitä tai perusteettomia esteitä vapaalle liikkuvuudelle.
The deadline for the transposition of the Implementing Directive was the same as that for transposition of Directive 2011/24/EU, i.e. 25 October 2013.
Täytäntöönpanodirektiivin saattamisella osaksi kansallista lainsäädäntöä oli sama määräaika kuin direktiivin 2011/24/EU saattamisella osaksi kansallista lainsäädäntöä eli 25. lokakuuta 2013.