natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Immediately, in complete unity, half the Members rose and protested.
Tahaks siinkohal meenutada ühte juhtumit, mille käik erines märgatavalt parlamendis väljakujunenud tavadest.
Our distinguished guest, surprised and outraged, looked away from the autocue to rebuke the whole of the left with the historic words, ‘You’re all communists!’
See juhtus siis, kui Euroopa Parlamenti külastas Ronald Reagan, kes oli parasjagu kavandamas rünnakut sandinistliku Nicaragua destabiliseerimiseks.
The creation of the Sakharov Prize many years ago has also enabled the European Parliament to achieve recognition for its services to human rights.
Uued tuuled hakkasid puhuma 1994. aastal, kui õnnestus uuesti ühendada kõik vasakpoolsed peale sotsialistide ning luua Euroopa Ühendatud Vasakpoolsete ja Põhjamaade Roheliste Vasakpoolsete liitfraktsioon.
One of the most moving occasions afforded by the
Praegu on meie fraktsioonis 17 delegatsiooni esindajaid.
In the almost 30 years since the first direct elections, the Assembly of the European Communities, now the European Parliament, has undergone a real metamorphosis.
Kolmekümne aasta jooksul, mis lahutavad meid esimestest otsestest valimistest, kui Euroopa Ühenduste Parlamentaarsest Assambleest sai Euroopa Parlament, on toimunud tõeline
The talking shop has become a lawmaking institution.
Vasakleer oli eelnevalt kokku leppinud mitte lubada istungitesaalis selle vaba ja söaka väikerahva hurjutamist.
Successive rounds of enlargement have seen its numbers explode.
Just seda Ameerika president tegema hakkas.
The initial informality has given way to excessive organisation and stress.
Nagu üks mees tõusis pool parlamendiliikmetest oma kohalt üles ja avaldas protesti.
And the ‘serious business’ is only just beginning...
Kõrge külaline, olles üllatunud ja pahane, tõstis silmad ettekande tekstilt ja tõi kuuldavale ajalukku läinud manitsuse: „Te olete kõik kommunistid!”
This is the main challenge for the future.
Just see on peamine väljakutse tuleviku jaoks.
The only institution directly determined by citizens, Parliament should show that it is able to translate constituents’ expectations into critical thinking – if need be, of the politically subversive kind – as opposed to the uniform approach of the other European institutions.
Euroopa Parlament on ainus institutsioon, mis on otsest liini pidi kodanikega seotud, mistõttu peab ta olema kõigi kodanike esindajana suuteline näitama üles kriitilist ja vajaduse korral ka reaktsioonilist vaimu teistes institutsioonides leviva „õige mõtlemise” suhtes.
If it can do that, it will truly have established its pedigree.
Vaid nii saab Euroopa Parlament olla oma ülesannete kõrgusel.
The European Parliament’s Achilles heel remains its distance from ordinary people.
Üheks ettevõtmiseks, mis on pikkade aastatel vältel toonud Euroopa Parlamendile tunnustust olulise inimõiguste kaitsjana, on olnud Sahharovi auhinna üleandmine.
Its work, like the development of its rights, remains little known.
Euroopa Parlamendi Achilleuse kannaks on jätkuv eemaldumine kodanikest.
More importantly, the feelings of frustration, fuelled both by the dominant trends of the Union’s policies, particularly as regards social issues, and the aura of inaccessibility surrounding its main decision-making centres, apply to Parliament too.
Inimesed ei tunne ega tea parlamendi tegemisi ega ole kursis selle seisukohtade kujunemislooga. Meeleheide, mida tekitab nii Euroopa Liidu poliitika üldine suundumus, eelkõige sotsiaalküsimustes, kui ka tunne, et otsustamine toimub kusagil kõrgel ja kaugel, pole säästnud ka Euroopa Parlamenti.
Is this frustration not reflected in the regularly decreasing turnout for the European elections?
Kas selle üheks ilminguks ei ole mitte üha kahanev osavõtt Euroopa Parlamendi valimistest?
INDEPENDENCE/DEMOCRACY GROUP IND/DEM
FRAKTSIOON ISESEISVUS JA DEMOKRAATIA IND/DEM
FROM THE TECHNICAL COORDINATION GROUP TO THE INDEPENDENCE/DEMOCRACY GROUP: THE LONG WALK OF THE EUROPEAN PARLIAMENT’S OPPOSITION.
TEHNILISE KOORDINATSIOONI GRUPIST FRAKTSIOONINI ISESEISVUS JA DEMOKRAATIA: EUROOPA PARLAMENDI OPOSITSIOONI PIKK TEEKOND
The first direct European elections of 1979 added a series of MEP’s coming from very different political spheres to the traditional political families who used to appoint their Members of European Parliament (MEP) via their national Parliaments.
Esimesed otsesed Euroopa Parlamendi valimised 1979. aastal lisasid traditsiooniliste poliitiliste suundade esindajaile, kes olid harjunud määrama Euroopa Parlamendi liikmeid oma liikmesriikide parlamentide kaudu, rea parlamendiliikmeid, kes pärinesid hoopis teistsugustest poliitilistest ringkondadest.
Danish anti-mar-keteers, some regionalists from Flanders, Wallonia, Italian left-wing proletarians, and other Radicals: these guys had no links with the established political families and didn’t want any.
Taani ühisturuvastased, mõned regionalistid Flandriast ja Vallooniast, Itaalia vasakpoolsed proletaarlased ja teised radikaalid: nendel polnud mingeid sidemeid valitsevate poliitiliste ringkondadega ja nad ei soovinudki neid.
Co-Presidents
Kaaspresidendid
The reason why they came together, and formed the Technical Coordination Group (TCDI) was simple: the alternative was to become so called non-attached members and that is no place to be in the EP.
Põhjus, miks nad kokku tulid ja tehnilise koordinatsiooni grupi (TCDI) moodustasid, oli lihtne: vastasel juhul oleks jäädud fraktsioonilise kuuluvuseta parlamendiliikmete hulka, mis on küll viimane koht, kuhu Euroopa Parlamendis kuuluda.
Only political groups get reasonable staff and finance, offices, meeting and translation facilities (important in a multinational parliament), voting rights in the Enlarged Bureau
Ainult fraktsioonidele võimaldatakse piisavalt töötajaid ja rahastamist, tööruume,
undemocratic, but can you really ask someone who doesn’t agree, to commit suicide?
Meid süüdistati ebademokraatlikus käitumises, kuid kas saab tõesti tahta, et mittenõustunu peaks sooritama enesetapu?
The TCDI group enabled its Members to familiarise themselves with European parliamentary practices, to discover the Brussels “saloons”, where decisions were taken, the budgetary techniques, the bad financial management.
TCDI võimaldas oma liikmetel õppida tundma Euroopa Parlamendi praktikat, tutvuda Brüsseli „salongidega”, kus võeti vastu otsuseid, eelarve koostamise meetodite- ja halva finantsjuhtimisega.
It also gave them the opportunity to establish good contacts with MEP colleagues of other groups, and to develop their own structures.
See andis ka hea võimaluse seada sisse head suhted parlamendiliikmetest kolleegidega teistest fraktsioonidest ja välja arendada oma struktuurid.
One thing was crystal clear: they preferred to have full freedom of speech through their own small group, than to be a minor element in one of the ‘democratically centralised’ big flocks.
Üks asi oli ilmselge: nad eelistasid pigem omada täielikku sõnavabadust oma väikese fraktsiooni kaudu, kui olla tähtsusetu osake mõnes suures „demokraatlikult tsentraliseeritud” karjas.
(the organisational and political engine of the EP), and access to all kinds of parliamentary procedures (roll call votes, amending in the plenary, oral questions to Council and Commission, the possibility to make draft reports, launching urgent resolutions and so on).
vahendeid koosolekute pidamiseks ja tõlkimiseks (tähtis asjaolu mitmerahvuselises parlamendis), hääleõigust laiendatud juhatuses (Euroopa Parlamendi organisatsiooniline ja poliitiline mootor) ning võimalust kasutada erinevaid parlamentaarseid menetlusi (nimeline hääletamine, muudatusettepanekud täiskogul, suuliselt vastatavad küsimused nõukogule ja komisjonile, võimalus esitada raporti projekte, algatada kiireloomulisi resolutsioone jne).
In other words: a non-attached member was a political outlaw with a little speaking time in plenary and that’s it.
Teiste sõnadega: fraktsioonilise kuuluvuseta parlamendiliige on poliitiline lindprii, kellele on ette nähtud veidike kõneaega täiskogu istungil ja ei midagi enamat.
Plenty enough reasons to create a (slightly artificial) group, artificial because only the “technique” and not the politics brought us together.
Piisavalt põhjusi, et luua (veidike kunstlik) fraktsioon; kunstlik seetõttu, et meid ei toonud kokku mitte poliitika vaid ainult „tehnika”.
11 MEP’s, the Parliament’s smallest group, but nonetheless a flea in the big group’s fur.
11 parlamendiliiget, Euroopa Parlamendi väikseim fraktsioon, kuid siiski kui kirp suurte fraktsioonide kasukas.
This became quickly apparent as the other groups tried very hard to snuff us out by doubling the threshold of members needed to form a group!
See sai peagi selgeks, sest ülejäänud fraktsioonid püüdsid kõigest hingest meie eluküünalt kustutada, kahekordistades fraktsiooni moodustamiseks vajalikku minimaalset parlamendiliikmete arvu!
So the tone was set, and the opposition was formed.
See määras üldise tooni ja nii moodustus opositsioon.
We had to ‘filibuster’, that is using parliamentary procedures in such an extreme way to make normal work impossible.
Me olime sunnitud võtma appi obstruktsiooni, st kasutama parlamentaarseid menetlusi sellisel äärmuslikul moel, mis muudab normaalse
1989: RAINBOW WITHOUT THE GREENS new group.
Rohelised ja endised TCDI liikmed moodustasid uue fraktsiooni.
They called it the Rainbow group, a suggestion of the Danish leader Else Hammerich, who felt TCDI too technical and cold a name!
Nad nimetasid selle Vikerkaarefraktsiooniks taanlasest parlamendiliikme Else Hammerichi ettepanekul, kelle meelest TCDI oli liialt tehniline ja külm nimetus!
The Rainbow group - 20 MEP’s all together - was a firm (and sometimes loud!) opposition to the mainstream political parties: energy, environment, decentralisation, fairness and transparency, agriculture and good management were all battlefields.
Vikerkaarefraktsioon – kokku 20 parlamendiliiget – moodustas kindla (ja mõnikord hääleka!) opositsiooni poliitiliste erakondade peavoolule: meie võitlusväljadeks olid energia, keskkond, detsentraliseerimine, õiglus ja läbipaistvus, põllumajandus ja hea juhtimistava.
The political differences between the three components - Greens, regionalists and anti-marketeers - was no obstacle for a good atmosphere and cooperation!
Poliitilised erinevused kolme osapoole - roheliste, regionalistide ja ühisturuvastaste vahel ei olnud takistuseks hea õhkkonna ja koostöö tekkimiseks!
The Luxemburg Summit of 1986 launched the Single European Act, which gave some more legislative powers to the EP, and the enlargement with Spain and Portugal in that same year made clear that European Community was establishing and developing itself in a new and decisive way.
1986. aasta Luxembourgi tippkohtumisel vastu võetud ühtne Euroopa akt andis Euroopa Parlamendile veidi enam õigusloomega
Forming a political group is not an easy thing to do.
Poliitilise fraktsiooni moodustamine pole kerge ülesanne.
1989 was dramatic: we wanted to continue the cooperation with the Greens, but they had kicked the regionalists and the Eurosceptic Danish MEP’s out, for they now had sufficient numbers to form their own group.
1989. aasta oli kriitiline: me soovisime jätkata koostööd rohelistega, kuid nemad olid fraktsioonist välja heitnud regionalistid ja euroskeptilised Taani parlamendiliikmed, sest nüüd oli neil piisavalt liikmeid, et moodustada täiesti oma fraktsioon.
We were of the opinion that a joint opposition to the European establishment, each from his own political point of view would have been better, because the group would have been numerically stron-ger, but Greens were not to be convinced, despite the efforts of their leader Graefe zu Baringdorf himself.
Me olime veendunud, et ühine opositsioon etableerunud Euroopa fraktsioonide vastu, igaüks oma poliitilisest vaatenurgast, oleks olnud etem, sest fraktsioon oleks olnud arvuliselt suurem, kuid rohelisi ei suudetud vaatamata nende liidri Graefe zu Baringdorfi jõupingutustele ümber veenda.
This is why the Danish members made an alliance with the regionalists of Jaak Vandemeulebroucke, and continued the Rainbow group on their own.
Seetõttu moodustasid Taani parlamendiliikmed liidu Jaak Vandemeulebroucke regionalistidega ja jätkasid Vikerkaarefraktsiooni tegevust ilma rohelisteta.
After all, we still had the company of the Green topcandidate, Mrs. Dorothée Piermont.
Pealegi jäi endiselt meiega roheliste tippkandidaat Dorothée Piermont.
EPP and former president of the European Parliament: “we will never be stopped by 20.000 Danes”.
Ei tohi unustada EPP esimehe ja endise Euroopa Parlamendi presidendi Egon Klepschi sõnu: „20 000 taanlast meid ei peata!”
As an example of democratic method, it appears this counts!
See peab ilmselt olema näide demokraatlikust meetodist!
In France Mitterand was only able to obtain the smallest majority ever during a public vote, in favour of the Maastricht Treaty.
Prantsusmaa rahvahääletusel suutis Mitterrand saavutada Maastrichti lepingu toetuseks kõige napima ülekaalu ajaloos.
The attitude of the main political forces in Europe would from then on only become more and more aggressive.
Peamiste poliitiliste jõudude suhtumine muutus sestpeale üha agressiivseks.
Who is not with me is against me!
Kes ei ole minu poolt, on minu vastu!
1994: EUROPE OF NATIONS AS THE FIRST EUROCRITICAL GROUP christian parties (who are eurocritical and against a further centralisation of the European Union) had always refused to join a political group.
Hollandi kristlikud erakonnad (kes on eurokriitilised ja ei poolda Euroopa Liidu edasist tsentraliseerimist) olid siiani keeldunud fraktsioonidega liitumast.
As a matter of principle, they wanted to maintain total independence.
Nende põhimõtteks oli säilitada täielik sõltumatus.
But only a few days before the constitutive meeting of the Parliament, they signed up and the Europe of Nations group was formed.
Kuid vaid paar päeva enne Euroopa Parlamendi avakoosolekut andsid nad oma nõusoleku ning moodustati Rahvusriikide Euroopa fraktsioon.
It was a very busy period: Europe was for once a real topic in public debate, due to the repeated referenda on the Maastricht treaty, the upcoming Treaty of Nice with all the expressed doubts such as ‘No enlargement before a reorganization of EU-structures, working procedures and institutions’.
See oli väga kiire aeg. Kordki oli Euroopa tulevik avaliku diskussiooni tõeline teema tänu korduvatele referendumitele Maastrichti lepingu küsimuses ning tulevasele Nice’i lepingule koos kõigi sellega seoses väljendatud kahtlustega nagu näiteks „Ei mingit laienemist enne ELi struktuuride, töömenetluste ja institutsioonide ümberkorraldamist”.
The Berlin wall was down and the new democracies were knocking at the EU-door!
Berliini müür oli langenud ja uued demokraatiad koputasid ELi uksele!
What kind of an EU, in order to do what?
Milline on see EL ja milline on selle eesmärk?
Did we have to fight this political battle outside or inside the Parliament?
Kas seda poliitilist võitlust tuli pidada Euroopa Parlamendi seinte vahel või väljaspool?
The 1994 election was a big disappointment, the regionalists lost many MEP’s, and we failed by 2 MEP’s to continue the Rainbow group.
1994. aasta valimised olid suur pettumus, regionalistid kaotasid palju liikmeid ja meil jäi puudu kaks parlamendiliiget, et jätkata Vikerkaarefraktsiooniga.
On the other hand, the radical party in France with Bernard Tapie and Cathérine Lalumière did well, and were only two members short to form a group. The Regionalists went to join them.
Teisest küljest saavutas radikaalne partei Prantsusmaal eesotsas Bernard Tapie’ ja Cathérine Lalumière’iga hea tulemuse ja neil jäi fraktsiooni moodustamisest puudu vaid
SAY NO TO THE COMPROMISE EUROPARLIAMENT!
peale kaotanud, kuid väljaspool parlamenti, inimeste endi keskel oli meil võimalus võita!
Were we becoming victims of our own convictions?
1999: DEMOKRAATIA JA ERINEVUSTE EUROOPA
In any case 1999 delivered a very complicated political composition of the Parliament.
Euroopa Parlamendi sisemine töökorraldus keskendus järjest enam fraktsioonidevahelisele üksteisemõistmisele.
In France the souverainiste list of Charles Pasqua and Philippe de Villiers did well, but hesitated to join us and seemed to prefer to join Fianna Fail.
Kõikide resolutsiooniprojektide osas korraldati koordineerimiskoosolekuid kõikide fraktsioonide ühiste seisukohtade leidmiseks.
As such a strange move, because Fianna Fail was a great defender of the Nice Treaty, and had always been a Eurofederalist party.
Rahvusriikide Euroopa oli ainuke fraktsioon, kes koosolekutel ei osalenud.
For us it was clear that joining this group would simply kill the eurocritical voice, a prediction proven accurate when, Philippe de Villiers and his troops left that group after only a year.
Iseenesest pole selles midagi halba, sest igas parlamendis on enamus ja opositsioon.
The French rural party CPNT (Hunting, Fishing, Nature and Tradition) of Jean Saint-Josse had also done well: it was a traditional rural party with a healthy distrust of supranational bodies and a strong belief that political power should be as close to the people as possible.
Kuid Euroopa Parlament on alati eelistanud etendada suurt kompromisside parlamenti, et tõestada enesele, kui ühtsed on Euroopa poliitikud üha ühtsema ja tsentraliseerituma Euroopa tuleviku osas.
The Dutch and Danish MEP’s contacted the newly elected UKIP MEP’s (United Kingdom Independence Party), a new political force in the UK.
Näha samadele tekstidele alla kirjutamas ja nende poolt hääletamas leiboriste ja konservatiive, Chiraci ja Mitterrandi pooldajaid on omapärane poliitiline kogemus.
This party is very radical: it wants the UK to withdraw from the EU, the former attitude of the Danish
Seetõttu pidid ka rohelised ja vasakpoolsed erakonnad kaitsma püha kompromissi, mis tappis igasuguse poliitilise arutelu. Meie
The Europe of Nations group was the only one not to sign up.
Kas me olime muutumas iseenda veendumuste ohvriks?
In reality, there is nothing wrong about it, because in every Parliament there is a majority and an opposition.
Igal juhul andsid 1999. aasta valimised tulemuseks väga keeruka parlamendikoosseisu.
But the European Parliament has always preferred to play the big compromise parliament, to prove to themselves how unified European politicians are about the future of a more and more unified and centralised Europe.
Prantsusmaal said hea tulemuse Charles Pasqua ja Philippe de Villiers’i suveränistid, kuid kõhklesid meiega liitumast ning paistsid eelistavat liitu Fianna Failiga.
Seeing the same texts signed and voted by Labour and the Conservatives, of by Chiraciens and Mittérandistes, was a strange political experience.
See oli imelik valik, sest Fianna Fail oli suur Nice’i lepingu kaitsja ning oli alati kuulunud euroföderalistide hulka.
This is the way Greens and Left wing parties were bound to defend the holy compromise that killed every political debate.
Meile oli selge, et selle fraktsiooniga liitumine tapaks eurokriitilise hääle, ning see ennustus osutus õigeks, kui vaid aasta hiljem Philippe de Villiers koos oma jüngritega sellest fraktsioonist lahkus.
We were the only opposition, and how small it may have been, we wanted however to keep the candle of the opposition against the mainstream flickering.
Prantsuse maaelu partei CPNT (Jahipidamine, Kalapüük, Loodus ja Traditsioon) Jean Saint-Josse’i juhtimisel oli samuti edukas olnud: see oli traditsiooniline maapartei oma terve skepsisega riigiüleste organite suhtes ja tugeva usuga, et poliitiline võim peab olema inimestele nii lähedal kui võimalik. Hollandi
People’s Movement had before the adoption of the Maastricht Treaty (after a second referendum with the well known Danish ‘optouts’), which they had changed because they were of the opinion that, at least in Denmark, it would be more realistic to continue the political fight on the basis of the refusal of further centralisation.
See erakond on väga radikaalne: nad soovivad Ühendkuningriigi väljaastumist Euroopa Liidust, mis oli ka Taani Rahvaliikumise hoiak enne Maastrichti lepingu vastuvõtmist pärast teist referendumit, mis sisaldas kuulsaid Taani loobumisklausleid; pärast referendumit see hoiak muutus, sest neile tundus, et vähemalt Taanis oleks realistlikum jätkata poliitilist võitlust edasise tsentraliseerimise vastaselt positsioonilt.
A strong common program was set up, and the new group adopted the name Europe of Democracies and Differences.
Koostati tugev ühisprogramm ja uus fraktsioon võttis endale nimeks Demokraatia ja Erinevuste Euroopa (EDD).
(EDD) was withdrawn from the election list because he was too friendly with MEP’s of other groups and didn’t always follow the group’s discipline!
kes pidi järgima hääletusnimekirja, mille andis talle ametnik ning see muutis üha raskemaks sidemete loomise teiste fraktsioonide liikmetega.
Despite these problems we managed to set up an informal group of MEP’s that still meets every month in Strasbourg in order to discuss common strategy on EU-institutional affairs (read: support the NO-campaigns in different countries, try to elaborate a common strategy to fight further centralisation).
Vaatamata neile probleemidele õnnestus meil moodustada mitteametlik parlamendiliikmete fraktsioon, kes koguneb tänase päevani kord kuus Strasbourgis, et arutada ühist strateegiat ELi institutsioonilistes küsimustes (st EI-kampaaniate toetamine erinevates maades, ühise strateegia väljatöötamine edasise tsentraliseerimise vastu võitlemiseks).
The support of MEP’s from the centre -right to the left allowed the EDD group to maintain opposition, and to organise contacts with political parties in the newly democratic countries of eastern and central Europe.
Erinevate paremtsentristlike ja vasakpoolsete parlamendiliikmete toetus võimaldas Demokraatia ja Erinevuste Euroopa fraktsioonil säilitada opositsiooni ning luua sidemed erakondadega Ida- ja Kesk-Euroopa uutes demokraatlikes riikides.
A lot of work was invested in the Convention on the future of Europe.
Väga palju tööd tehti Euroopa Tulevikukonvendi ettevalmistamisel.
The Convention would launch a draft Constitution for Europe, and we would need all the political forces to unite against this ultimate challenge.
Tulevikukonvent pidi esitama Euroopa põhiseaduse eelnõu ning meil oli vaja kõikide poliitiliste jõudude toetust, et ühiselt selle vastu välja astuda.
As such, the fact that we succeed again in forming a political group, was a triumph, but we were very well aware of the strategic weakness of it.
See, et me suutsime taas kord fraktsiooni moodustada oli muidugi suursaavutus, kuid me andsime endale väga hästi aru oma strateegilisest nõrkusest.
We had maintained our freedom of speech, but had to face a big unified majority that was in favour of a more united, uniform and centralised Europe.
Olime säilitanud sõnavabaduse, kuid meie vastas seisis suur ja ühtne enamus, kes pooldas ühinenumat, ühtsemat ja tsentraliseeritumat Euroopat.
Political life was becoming so complicated that the real decisions were taken behind closed doors by civil servants.
Poliitiline elu muutus nii komplitseerituks, et tõelisi otsuseid võtsid suletud uste taga vastu riigiametnikud.
We had already experienced this when in 1984 the Dutch socialist Johan van Minnen
Parlamendiliige oli muutunud hääletusmasinaks,
2004: UNITE FOR THE FIGHT AGAINST EUROCONSTITUTION IN THE IND/DEM GROUP the EU - an even more hostile attitude towards our group in the Parliament.
2004: ÜHESKOOS EUROOPA PÕHISEADUSE VASTU FRAKTSIOONIS ISESEISVUS JA DEMOKRAATIA
More than ever, the majority wanted to promote a unified European Parliament in favour of the Constitution, despite the fact that 179 (a full fifth) of the MEP’s did NOT vote in favour of it on January 12th 2005.
Parlamendis. Rohkem kui kunagi varem soovis enamus propageerida põhiseadust pooldavat ühtset Euroopa Parlamenti, hoolimata tõsiasjast, et 12. jaanuaril 2005. aastal EI hääletanud põhiseaduse poolt 179 (tervelt viiendik) parlamendiliikmetest.
Again this compromise Parliament showed that it is not used to living with an opposition!
Taas kord näitas see kompromisside parlament, et ta ei ole harjunud opositsiooniga!