natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Consequently, the Court of First Instance held, at paragraph 57 of the judgment under appeal:
Seetõttu nentis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57:
‘The Board of Appeal … lawfully found that the word sign EUROHYPO was descriptive of “financial affairs; monetary affairs; real estate affairs; financial services and financing” in Class 36 and was, therefore, devoid of any distinctive character.
„Apellatsioonikoda on õiguspäraselt järeldanud, et sõnaline tähis EUROHYPO on klassi 36 kuuluvaid teenuseid „finantstehingud; rahalised tehingud; kinnisvaratehingud; finantsteenused; finantseerimine” kirjeldav ja seetõttu puudub tal eristusvõime.
It follows that, in accordance with the findings in paragraph 45 above, there is no need to examine whether the Board of Appeal put forward other grounds for finding that the mark applied for was devoid of any distinctive character.’
Seega ei tule vastavalt sellele, nagu eespool punktis 45 väidetud, kontrollida seda, kas apellatsioonikoda on esitanud muid põhjendusi selle kohta, et taotletaval tähisel puudub eristusvõime.”
Finally, at paragraph 58 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the claim based on the widespread use of the mark was inadmissible as that claim was raised for the first time before the Court of First Instance.
Esimese Astme Kohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 vastuvõetamatuks väite kaubamärgi intensiivse kasutamise kohta, kuna see esitati esimest korda Esimese Astme Kohtus.
Therefore, the Court of First Instance dismissed the action in its entirety.
Seetõttu jättis Esimese Astme Kohus hagi tervikuna rahuldamata.
In its appeal, the appellant claims that the Court should:
Apellatsioonkaebuses palub hageja Euroopa Kohtul:
— set aside the judgment under appeal;
— tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
— annul the contested decision;
— tühistada vaidlusalune otsus;
— order OHIM to pay the costs.
— mõista kohtukulud välja ühtlustamisametilt.
OHIM claims the Court should dismiss the appeal and order the appellant to pay the costs.
Ühtlustamisamet palub Euroopa Kohtul apellatsioonkaebus rahuldamata jätta ja mõista kohtukulud välja hagejalt.
In support of its appeal, the appellant relies on two pleas in law alleging, respectively, infringement of Article 74(1), and of Article 7(1)(b), of Regulation No 40/94.
Hageja põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, mis tulenevad vastavalt määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 ja artikli 7 lõike 1 punkti b rikkumisest.
The first plea in law
Esimene väide
By its first plea, the appellant claims that Article 74(1) of Regulation No 40/94 requires OHIM to carry out in-depth analyses in order to establish with certainty whether there are grounds for refusing registration.
Esimeses väites märgib hageja, et määruse nr 40/94 artikli 74 lõige 1 kohustab ühtlustamisametit viima läbi põhjalikku hindamist, et tuvastada täie kindlusega registreerimisest keeldumise põhjused.
In the present case, OHIM restricted itself to an analysis of the descriptive character of the individual components EURO and HYPO without making findings of fact on the word mark EURO-HYPO as a whole.
Käesoleval juhul tuvastas ühtlustamisamet üksnes eraldiseisvate elementide „EURO” ja „HYPO” kirjeldavuse ega teinud faktilisi järeldusi sõnamärgi EUROHYPO kohta tervikuna.
In addition, the appellant criticises OHIM for having carried out internet research in relation to the mark EUROHYPO and that it knowingly concealed the results in so far as they did not show that the mark was used in a descriptive way.
Peale selle heidab hageja ühtlustamisametile ette seda, et viimane oli sooritanud kaubamärgi EUROHYPO kohta Internetis päringuid ning varjanud teadlikult päringu tulemusi, kuna need tulemused ei tõendanud, et asjaomase kaubamärgi kasutus on olnud tähistatavaid teenuseid kirjeldav.
In so doing, OHIM misrepresented the facts.
Seeläbi moonutas ühtlustamisamet fakte.
The Court of First Instance accordingly erred in law by holding that the absence of references to Internet research in relation to the descriptive character of the mark EUROHYPO in the reasoning of the contested decision was not contrary to Article 74(1) of Regulation No 40/94.
Seega rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlusaluse otsuse põhjenduses, et viidete puudumine kaubamärgi EUROHYPO kirjeldavust puudutavate Interneti-päringute kohta ei ole vastuolus määruse nr 40/94 artikli 74 lõikega 1.
OHIM contends that it is not bound by strict evidential requirements.
Ühtlustamisameti sõnul ei seo teda range tõendamiskohustus.
In particular, under the principle of unfettered evaluation of the evidence, it may make its decision on the basis of its own belief whether it considers a fact has been proved.
Tõendite vaba hindamise raames võib ta oma veendumuse põhjal otsustada, kas ta käsitab asjaolu tõendatuna või mitte.
Therefore, once it considers that it has sufficient evidence to make a decision, it is not obliged to continue its investigation and analysis.
Seega kui ühtlustamisamet leiab, et tal on otsuse tegemiseks piisavalt tõendeid, ei pea ta uurimist ja hindamist jätkama.
OHIM contends, in addition, that the descriptive use of a newly-created word is not a relevant criterion in the application of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94 and, therefore, that the Board of Appeal could not be criticised for not mentioning it.
Ühtlustamisamet rõhutab lisaks, et loodud uue kirjeldava sõna kasutamine ei ole määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b kohaldamise osas asjakohane kriteerium ning seega ei saa apellatsioonikojale heita ette asjaolu, et seda ei ole mainitud.
It should be stated, at the outset, that by its first plea, even though it has formally pleaded an error in law, the appellant is seeking, in essence, to call into question the factual assessment carried out by the Court of First Instance and, in particular, to dispute the probative value of a number of facts which led the Court of First Instance to find that OHIM was not obliged to undertake additional research where it was sufficiently certain as regards the descriptive character of the components EURO and HYPO and of the word EUROHYPO.
Kõigepealt tuleb nentida, et kuigi hageja tugineb oma esimeses väites formaalselt õigusnormi rikkumisele, soovib ta sisuliselt vaidlustada seda, kuidas Esimese Astme Kohus hindas asjaolusid ning eelkõige vaielda vastu nende teatavate asjaolude tõenduslikule väärtusele, mille alusel Esimese Astme Kohus sedastas, et kuna ühtlustamisamet oli elementide „EURO” ja „HYPO” ja sõna „EUROHYPO” kirjeldavuses piisavalt veendunud, ei pidanud ta täiendavaid uuringuid tegema.
It follows from settled caselaw that the Court of Justice has no jurisdiction to establish the facts or, in principle, to examine the evidence which the Court of First Instance accepted in support of those facts.
Euroopa Kohus ei ole väljakujunenud kohtupraktika kohaselt pädev tuvastama fakte ega põhimõtteliselt hindama ka tõendeid, millele Esimese Astme Kohus on nende faktide tuvastamisel tuginenud.
Provided that the evidence has been properly obtained and the general principles of law and the rules of procedure in relation to the burden of proof and the taking of evidence have been observed, it is for the Court of First Instance alone to assess the value which should be attached to the evidence produced to it.
Kui need tõendid on saadud õiguspäraselt ning kuni õiguse üldpõhimõtteid ja tõendamiskohustust ning tõendite kogumist puudutavaid menetlusnorme on järgitud, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõendamisväärtust.
Save where the clear sense of the evidence has been distorted, that appraisal does not therefore constitute a point of law which is subject as such to review by the Court of Justice (see, to that effect, Case C-185/95 P Bau-stahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 24; Case C-40/03 P Rica Foods v Commission [2005] ECR I-6811, paragraph 60; and Case C-551/03 P General Motors v Commission [2006] ECR I-3173, paragraph 52).
Niisugune hindamine ei kujuta endast seega Euroopa Kohtu kontrollile allutatud õiguslikku küsimust, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud (vt selle kohta 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I-8417, punkt 24; 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-40/03 P: Rica Foods vs. komisjon, EKL 2005, lk I-6811, punkt 60, ja 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-551/03 P: General Motors vs. komisjon, EKL 2006, lk I-3173, punkt 52).
In that regard, it should be recalled that there is distortion of the clear sense of the evidence where, without recourse to new evidence, the assessment of the existing evidence appears to be clearly incorrect (Case C-229/05 P PKK and KNK v Council [2007] ECR I-439, paragraph 37, and Case C-326/05 P Industrias Químicas del Vallés v Commission [2007] ECR I-6557, paragraph 60).
Selles osas tuleb meenutada, et tõendite moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata on selge, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär (18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-229/05 P: PKK ja KNK vs. nõukogu, EKL 2007, lk I-439, punkt 37, ning 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-326/05 P: Industrias Químicas del Vallés vs. komisjon, EKL 2007, lk I-6557, punkt 60).
However, it must be pointed out that, in the context of the first plea, the appellant limits itself to challenging the assessment of the facts carried out by OHIM in the contested decision and, in particular, the alleged incomplete nature of that assessment.
Tuleb nentida, et käesoleva väite raames vaidlustab hageja selle, kuidas ühtlustamisamet on vaidlusaluses otsuses asjaolusid hinnanud ning heidab eelkõige ette selle hindamise väidetavat puudulikkust.
By contrast, it has not shown, nor even alleged, that the Court of First Instance carried out a clearly incorrect assessment of the evidence.
Seevastu ei ole hageja tõendanud ega isegi väitnud, et Esimese Astme Kohus on hinnanud tõendeid ilmselgelt valesti.
Therefore, the first plea in law must be held to be inadmissible.
Seetõttu tuleb esimene väide tunnistada vastuvõetamatuks.
The second plea in law
Teine väide
By its second plea, the appellant claims that the Court of First Instance erred in law in the interpretation of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94.
Teises väites märgib hageja, et Esimese Astme Kohus rikkus määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b tõlgendamisel õigusnormi.
That plea is divided into three separate parts.
See väide on esitatud kolmes osas.
By the first part, the appellant criticises the Court of First Instance for failing to take into account the overall impression produced by the EUROHYPO mark.
Väite esimeses osas heidab hageja Esimese Astme Kohtule ette seda, et viimane ei võtnud arvesse kaubamärgist EUROHYPO jäävat tervikmuljet.
Finally, as regards the third part, the appellant maintains that the Court of First Instance incorrectly applied the principles identified in the Baby-Dry judgment.
Kolmandas osas väidab hageja, et Esimese Astme Kohus kohaldas eespool viidatud kohtuotsuses Baby-dry kasutatud põhimõtteid valesti.
The first part of the second plea
Teise väite esimene osa
— Arguments of the parties
— Poolte argumendid
According to the appellant, the Court of First Instance examined only the descriptive character of the components EURO and HYPO taken separately, and examined the overall impression produced by the mark only as a secondary issue.
Hageja sõnul hindas Esimese Astme Kohus üksnes eraldatud elementide „EURO” ja „HYPO” kirjeldavat iseloomu ning uuris kaubamärgist EUROHYPO jäävat tervikmuljet kõigest teisejärgulisena.
The Court of First Instance based its decision, in the judgment under appeal, on the presumption that, where the components which comprise a composite mark are descriptive, the mark as a whole is, in principle, also descriptive.
Esimese Astme Kohus lähtus vaidlustatud kohtuotsuses oletusest, et kui kombineeritud kaubamärgi elemendid on kirjeldavad, on kaubamärk tervikuna põhimõtteliselt samuti kirjeldav.
OHIM contests that line of argument contending that the Court of First Instance devoted a part of its reasoning precisely to the direct and specific assessment of the distinctive character of the compound trade mark as a whole and did not rely solely on a presumption.
Ühtlustamisamet vaidleb sellele argumendile vastu ning väidab, et Esimese Astme Kohus keskendus oma põhjenduste ühes osas nimelt kombineeritud kaubamärgi kui terviku eristusvõime otsesele ja eriomasele hindamisele ega lähtunud vaid oletustest.
— Findings of the Court
— Euroopa Kohtu hinnang
As regards a compound trade mark, such as that at issue in the present case, the assessment of its distinctive character cannot be limited to an evaluation of each of its words or components, considered in isolation, but must, on any view, be based on the overall perception of that mark by the relevant public and not on the presumption that elements individually devoid of distinctive character cannot, on being combined, have a distinctive character (see, to that effect, Case C-329/02 P SAT.1 v OHIM [2004] ECR I-8317, paragraph 35).
Sellise kombineeritud kaubamärgi puhul nagu käesolevas asjas ei tohi eristusvõime hindamine piirneda iga eraldiseisva sõna või osa hindamisega, vaid kokkuvõttes peab lähtuma sellest, kuidas asjaomane avalikkus asjaomast kaubamärki kui tervikut tajub, mitte aga oletusest, et osad, millel eraldi võttes eristusvõime puudub, ei või omavahel kombineerituna eristusvõimet omada (vt selle kohta 16. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-329/02 P: SAT.1 vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-8317, punkt 35).
The mere fact that each of those elements, considered separately, is devoid of any distinctive character does not mean that their combination cannot present such character (Case C-37/03 P BioID v OHIM [2005] ECR I-7975, paragraph 29).
Asjaolu, et kõikidel osadel eraldi võetuna puudub eristusvõime, ei välista võimalust, et nende kombinatsioon võib olla eristusvõimeline (vt 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-37/03 P: BioID vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2005, lk I-7975, punkt 29).
At paragraph 54 of the judgment under appeal, the Court of First Instance rightly held that in order to assess the distinctive character of a compound mark, not only must the various elements of which it is composed be examined but also the mark as a whole.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 õigesti, et mitmeosalise kaubamärgi eristusvõime hindamiseks tuleb kontrollida mitte ainult erinevaid koostisosi, vaid ka kaubamärki tervikuna.
Admittedly, in the same paragraph, the Court of First Instance stated that a mark consisting of a word composed of elements, each of which is descriptive of the characteristics of those goods or services in respect of which registration is sought, is itself descriptive of the characteristics of those goods and services.
Esimese Astme Kohus märkis nimetatud punktis 54, et kaubamärk, mis koosneb sõnast, mille kõik osad kirjeldavad nende kaupade või teenuste omadusi, mille jaoks registreerimist taotletakse, on ise nende kaupade ja teenuste omadusi kirjeldav.
However, that finding did not affect the analysis of the Court of First Instance on that point, since it did not limit itself to assessing, as a secondary issue, the overall impression produced by the trade mark applied for, but devoted a part of its reasoning to evaluating, with regard to a compound mark, the descriptive character of the sign as a whole.
Sellegipoolest ei ole see järeldus mõjutanud käesolevas asjas Esimese Astme Kohtu poolt antud sellekohast hinnangut, kuivõrd viimane ei ole taotletavast kaubamärgist tekkiva tervikmulje hindamisel piirdunud selle tervikmulje hindamisega täiendavalt, vaid on kombineeritud kaubamärki käsitledes keskendunud oma põhjenduste ühes osas tähise kui terviku eristusvõime hindamisele.
At paragraph 55 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the impression created by the mark at issue was not sufficiently far removed from that produced by the mere combination of the elements of which it is composed to amount to more than the sum of its parts and that the appellant had not shown that that compound word had become part of everyday language and had acquired a meaning of its own.
Esimese Astme Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55, et asjaomane kaubamärk ei loo selle elementide summa ületamiseks piisavalt erinevat muljet sellest, mis tuleneb seda moodustavate elementide lihtsast ühendamisest ning hageja ei ole tõendanud, et seda liitsõna on hakatud kasutama igapäevases kõnes ja et see on omandanud iseseisva tähenduse.
Moreover, at paragraph 56 of the judgment under appeal, the Court of First Instance examined whether the mark at issue was a lexical invention which had an unusual structure, finding that that was not the case.
Peale selle kontrollis Esimese Astme Kohus kõnealuse otsuse punktis 56 seda, kas asjaomasel kaubamärgil on ebatavaline ülesehitus ning järeldas, et käesoleval juhul ei ole see nii.
Finally, at paragraph 57 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that the mark EUROHYPO, considered as a whole, was descriptive of the services in question.
Lõpuks järeldas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et kaubamärk „EUROHYPO” kui tervik on asjaomaseid teenuseid kirjeldav.
Therefore, the Court of First Instance cannot be criticised for not having verified whether the mark, taken as a whole, had a descriptive character or for having done so merely as a secondary point.
Seega ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita seda, et ta ei ole kontrollinud, kas kaubamärk tervikuna on kirjeldav, või seda, et seda kontrolliti vaid täiendavalt.
It follows that the first part of the second plea in law must be rejected as unfounded.
Järelikult tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
The second part of the second plea
Teise väite teine osa
The appellant claims that the Court of First Instance incorrectly applied, in an assessment carried out on the basis of Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94, a crite-
Hageja väidab, et Esimese Astme Kohus kohaldas määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel läbiviidud hindamisel valesti kriteeriumit, mis on asjakohane üksnes
The Court of First Instance held that a compound mark composed of descriptive elements met the conditions for registration where the word in question had become part of everyday language and had acquired a meaning of its own, whereas, according to the appellant, that criterion is relevant only in the context of the application of Article 7(1)(c) of Regulation No 40/94.
Esimese Astme Kohus leidis, et kirjeldavatest elementidest koosnev kombineeritud kaubamärk vastab registreerimistingimustele siis, kui asjaomast sõna on hakatud kasutama igapäevases kõnes ja kui see on omandanud iseseisva tähenduse, samas on hageja sõnul see kriteerium asjakohane ainult kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 punkti c kohaldamisel.
The appellant also maintains that while it is true that there is overlap between the respective scope of the grounds for refusal set out in Article 7(1)(b) to (d) of Regulation No 40/94, that does not relieve the Court of First Instance of having to interpret, independently, the grounds for refusal in the light of the different general interest objectives pursued by each of those provisions.
Hageja rõhutab lisaks, et kuigi vastab tõele, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktide b ja d vastavad kohaldamisalad kattuvad, ei vabasta see Esimese Astme Kohut kohustusest tõlgendada neid keeldumispõhjuseid teineteisest sõltumatult, pidades silmas nende normide erinevaid, üldistes huvides taotletavaid eesmärke.
OHIM replies to those arguments by stating that the scope of the grounds for refusal set out in Article 7(1)(b) and (c) of Regulation No 40/94 are overlapping and, by that token, a descriptive sign normally falls within the scope of the grounds for refusal set out in both provisions.
Ühtlustamisamet vastab neile argumentidele, tuletades meelde, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktide b ja c kohaldamisalad kattuvad, mistõttu kirjeldav tähis kuulub tavaliselt nende kahe sätte kohaldamisalasse.
According to OHIM, the fact that the provisions in question pursue separate general interests does not require a different interpretation of the concept of descriptive character depending on the provision at issue.
Asjaolu, et kõnealustel normidel on erinevad üldistes huvides taotletavad eesmärgid, ei anna ühtlustamisameti sõnul alust tõlgendada kirjeldavuse mõistet ühe või teise normi alusel erinevalt.
Therefore, the Court of First Instance did not err in law in interpreting Article 7(1)(b) of Regulation No 40/94.
Seetõttu ei ole Esimese Astme Kohus kõnealuse määruse artikli 7 lõike 1 punkti b tõlgendamisel rikkunud õigusnormi.
It must, first, be borne in mind that, while the Court of Justice has had occasion to find a degree of overlap between the respective scope of the absolute grounds for
Kõigepealt tuleb meenutada, et kuigi Euroopa Kohus on juba sedastanud, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktide b–d vastavad kohaldamisalad teatud määral kattuvad
EUROHYPO v OHIM refusal to register a trade mark set out in Article 7(1)(b) to (d) of Regulation No 40/94 (see, by analogy, as regards the identical provisions of Article 3(1) of First Council Directive 89/104/EEC of 21 December 1988 to approximate the laws of the Member States relating to trade marks (OJ 1989 L 40, p. 1), Case C-363/99 Koninklijke KPN Nederland [2004] ECR I-1619, paragraph 67, and Case C-265/00 Campina Melkunie [2004] ECR I-1699, paragraph 18), it is nevertheless the case that, according to established caselaw, each of the grounds for refusal to register listed in Article 7(1) of Regulation No 40/94 is independent of the others and requires separate examination (see Joined Cases C-456/01 P and C-457/01 P Henkel v OHIM [2004] ECR I-5089, paragraph 45; Case C-64/02 P OHIM v Erpo Möbelwerk [2004] ECR I-10031, paragraph 39; and Case C-173/04 P Deutsche SiSi-Werke v OHIM [2006] ECR I-551, paragraph 59).
(vt analoogia alusel artikli 3 lõikega 1 identsete sätete osas nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92), 12. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-363/99: Koninklijke KPN Nederland, EKL 2004, lk I-1619, punkt 67, ja 12. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-265/00: Campina Melkunie, EKL 2004, lk I-1699, punkt 18), ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kõik määruse nr 40/94 artikli 7 lõikes 1 nimetatud keeldumispõhjused on teineteisest sõltumatud ning vajavad eraldi hindamist (vt 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-456/01 P ja C-457/01 P: Henkel vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-5089, punkt 45; 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-64/02 P: Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Erpo Möbelwerk, EKL 2004, lk I-10031, punkt 39, ning 12. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-173/04 P: Deutsche SiSi-Werke vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-551, punkt 59).
The Court of Justice has also had occasion to make it clear that the various grounds for refusal must be interpreted in the light of the public interest underlying each of them.
Euroopa Kohus on sedastanud ka seda, et kõnealuseid registreerimisest keeldumise põhjuseid tuleb tõlgendada lähtuvalt nendest igaühe aluseks olevast üldisest huvist.
The public interest taken into account in the examination of each of those grounds for refusal may, or even must, reflect different considerations, depending upon which ground for refusal is at issue (Henkel v OHIM, paragraphs 45 and 46; SAT.1 v OHIM, paragraph 25; and BioID v OHIM, paragraph 59).
Iga keeldumispõhjuse hindamisel arvesse võetud üldine huvi võib või isegi peab väljendama erinevaid kaalutlusi vastavalt asjaomasele keeldumispõhjusele (eespool viidatud kohtuotsused Henkel vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, punktid 45 ja 46; SAT.1 vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 25, ja BioID vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 59).