natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, it is necessary to take into account the fact that, according to the general principles of criminal law, the most favourable rules should be applied.
Siiski tuleb arvesse võtta asjaolu, et vastavalt karistusõiguse üldpõhimõtetele tuleb kohaldada soodsaimat õigusakti.
Where the 2002 Leniency Notice is more favourable than the 1996 Leniency Notice, it is the former that ought to be applied.
Kuna 2002. aasta koostööteatis on soodsam kui 1996. aasta koostööteatis, tuleb seda esimesena kohaldada.
According to the 2002 Leniency Notice, every undertaking which has participated in a cartel, and therefore even a ‘leader’, can apply for immunity.
Vastavalt 2002. aasta koostööteatisele võib iga kartellis osalenud ettevõtja, seega isegi „eestvedaja” esitada trahvide eest kaitse saamise taotluse.
Hoechst emphasises that the provision in Section B of the 1996 Leniency Notice under which a significant reduction in the fine cannot be granted in the case of leaders was not followed in the 2002 Leniency Notice.
Hoechst rõhutab, et 2002. aasta koostööteatisse ei võetud üle trahvi suure vähendamise välistamist eestvedajate puhul, mis oli ette nähtud 1996. aasta koostööteatise B osas.
Furthermore, the 2002 Leniency Notice is more favourable to the first undertaking to cooperate, in the sense that it is no longer a requirement that that undertaking submits evidence enabling the Commission to take a decision ordering an investigation under Article 14(3) of Regulation No 17.
Lisaks on 2002. aasta koostööteatis soodsam ka esimesena koostööd teinud ettevõtja jaoks, kuna teatis nõuab nüüd ainult selliste tõendite esitamist, mis võimaldavad komisjonil teha otsuse uurimise läbiviimise kohta määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel.
For the application for immunity to succeed, it is not even necessary to submit all the evidence
Selleks et trahvide eest kaitse saamise taotlus rahuldataks, ei ole isegi vaja edastada kõiki
HOECHST v COMMISSION which the undertaking has.
KOMISJON ettevõtjale kättesaadavaid tõendeid.
Such evidence may also be submitted orally, according to the Commission’s consistent practice, if the undertaking relies on a risk that the evidence will be communicated to the United States.
Komisjoni väljakujunenud praktika kohaselt võib tõendite esitamine toimuda ka suuliselt, kui ettevõtja viitab ohule, et tõendid edastatakse Ühendriikidele.
In this case, the information which Hoechst provided on 29 October 1998 was sufficient for it to be granted immunity under the 2002 Leniency Notice.
Käesoleval juhul oli Hoechsti poolt 29. oktoobril 1998 antud teave piisav, et anda talle kaitse trahvide eest 2002. aasta koostööteatise alusel.
Thus, Hoechst was the first to submit a formal request for immunity and was also the first to make the necessary oral statements to the Commission.
Hoechst esitas esimesena trahvide eest kaitse saamise ametliku taotluse ja andis samuti esimesena komisjonile vajalikud suulised ütlused.
If the 2002 Leniency Notice had been applicable, the Commission would in those circumstances have sent Hoechst a letter at the beginning of 1999 granting provisional immunity.
Kui 2002. aasta koostööteatis oleks olnud kohaldatav, oleks komisjon neil asjaoludel saatnud Hoechstile 1999. aasta alguses kirja, millega ta oleks andnud esialgse kaitse.
Its application for immunity would thus have succeeded on the basis of the 2002 Leniency Notice, contrary to what the Commission asserts at recital 437 to the Decision.
Seega oleks tema trahvide eest kaitse saamise taotlus olnud 2002. aasta koostööteatise alusel edukas – vastupidi sellele, mida väidab komisjon otsuse punktis 437.
Hoechst then submits that, as a general principle of law, the ‘most favourable provision’ principle is applicable both in criminal proceedings and in administrative proceedings.
Hoechst märgib seejärel, et „soodsaima sätte kohaldamise põhimõte” kui õiguse üldpõhimõte on kohaldatav nii kriminaalmenetlustes kui ka haldusmenetlustes.
Hoechst refers in particular to Council Regulation (EC, Euratom) No 2988/95 of 18 December 1995 on the protection of the European Communities financial interests (OJ 1995 L 312, p. 1), which provides that ‘[n]o administrative penalty may be imposed unless a Community act prior to the irregularity has made provision for it’ and that ‘[i]n the event of a subsequent amendment of the provisions which impose administrative penalties and are contained in Community rules, the less severe provisions shall apply retroactively’.
Hoechst viitab eelkõige nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määrusele (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340), mis näeb ette, et „[h]alduskaristust ei tohi määrata, kui seda ei ole ühenduse õigusaktis sätestatud enne eeskirjade eiramist”, ning et „[k]ui ühenduse eeskirjades kehtestatud halduskaristusi määravaid sätteid muudetakse hiljem, kohaldatakse tagasiulatuvalt kergemaid sätteid”.
Hoechst further submits that the ‘most favourable provision’ principle was applied by the Court of Justice in Case C-354/95 National Farmers’ Union and Others [1997] ECR I-4559, paragraphs 40 and 41, and that it is part of the legal tradition common to the Member States.
Hoechst lisab, et Euroopa Kohus rakendas „soodsaima sätte kohaldamise põhimõtet” 17. juuli 1997. aasta otsuses kohtuasjas C-354/95: Farmers’ Union jt (EKL 1997, lk I-4559, punktid 40 ja 41) ning et see kuulub liikmesriikide ühesuguste õiguslike tavade hulka.
Hoechst submits a comparative study which was produced during the administrative procedure.
Hoechst esitab selle kohta võrdleva uurimuse, mis esitati ka haldusmenetluses.
Hoechst further submits that the Commission recognised the principle in the British Sugar/Tate & Lyle decision, paragraph 481 above, where it stated that ‘a direct application of [the 1996 Leniency Notice] is only possible for cooperation which took II - 1017
Hoechst rõhutab, et komisjon tunnustas kõnealust põhimõtet otsuses British Sugar/Tate & Lyle (eespool punkt 481), täpsustades, et „[1996. aasta koostöö]teatis on vahetult kohaldatav üksnes sellise koostöö suhtes, mis on toimunud pärast teatise II - 1017
Hoechst contends that the Court of First Instance confirmed those principles in Joined Cases T-202/98, T-204/98 and T-207/98 Tate & Lyle and Others v Commission [2001] ECR II-2035, paragraph 157 et seq.). 491
Esimese Astme Kohus kinnitas neid põhimõtteid 12. juuli 2001. aasta otsuses liidetud kohtuasjades T-202/98, T-204/98 ja T-207/98: Tate & Lyle jt vs. komisjon (EKL 2001, lk II-2035, punkt 157 jj). 491
Likewise, Hoechst submits that in Commission Decision 2004/421/EC of 16 December 2003 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA and Europa Metalli SpA (Case COMP/E-1/38.240 — Industrial tubes) (OJ 2004 L 125, p. 50), ‘the industrial copper tubes decision’, the Commission stated that, ‘unlike point 23 of the 2002 Leniency Notice, the 1996 Leniency Notice does not provide for any specific reward to a leniency applicant that discloses facts previously unknown to the Commission and affecting the gravity or duration of the cartel’ and that ‘[i]t is therefore appropriate to consider any such cooperation under the attenuating factors’ (recital 384 to the industrial copper tubes decision).
Samuti märgib Hoechst, et komisjoni 16. detsembri 2003. aasta otsuses 2004/421/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetlust Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA ja d’Europa Metalli SpA suhtes (juhtum COMP/E-1/38.240 – Tööstuslikud torud) (kokkuvõte ELT 2004, L 125, lk 50; edaspidi „tööstuslike vasktorude otsus”), täpsustas komisjon, et „vastupidi 2002. aasta [koostöö]teatise punktile 23 ei näe 1996. aasta [koostöö]teatis ette konkreetset hüvitist sellele, kes taotleb trahvide määramata jätmist või nende vähendamist ja kes annab informatsiooni, millest komisjon enne teadlik ei olnud ja mis puudutab kartelli raskust või kestust”, ning et „[s]eetõttu on kohane sellist koostööd pidada kergendavate asjaolude hulka kuuluvaks” (tööstuslike vasktorude otsuse põhjendus 384).
In consequence, the Commission reduced the basic amount of the fine imposed on one undertaking (Outokumpu) from EUR 38.98 million by EUR 22.22 million ‘for effective cooperation outside the 1996 Leniency Notice’ (recital 387 to the industrial copper tubes decision).
Sellest tulenevalt vähendas komisjon ühele ettevõtjale (Outokumpu) määratud trahvi 38,98 miljoni euro suurust põhisummat 22,22 miljoni euro võrra „tema tõhusa koostöö eest väljaspool 1996. aasta [koostöö]teatise raame” (tööstuslike vasktorude otsuse põhjendus 387).
The Commission observed, in that regard, that ‘Outokumpu should not be penalised for its cooperation by imposing on it a higher fine than the one that it would have had to pay without its cooperation’ and that ‘[t]herefore, the basic amount of Outokumpu’s fine [was] reduced by a lump sum of EUR 22.22 million so that it [would] be the same as the hypothetical amount of fine that would have been imposed on Outokumpu for a four-year infringement’ (recital 386 to the industrial copper tubes decision).
Komisjon märkis selle kohta, et „Outokumput ei tuleks karistada tema koostöö eest, määrates talle suurema trahvi kui see, mida ta oleks pidanud maksma koostöö puudumise korral”, ning et „sel põhjusel vähendatakse Outokumpu trahvi põhisummat 22,22 miljoni euro suuruse ühekordse kindla summa võrra, nii et see oleks identne selle trahvi suurusega, mis oleks Outokumpule tõenäoliselt määratud neli aastat kestnud rikkumise eest” (tööstuslike vasktorude otsuse põhjendus 386).
Hoechst further submits that, even on the principle that the 1996 Leniency Notice does create legitimate expectations on the part of third parties that must be
Hoechst lisab, et isegi kui soovitakse lähtuda põhimõttest, et 1996. aasta koostööteatis tekitab kolmandatel isikutel õiguspärase ootuse, mida tuleks kaitsta, ei mängi
Only Chisso could claim to be a third party deserving of protection.
Üksnes Chisso võiks väita ennast olevat kolmas isik, keda tuleb kaitsta.
However, Chisso was not alleged to have been a leader and its oral contributions were not denied recognition as acts of cooperation.
Samas ei heidetud Chissole ette, et ta oli eestvedaja, ega keeldutud tema suulisi ütlusi koostööna käsitlemast.
On the contrary, Chisso had the possibility, and was recognised as having the right, to rely on the fact that the oral and written contributions which it made during the investigation would be taken into account as attenuating circumstances.
Vastupidi – Chissol oli võimalus ja talle anti õigus olla kindel, et tema suulisi ja kirjalikke ütlusi, mis ta uurimise käigus vabatahtlikult annab, võetakse arvesse kergendavate asjaoludena.
Nor would Chisso’s legitimate expectation have been frustrated if the Commission had applied those principles to Hoechst and if Hoechst had thus been exempted from a fine under one or other Leniency Notice (or under both).
Chisso õiguspärast ootust ei oleks eiratud ka siis, kui komisjon oleks neid põhimõtteid kohaldanud Hoechsti puhul ja kui see oleks kaasa toonud Hoechsti trahvist vabastamise ühe või teise (või mõlema) koostööteatise alusel.
In both cases, Hoechst’s acts of cooperation ought to have entailed an exemption from the fine whereas Chisso’s acts of cooperation, which came about subsequently, ought to have entailed a reduction in the fine.
Mõlemal juhul oleks pidanud Hoechsti koostöö kaasa tooma trahvist vabastamise, samal ajal kui Chisso koostöö, mis leidis aset hiljem, oleks pidanud kaasa tooma trahvi vähendamise.
Hoechst concludes that if the Commission was not obliged to grant immunity from a fine under the 1996 Leniency Notice, it ought to have done so in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst järeldab sellest, et kui komisjonil ei olnud vastavalt 1996. aasta koostööteatisele kohustust anda kaitset trahvide eest, oleks ta pidanud seda tegema analoogia alusel 2002. aasta koostööteatist kohaldades.
Hoechst further submits that, contrary to the Commission’s answer to a question put by the Court, the application of the 2002 Leniency Notice would have allowed it to obtain immunity.
Hoechst lisab, et vastupidi vastusele, mille komisjon andis Esimese Astme Kohtu küsimusele, oleks 2002. aasta koostööteatise kohaldamine võimaldanud Hoechstil saada kaitse trahvide eest.
First, in Hoechst’s contention, in October/November 1998 Chisso did not provide all the documents that could have been submitted.
Esiteks ei esitanud Chisso Hoechsti sõnul 1998. aasta oktoobris/novembris kõiki dokumente, mis ta oleks võinud esitada.
That objection ought therefore not to be addressed solely to Hoechst.
Järelikult ei tuleks teha seda etteheidet mitte ainult Hoechstile.
In addition, Hoechst states that the Commission officials responsible for the file did not immediately require the submission of the documents declared and submitted later.
Lisaks märgib Hoechst, et juhtumiga tegelevad komisjoni ametnikud ei nõudnud kohe nende dokumentide esitamist, mille olemasolust ettevõtja oli teatanud ja mis ta esitas hiljem.
Nor did they require, at the time, a list of documents that would be submitted later.
Samuti ei nõudnud nad tol ajal nimekirja koostamist dokumentidest, mis pidi esitatama hiljem.
Second, it is absurd to consider that the material communicated by Hoechst on 29 October 1998 was not sufficient for the purpose of adopting a decision ordering investigations under Article 14(3) of Regulation No 17.
Teiseks on absurdne leida, et Hoechsti poolt 29. oktoobril 1998 esitatud teabest ei piisanud, et teha otsus uurimise läbiviimise kohta määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel.
Hoechst emphasises, in that
Hoechst rõhutab, et komisjon oli ka ilma uurimise läbiviimiseta võimeline
As regards the fact that the Commission did not have specific information about the undertakings concerned (in particular the addresses of their offices), Hoechst observes that the Commission sent requests for information to those undertakings.
Mis puudutab asjaolu, et komisjonil puudusid asjaomaste ettevõtjate kohta konkreetsed andmed (eelkõige büroode aadressid), siis märgib Hoechst, et komisjon saatis nendele ettevõtjatele informatsiooninõuded.
It therefore already knew, at the time and on account of Hoechst’s cooperation, to whom to address such requests for information.
Järelikult teadis ta juba tol ajal tänu Hoechsti koostööle, kellele informatsiooninõuded saata.
The Commission contends that the application of the ‘most favourable provision’ principle presupposes an amendment of the legal basis which determines the imposition of the fine.
Komisjoni meelest eeldab „soodsaima sätte kohaldamise põhimõtte” rakendamine trahvi määramise seisukohast otsustava õigusliku aluse muutmist.
No amendment of that type took place.
Sellist muudatust ei ole aga tehtud.
In particular, Article 15(2) of Regulation No 17 was not amended by the 2002 Leniency Notice.
Määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ei ole 2002. aasta koostööteatisega muudetud.
That notice defines only the criteria for the grant of preferential treatment to certain undertakings wishing to cooperate with the Commission, but does not alter the legal framework which determines the fines to be imposed.
Teatises määratleti üksnes kriteeriumid sooduskohtlemise võimaldamiseks teatavatele ettevõtjatele, kes soovivad komisjoniga koostööd teha, ilma et samas oleks muudetud trahvide määramise õiguslikku raamistikku.
In that regard, the Commission refers, by analogy, to LR AF 1998 v Commission, paragraph 422 above (paragraph 233).
Komisjon viitab selles küsimuses analoogia alusel eespool punktis 422 viidatud kohtuotsusele LR AF 1998 vs. komisjon (punkt 233).
The Commission also submits that, even though it is bound in the exercise of its discretion by the Leniency Notice in force, it is so bound only while those rules are applicable.
Komisjon täpsustab ka, et kuigi ta on oma kaalutlusõiguse teostamisel seotud kehtiva koostööteatisega, on ta seotud ainult seni, kuni need eeskirjad on kohaldatavad.
The Commission emphasises at this point that those rules create a legitimate expectation on the part of the undertakings concerned.
Komisjon rõhutab siinkohal, et need eeskirjad tekitavad asjaomastel ettevõtjatel õiguspärase ootuse.
In this case, the undertakings’ legitimate expectation that they would be given favourable treatment as a consequence of their cooperation was based solely on the Leniency Notice then in force, namely the 1996 Leniency Notice.
Ettevõtjate õiguspärane ootus koostööst tulenevale leebemale kohtlemisele põhines käesoleval juhul tollal kehtinud koostööteatisel, st 1996. aasta koostööteatisel.
In so far as the 1996 Leniency Notice did not create a legitimate expectation solely on the part of Hoechst, the application of the 2002 Leniency Notice is precluded.
Kuna 1996. aasta koostööteatis ei tekitanud õiguspärast ootust mitte ainult Hoechstil, on 2002. aasta koostööteatise kohaldamine välistatud.
Nor does the present case concern actual criminal provisions, but provisions capable of justifying the imposition of a penalty.
Lisaks ei ole käesolevas asjas tegemist materiaalsete karistusõiguslike sätetega, vaid normidega, mille alusel võidakse karistus määramata jätta.
The ‘most favourable provisions’ principle cannot apply with respect to a Leniency Notice.
„Soodsaima sätte kohaldamise põhimõte” ei saa olla kohaldatav koostööteatise puhul.
Both the former and the new
Nii endised kui ka
An application of the ‘most favourable provision’ principle would have the consequence that, where two undertakings entered into unlawful agreements and sought immunity, one undertaking having been the first to cooperate under the 1996 Leniency Notice and the other the first to do so under the 2002 Leniency Notice, both undertakings would have to be granted immunity.
„Soodsaima sätte kohaldamise põhimõtte” rakendamise tagajärg oleks see, et kui kaks ettevõtjat on sõlminud ebaseaduslikke kokkuleppeid ja taotlenud kaitset trahvide eest ning üks neist on esimesena koostööd teinud vastavalt 1996. aasta koostööteatisele ja teine vastavalt 2002. aasta koostööteatisele, oleks kohustuslik anda kaitse trahvide eest mõlemale ettevõtjale.
That would lead to a complete lack of penalty for both parties to the agreement, which cannot be the object of a Leniency Notice.
See tooks kaasa mõlema kartelliosalise täieliku karistamata jätmise, mis ei tohiks mingil juhul olla koostööteatise eesmärk.
Furthermore, the present case may be distinguished from the case in which the Commission adopted Decision 1999/210 (paragraph 481 above).
Pealegi erineb käesolev juhtum sellest, mille kohta tehti otsus 1999/210 (eespool punkt 481).
At the time, the Commission applied the 1996 Leniency Notice by analogy in the pending proceedings during which the undertakings concerned had cooperated before the publication of that notice.
Tol korral kohaldas komisjon 1996. aasta koostööteatist analoogia alusel pooleliolevates menetlustes, milles koostöö oli toimunud enne teatise avaldamist.
In the present case, according to the Commission, such an approach was not indicated, since the 2002 Leniency Notice itself contains, at paragraph 28, clear guidelines concerning the treatment of transitional cases.
Käesoleval juhul ei saa sellist lähenemisviisi komisjoni sõnul kasutada, kuna 2002. aasta koostööteatis sisaldab ise punktis 28 selgeid juhiseid üleminekuolukordade menetlemise kohta.
Those guidelines ensure that all the undertakings concerned are treated equally.
Need juhised tagavad kõikide asjassepuutuvate ettevõtjate võrdse kohtlemise.
As regards the industrial copper tubes decision, referred to at paragraph 491 above and relied on by Hoechst, the Commission states that it did not apply the ‘most favourable provision’ principle with respect to the 2002 Leniency Notice.
Mis puudutab eespool punktis 491 viidatud tööstuslike vasktorude otsust, millele Hoechst tugineb, siis täpsustab komisjon, et ta ei rakendanud „soodsaima sätte kohaldamise põhimõtet” 2002. aasta koostööteatise osas.
It merely considered, in accordance with Section 3, sixth indent, of the Guidelines, that a circumstance which, under the new regime, justified a particular reward constituted effective cooperation by the undertaking in the proceedings, outside the scope of the 1996 Leniency Notice.
Ta üksnes leidis, et asjaolu, mis õigustab uue korra kohaselt erilist hüvitist, kujutab endast vastavalt suuniste punkti 3 kuuendale taandele ettevõtja tõhusat koostööd menetluses, mis jääb 1996. aasta koostööteatise kohaldamisalast välja.
The Commission further submits, in answer to a question put by the Court, that even on the hypothesis that the 2002 Leniency Notice was applicable in this case, Hoechst would not have benefited from immunity, or indeed from a greater reduction of the fine imposed on it.
Komisjon lisab vastuseks Esimese Astme Kohtu esitatud küsimusele, et isegi eeldusel, et 2002. aasta koostööteatis on käesoleval juhul kohaldatav, ei oleks Hoechst saanud kaitset trahvide eest ja talle määratud trahvi ei oleks rohkem vähendatud
As regards immunity from a fine, first, the Commission observes that Hoechst did not provide, in October/November 1998, all the evidence available to it, contrary to paragraph 13(a) of the 2002 Leniency Notice.
Mis puudutab esiteks kaitset trahvide eest, siis märgib komisjon, et Hoechst ei esitanud 1998. aasta oktoobris/novembris kõiki tõendeid, mis olid talle kättesaadavad, ning see oli vastuolus 2002. aasta koostööteatise punkti 13 alapunktiga a.
For the same reasons, paragraph 13(b) of that notice could not apply, since the Commission did not receive a descriptive list accurately reflecting the nature and content of the relevant evidence.
Samadel põhjustel ei saanud kohaldada teatise punkti 13 alapunkti b, kuna komisjon ei saanud kirjeldavat loetelu, milles oleks täpselt olnud kajastatud asjakohaste tõendite laad.
In addition, Hoechst ought to have undertaken to disclose that evidence at a ‘later agreed date’.
Lisaks oleks Hoechst pidanud võtma kohustuse esitada need tõendid „hilisemal kokkulepitud kuupäeval”.
Accordingly, in the Commission’s submission, in autumn 1998 Hoechst did not satisfy the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice.
Seetõttu leiab komisjon, et 1998. aasta sügisel ei täitnud Hoechst 2002. aasta koostööteatise punktis 13 ettenähtud tingimusi.
On the basis of the finding that Hoechst provided in March and April 1999 all the evidence available to it, it cannot have satisfied the conditions laid down in paragraph 13 of the 2002 Leniency Notice until then.
Lähtudes faktist, et Hoechst esitas kõik tõendid, mis olid talle kättesaadavad, 1999. aasta märtsis ja aprillis, täitis ta 2002. aasta koostööteatise punktis 13 ettenähtud tingimused alles sel hetkel.
In fact, the Commission already had sufficient evidence to find an infringement of Article 81 EC, which, in light of paragraph 10 of the 2002 Leniency Notice, prevented Hoechst from benefiting from immunity from a fine.
Komisjonil olid aga selleks ajaks juba piisavad tõendid EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamiseks, mistõttu ei saanud Hoechst 2002. aasta koostööteatise punkti 10 arvesse võttes saada kaitset trahvide eest.
Second, in the absence of detailed information concerning the persons who had taken part in the cartel, and also of the location of the offices, the Commission was unable, according to paragraph 8(a) of the 2002 Leniency Notice, to adopt a decision ordering an investigation in the sense of Article 14(3) of Regulation No 17.
Teiseks märgib komisjon, et kuna tal puudusid üksikasjalikud andmed kartellis osalenud ettevõtjaid esindanud isikute kohta ning samuti büroode aadresside kohta, ei olnud tal võimalik 2002. aasta koostööteatise punkti 8 alapunkti a kohaselt teha määruse nr 17 artikli 14 lõikes 3 nimetatud otsust uurimise läbiviimise kohta.