natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As a preliminary point, GSK AEVE observes, citing United Brands Continentaal v Commission, that a dominant undertaking is not under an obligation to honour orders that are out of the ordinary and that it may take reasonable steps in order to protect its legitimate commercial interests.
Tuginedes eespool viidatud kohtuotsusele United Brands ja United Brands Continentaal vs. Komisjon, juhib GSK AEVE esiteks tähelepanu sellele, et turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja ei ole kohustatud täitma ebatavalisi tellimusi ning võib astuda oma õiguspäraste ärihuvide kaitseks mõistlikke samme.
With regard more specifically to the pharmaceuticals sector, GSK AEVE argues, first, that the general logic behind protecting competition within a brand does not function in that sector, where the intervention of the public authorities of Member States prevents the manufacturers of medicines from developing their activities in normal competitive conditions.
Mis puudutab täpsemalt farmaatsiatoodete sektorit, siis väidab GSK AEVE esiteks, et konkurentsi kaitse üldine loogika ühe kaubamärgi raames ei toimi selles sektoris, kus liikmesriikide asutuste sekkumine takistab tema väitel ravimitootjatel arendada oma tegevust tavalistes konkurentsitingimustes.
On the one hand, the pharmaceuticals companies do not control the prices of their products, those prices being fixed at various levels by the public authorities, which are, at the same time, the buyers of the medicines wherever there are national health systems.
Ühelt poolt ei kontrolli ravimitootjad oma toodete hinda, mis määratakse eri tasemetel kindlaks asutuste poolt, kes on samaaegselt – siseriikliku tervishoiusüsteemi olemasolul – nende ostjad.
Even where those prices are the result of negotiations between the authorities and the pharmaceuticals companies, the fact that those companies accept them does not in itself imply that the prices cover all the fixed costs connected with the
Isegi kui ravimite hinnad määratakse kindlaks nende asutuste ja ravimitootjate vaheliste läbirääkimiste tulemusel, ei tähenda asjaolu, et ravimitootjad nendega nõustuvad, sellegipoolest seda, et nende hindade juures oleks kõik farmaatsiatoote arendamisega seotud püsikulud kaetud. Lisaks sellele
LÉLOS KAI SIA AND OTHERS development of the pharmaceutical products. Moreover, even if such a system of agreed prices exists, Member States are still in a position to impose cuts in those prices.
LÉLOS KAI SIA JT on liikmesriikidel vaatamata sellise kokkuleppeliste hindade süsteemi võimalikule olemasolule õigus kohustada ravimitootjaid neid hindu alandama.
On the other hand, the producers of medicines are subject to precise obligations with regard to their distribution.
Teiselt poolt on ravimitootjatele kehtestatud täpsed kohustused ravimite turustamise osas.
While pharmaceuticals companies are required by law to deliver their products in all Member States where they are authorised to do so, parallel exporters are free to shift their activities from one product or market to the next if the latter product or market offers a higher profit margin, which can lead to shortages in some exporting Member States.
Kui ravimitootjatel on seadusjärgne kohustus tarnida oma tooteid kõigisse liikmesriikidesse, kus neil on selleks luba, siis paralleeleksportijad võivad oma tegevuse vabalt üle kanda ühelt tootelt ja turult teisele, kui kasumimarginaal on teise toote või turu puhul suurem; see võib tingida ravimite puudujäägi mõningates eksportivates liikmesriikides.
Thus parallel trade has negative consequences for the planning of production and distribution of medicines.
Seega on paralleelkaubandusel negatiivsed tagajärjed ravimite tootmise ja turustamise planeerimisele.
Second, GSK AEVE points out that parallel trade in medicines reduces the profits that pharmaceuticals companies can invest in research and development activities on which they depend in order to remain competitive and attractive to investors.
Teiseks väidab GSK AEVE, et ravimite paralleelkaubanduse tõttu väheneb ravimitootjate kasum, mida nad saaksid investeerida uurimis- ja arendustegevusse, millest nad sõltuvad, et jääda konkurentsivõimeliseks ning pakkuda huvi investoritele.
By contrast, distributors which profit from parallel trade make no contribution to pharmaceutical innovation.
Paralleelkaubandusest kasusaavad turustajad ei aita seevastu kuidagi kaasa ravimialastele uuendustele.
Furthermore, in the Member States where the prices of medicines are fixed at relatively low levels, the marketing of new medicines might be affected if it became impossible for pharmaceuticals companies to hold back supplies with the aim of limiting parallel trade.
Lisaks, kui ravimitootjatel ei ole võimalik piirata tarneid paralleelkaubanduse piiramise eesmärgil, siis võib see mõjutada negatiivselt uute ravimite turustamist liikmesriikides, kus ravimite kindlaksmääratud hinnad on võrdlemisi madalad.
In such circumstances, those companies would have an interest in delaying the launch of new products in Member States where the prices are low.
Sellisel juhul oleks ravimitootjate huvides oodata uute toodete turustamisega nendes liikmesriikides, kus hinnad on madalad.
Third, GSK AEVE contends that parallel trade provides no genuine benefit to the ultimate consumers.
Kolmandaks väidab GSK AEVE, et paralleelkaubandus ei ole lõpptarbijatele tegelikult kasulik.
Since the greater part of the price difference which makes the business profitable is taken up by intermediaries, parallel trade does not result in genuine pressure on the prices of medicines in the Member States where those prices are higher.
Kuivõrd peamine osa hinnavahest, mis muudab sellise kaubanduse tulutoovaks, läheb vahendajatele, siis ei ole paralleelkaubandusega võimalik avaldada tõhusat survet ravimihindadele liikmesriikides, kus hinnad on kõrgemad.
Equally, in the case of Member States where certain medicinal requirements are covered by public tender, parallel importers are not in a position to reduce price levels in view of their sporadic presence on the market.
Mis puudutab neid liikmesriike, kus osa ravimite vajadusest kaetakse riigihanke korras, siis ei saa paralleelimportijad oma sekkumise juhuslikust laadist tulenevalt samuti sundida hindu langema.
While recognising that the prohibition in Article 82 EC does not apply when the conduct of an undertaking in a dominant position is objectively justified, the Polish Government and the Commission point out that it is for that undertaking to establish that there are circumstances that are capable of justifying its practice.
Poola valitsus ja komisjon tunnistavad, et EÜ artiklis 82 sedastatud keeld ei ole kohaldatav, kui turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja käitumine on objektiivselt õigustatav, ent rõhutavad, et oma teguviisi õigustavate asjaolude tõendamise koormis lasub sellel ettevõtjal.
The appellants in the main proceedings, as well as the Polish Government and the Commission, consider that Article 82 EC cannot be applied differently in the pharmaceuticals sector simply because the prices in that sector are directly or indirectly fixed by the public authorities.
Põhikohtuasjade apellandid, nagu ka Poola valitsus ja komisjon, leiavad, et EÜ artikli 82 kohaldamine ei saa olla farmaatsiatoodete sektoris erinev üksnes seetõttu, et selles sektoris on hinnad kas otseselt või kaudselt kindlaks määratud asutuste poolt.
Even in the Member States where prices are low, the price of a medicinal product is the result of negotiations with the pharmaceuticals companies, which will not put their products on the market if the prices proposed are not acceptable to them.
Nimelt määratakse isegi liikmesriikides, kus hinnad on madalad, ravimihinnad kindlaks läbirääkimiste alusel ravimitootjaga; viimased ei turusta oma ravimeid, kui pakutavad hinnad neile ei sobi.
Furthermore, there is no causal link between the repercussions of parallel trade on the revenues of pharmaceuticals companies and those companies’ investments in research and development.
Lisaks sellele ei esine põhjuslikku seost ravimitootjate poolt uurimis- ja arendustegevusse tehtavate investeeringute ning tagajärgede vahel, mida paralleelne kaubandus avaldab ravimitootjate tulule.
Finally, parallel trade in medicinal products brings clear advantages to patients and is likely to enable national social security systems to make savings.
Pealegi on ravimite paralleelkaubandus patsientidele vaieldamatult soodus ning võimaldab siseriiklikel tervisekindlustussüsteemidel kokku hoida.
The appellants in the main proceedings add that taking into account the justifications advanced by GSK AEVE would run counter to the Court’s caselaw relating to the free movement of goods, which accepts only the justifications listed in Article 30 EC.
Põhikohtuasjade apellandid lisavad, et GSK AEVE esitatud õigustavate elementidega arvestamine oleks vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga kaupade vaba liikumise valdkonnas, sest selle kohtupraktika kohaselt võib arvesse võtta vaid EÜ artiklis 30 sätestatud õigustusi.
It should be recalled that in paragraph 182 of its judgment in United Brands and United Brands Continentaal v Commission the Court held that an undertaking in a dominant position for the purpose of marketing a product — which cashes in on the reputation of a brand name known to and valued by consumers — cannot stop supplying a long-standing customer who abides by regular commercial practice, if the orders placed by that customer are in no way out of the ordinary.
Selles osas tuleb meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsuse United Brands ja United Brands Continentaal vs. komisjon punktis 182 leidis Euroopa Kohus, et teatud toote turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja, kes saab kasu tarbijatele tuntud ja nende poolt hinnatud kaubamärgist, ei saa lõpetada pikaajalise kliendi varustamist, kui see klient järgib väljakujunenud äritava ning tema tellimused ei ole mitte mingil moel ebatavalised.
In paragraph 183 of the same judgment, the Court held that such conduct is inconsistent with the objectives laid down in Article 3(f) of the EEC Treaty (Article 3(g) of the EC Treaty, and now Article 3(1)(g) EC), which are set out in detail in Article 86 of the EEC Treaty (Article 86 of the EC Treaty, and now Article 82 EC), particularly in points (b) and (c) of the second paragraph of that article, since the refusal to sell would limit the
Sama kohtuotsuse punktis 183 leidis Euroopa Kohus, et selline käitumine on vastuolus EMÜ asutamislepingu artikli 3 punktis f (millest sai EÜ asutamislepingu artikli 3 punkt g ning hiljem EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g) sedastatud eesmärkidega, mida on täpsemalt väljendatud EMÜ asutamislepingu artiklis 86 (millest sai EÜ asutamislepingu artikkel 86 ning hiljem EÜ artikkel 82) ja eeskätt selle artikli teise lõigu punktides b ja c, sest müümisest keeldumine piirab turge tarbijate
LÉLOS KAI SIA AND OTHERS markets to the prejudice of consumers and would amount to discrimination which might in the end eliminate a trading party from the relevant market.
LÉLOS KAI SIA JT kahjuks ning põhjustab diskrimineerimise, mis võib minna isegi kaubanduspartneri kadumiseni asjaomaselt turult.
In paragraph 189 of the judgment in United Brands and United Brands Continentaal v Commission, the Court stated that, although the fact that an undertaking is in a dominant position cannot deprive it of its right to protect its own commercial interests if they are attacked, and that such an undertaking must be conceded the right to take such reasonable steps as it deems appropriate to protect those interests, such behaviour cannot be accepted if its purpose is specifically to strengthen that domin- ant position and abuse it.
Eespool viidatud kohtuotsuse United Brands ja United Brands Continentaal vs. komisjon punktis 189 leidis Euroopa Kohus, et kuigi turgu valitsev seisund ei võta sellist seisundit omavalt ettevõtjalt õigust kaitsta rünnaku korral oma ärihuvisid ning et tal peab olema mõistlikus ulatuses võimalik astuda samme, mida ta peab nende huvide kaitseks sobivaks, ei ole selline käitumine siiski lubatav, kui selle eesmärk on turgu valitseva seisundi tugevdamine ja selle kuritarvitamine.
It must be examined in this context whether, as GSK AEVE claims, particular circumstances are present in the pharmaceuticals sector, by reason of which the refusal by an undertaking in a dominant position to supply clients in a given Member State who engage in parallel exports to other Member States where prices for medicines are higher does not, generally speaking, constitute an abuse.
Selles kontekstis tuleb uurida, kas farmaatsiatoodete sektoris esinevad spetsiifilised asjaolud – nagu väidab GSK AEVE –, millest tulenevalt ei ole juhul, kui turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja keeldub teatud liikmesriigis tarnimast sellistele klientidele, kes tegelevad paralleelekspordiga teistesse liikmesriikidesse, kus hinnad on kõrgemad, üldiselt tegemist turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega.
The consequences of parallel trade for the ultimate consumers
Paralleelkaubanduse tagajärjed lõpptarbijate osas
The first thing to consider is GSK AEVE’s argument that parallel trade in any event brings only few financial benefits to the ultimate consumers.
Esiteks tuleb uurida GSK AEVE argumenti, mis põhineb sellel, et tema arvates on paralleelkaubandus igal juhul lõpptarbijatele rahaliselt kasulik vaid piiratud määral.
In that connection, it should be noted that parallel exports of medicinal products from a Member State where the prices are low to other Member States in which the
Selles osas tuleb märkida, et ravimite paralleeleksport liikmesriigist, kus ravimite hinnad on madalad, teistesse liikmesriikidesse, kus ravimite hinnad on kõrgemad,
It is true, as GSK AEVE has pointed out, that, for medicines subject to parallel exports, the existence of price differences between the exporting and the importing Member States does not necessarily imply that the final consumer in the importing Member State will benefit from a price corresponding to the one prevailing in the exporting Member State, inasmuch as the wholesalers carrying out the exports will themselves make a profit from that parallel trade.
Nagu märkis GSK AEVE, ei tähenda eksportivas liikmesriigis kohaldatava hinna ja importivas liikmesriigis kohaldatava hinna vahe paralleelekspordi esemeks olevate ravimite puhul loomulikult tingimata seda, et importivas liikmesriigis maksab lõpptarbija selle ravimi eest sama hinda, mida kohaldatakse eksportivas liikmesriigis, sest sellise ekspordiga tegelevad hulgimüüjad teenivad niisugusest paralleelkaubandusest tulu.
Nevertheless, the attraction of the other source of supply which arises from parallel trade in the importing Member State lies precisely in the fact that that trade is capable of offering the same products on the market of that Member State at lower prices than those applied on the same market by the pharmaceuticals companies.
Kuid selle teise tarneallika atraktiivsus – mida kujutab endast paralleelkaubandus importivas liikmesriigis – seisnebki just selles, et viimatinimetatud liikmesriigi turul on võimalik pakkuda samu tooteid madalama hinnaga võrreldes sellega, mida kohaldavad samal turul ravimitootjad.
At the same time, as the Commission notes, parallel trade in medicines from one Member State to another is likely to increase the choice available to entities in the latter Member State which obtain supplies of medicines by means of a public procurement procedure, in which the parallel importers can offer medicines at lower prices.
Samuti, nagu rõhutab komisjon, võib ravimite paralleelkaubandus ühest liikmesriigist teise laiendada teise liikmesriigi asutuste valikuvõimalusi, kui nad ostavad ravimeid riigihankemenetluse abil, mille raames võivad paralleelimportijad pakkuda ravimeid odavamalt.
Accordingly, without it being necessary for the Court to rule on the question whether it is for an undertaking in a dominant position to assess whether its conduct vis-à-vis
Sellest tulenevalt ja ilma et Euroopa Kohus peaks võtma seisukohta küsimuses, kas turul valitsevat seisundit omav ettevõtja võib hinnata, kas tema käitumine
LÉLOS KAI SIA AND OTHERS a trading party constitutes abuse in the light of the degree to which that party’s activities offer advantages to the final consumers, it is clear that, in the circumstances of the main proceedings, such an undertaking cannot base its arguments on the premiss that the parallel exports which it seeks to limit are of only minimal benefit to the final consumers.
LÉLOS KAI SIA JT kaubanduspartneri suhtes kujutab endast kuritarvitust lähtudes sellest, kuivõrd viimase tegevus soodustab lõpptarbijaid, tuleb sedastada, et põhikohtuasjade asjaolusid arvestades ei saa selline ettevõtja tugineda väitele, et paralleeleksport, mida ta soovib piirata, on lõpptarbijatele soodus vaid piiratud määral.
The impact of State price and supply regulation in the pharmaceuticals sector
Hindade ning tarnete riigipoolse kindlaksmääramise mõju farmaatsiatoodete sektoris
Turning, next, to the argument based on the degree of regulation of the pharmaceuticals markets in the Community, it must first be examined whether State regulation of the prices of medicinal products has an impact on the assessment of whether a refusal to supply those products constitutes abuse.
Mis puudutab järgmiseks argumenti farmaatsiatoodete turu reguleerituse tasemest ühenduses, siis tuleb esiteks uurida ravimite hindade riigipoolse reguleerimise võimalikku mõju selle üle otsustamisel, kas ravimite tarnimisest keeldumist tuleb käsitada kuritarvitusena.
It is clear that, in the majority of Member States, medicines, in particular those available only on prescription, are subject to regulation aimed at setting, at the request of the manufacturers concerned and on the basis of information provided by them, selling prices for those medicines and/or the scales of reimbursement of the cost of prescription medicines by the relevant social health insurance systems.
Nimelt tuleb tõdeda, et enamikus liikmesriikides on ravimid ja eelkõige retsepti alusel müüdavad ravimid regulatsiooni esemeks, mille eesmärk on määrata asjaomaste tootjate taotlusel ja nende esitatud teabe alusel kindlaks nende ravimite müügihind ja/või see, millise summa katab asjaomane tervisekindlustussüsteem konkreetse retsepti alusel müüdud ravimi hinnast.
The price differences between Member States for certain medicines are thus the result of the different levels at which the prices and/or the scales to be applied to those medicines are fixed.
Seega tuleneb teatud ravimite hindade erinevus eri liikmesriikides sellest, millisele tasemele on nende ravimite hinnad igas konkreetses liikmesriigis määratud ja/või kui suure osa hinnast katab tervisekindlustussüsteem.
The main proceedings relate to a non-harmonised area in which the Community legislature has limited itself, in adopting Directive 89/105, to placing Member States under a duty to guarantee that decisions in respect of the regulation of prices and reimbursement are taken with complete transparency, without discrimination and within certain specific time-limits.
Põhikohtuasjad seonduvad ühtlustamata valdkonnaga, milles ühenduse seadusandja on piirdunud direktiivi 89/105 vastu võttes sellega, et ta on kohustanud liikmesriike tagama, et hindade ning tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa kindlaksmääramisega seotud otsused oleksid võetud läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid järgides ja kindlate tähtaegade jooksul.
In that respect, it should be noted, on one hand, that the control exercised by Member States over the selling prices or the reimbursement of medicinal products does not entirely remove the prices of those products from the law of supply and demand.
Selles osas tuleb märkida ühelt poolt seda, et liikmesriikide kontroll müügihindade või ravimite hinnast tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa üle ei välista nende toodete hindu täielikult pakkumise ja nõudluse reeglite kohaldamisalast.
Thus, in some Member States, the public authorities do not intervene in the process of setting prices or limit themselves to setting the scale of reimbursement of the cost of prescription medicines by the national health insurance systems, thereby leaving to the pharmaceuticals companies the task of deciding their selling prices.
Nii ei sekku asutused teatud liikmesriikides hindade kindlaksmääramise protsessi või piirduvad üksnes tervisekindlustussüsteemi poolt kaetava summa kindlaksmääramisega, jättes seeläbi ravimitootjate hooleks määratleda oma müügihinnad.
Furthermore, even though the public authorities in other Member States set the selling prices of medicines as well, that does not in itself mean that the manufacturers of the medicines concerned have no influence upon the level at which the selling prices are set or the proportion of those prices which is reimbursed.
Ja isegi kui teistes liikmesriikides määravad asutused kindlaks ka ravimite müügihinnad, ei tähenda see sellegipoolest, et asjaomased ravimitootjad ei saaks kuidagi mõjutada ravimite müügihindu või tervisekindlustussüsteemi kaetavat summat.
As the Commission has pointed out, even in the Member States where the selling prices or the amounts of reimbursement of medicines are set by the public authorities, the producers of the medicines concerned take part in the negotiations which are initiated by those producers and take their price proposals as a starting point and end with the setting of the prices and the amounts of reimbursement to be applied.
Nagu märkis komisjon, osalevad asjaomased ravimitootjad isegi nendes liikmesriikides, kus ravimite müügihinnad või tervisekindlustussüsteemi poolt kaetavad summad määratakse kindlaks asutuste poolt, läbirääkimistes, mis lähtuvad nende tootjate taotlusest ning nende poolt pakutavast hinnast ja lõppevad ravimite hindade ning tervisekindlustussüsteemi kaetavate summade kindlaksmääramisega.
As the second and third recitals to Directive 89/105 state, the task of the authorities when setting prices of medicines is not only to control expenditure connected with public health systems and to ensure the availability of adequate supplies of medicinal products at a reasonable cost, but also to promote efficiency in the production of medicinal products and to encourage research and development into new medicinal products.
Nagu on täpsustatud direktiivi 89/105 põhjendustes 2 ja 3, peavad nimetatud asutused ravimite hinna kindlaksmääramisel mitte lihtsalt kontrollima tervishoiukulutusi ja tagama piisava hulga ravimite kättesaadavuse mõistliku hinnaga, vaid suurendama ka ravimitootmise tõhusust ning toetama uute ravimitega seotud uurimis- ja arendustegevust.
As the Advocate General indicated in points 90 to 93 of his Opinion, the level at which the selling price or the amount of reimbursement of a given medicinal product is fixed reflects the relative strength of both the public authorities of the relevant Member State and the pharmaceuticals companies at the time of the price negotiations for that product.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 90–93, kujuneb müügihind või tervisekindlustussüsteemi kaetav summa teatud ravimi puhul vastavalt sellele, millist kaalu omavad ravimi hinda puudutavates läbirääkimistes asjaomase liikmesriigi asutused ja millist ravimitootjad.
On the other hand, it should be recalled that, where a medicine is protected by a patent which confers a temporary monopoly on its holder, the price competition which may exist between a producer and its distributors, or between parallel traders and national distributors, is, until the expiry of that patent, the only form of competition which can be envisaged.
Teisalt tuleb meelde tuletada seda, et kui ravim on kaitstud patendiga, mis annab selle omanikule ajutise monopoli, siis on hinda puudutav konkurents selle ravimi tootja ja turustajate või paralleelkaubandusega tegelejate ning siseriiklike turustajate vahel kuni selle patendi kehtivusaja lõpuni ainuke võimalik konkurentsi vorm.