natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Since the freedom to provide services, unlike the free movement of capital, cannot be relied upon by a company established in a non-member country, the Court sought to determine which of these fundamental freedoms related to the activity in question.
Kuna kolmandas riigis asuv äriühing ei saa tugineda teenuste vabale liikumisele, nagu ta saab seda teha kapitali vaba liikumise puhul, soovis Euroopa Kohus kindlaks määrata, kumma põhivabadusega on asjaomane tegevus seotud.
It found in this regard that that activity was in principle covered by both of them.
Kohus tõdes siinjuures, et põhimõtteliselt seondub see mõlema vabadusega.
Relying on a series of precedents, the Court stated that in such cases it is necessary to consider to what extent the exercise of those freedoms is aected and
Vaidlusaluse korra võimalik piirav mõju kapitali vabale liikumisele kujutab seevastu endast üksnes teenuste osutamise suhtes kehtestatud piirangute vältimatut tagajärge.
Directive 98/5/EC of the European Parliament and of the Council of 16 February 1998 to facilitate practice of the profession of lawyer on a permanent basis in a Member State other than that in which the qualication was obtained (OJ L 77, 14.3.1998, p. 36).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 1998. aasta direktiiv 98/5/EÜ, millega hõlbustatakse alalist tegutsemist advokaadi kutsealal muus liikmesriigis kui see, kus omandati kutsekvalifikatsioon (EÜT L 77, lk 36).
With regard to social security, attention is drawn to three judgments relating to the interpretation of Regulation (EEC) No 1408/71 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended 15.
Sotsiaalkindlustuse valdkonnas väärivad tähelepanu kolm kohtuotsust, mis käsitlevad määruse nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes selle muudetud redaktsioonis15 tõlgendamist.
First of all, in the context of what is sometimes called ‘the free movement of patients’, the important judgment delivered in Case C-372/04 Watts [2006] ECR I-4325 is to be noted.
Esiteks valdkonnas, mida mõnikord määratletakse kui„patsientide vaba liikumist”, on oluliseks 16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas Watts (kohtuasi C-372/04, EKL 2006, lk I-4325).
Here, the Court was required to consider the National Health Service (NHS) in the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland in the light of Article 22 of Regulation (EEC) No 1408/71 and of Article 49 EC.
Selles kohtuasjas tuli Euroopa Kohtul analüüsida Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi riiklikku tervishoiusüsteemi (National Health Service, edaspidi„NHS”) määruse nr 1408/71 artikli 22 ja EÜ artikli 49 taustal.
The second subparagraph of Article 22(2) of Regulation (EEC) No 1408/71 provides that the competent institution may not refuse a patient authorisation to go to another Member State to receive treatment there (that is to say, in practice, refuse to issue an E112 form) ‘where he cannot be given such treatment within the time normally necessary for obtaining the treatment in question in the Member State of residence taking account of his current state of health and the probable course of his disease’.
Määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 2 teine lõik näeb ette, et pädev asutus ei või keelduda patsiendile loa andmisest, et minna ravi saamiseks teise liikmesriiki – mida praktikas tuntakse vormi E 112 nime all –, kui tal puudub võimalus saada sellist ravi aja jooksul, mis harilikult kulub kõnealuse ravi saamiseks elukohaliikmesriigis, võttes arvesse tema tervislikku hetkeseisundit ja haiguse eeldatavat kulgu.
Hospital treatment is free under the NHS but subject to some quite lengthy waiting lists for the least urgent treatment, and the question thus arose as to the extent to which it is permitted to take account of waiting times in the State of residence when assessing the‘time normally necessary for obtaining the treatment’, as referred to in Article 22 of the regulation.
Võttes arvesse, et haiglaravi osutatakse küll NHS-i raames tasuta, kuid vähem kiireloomulise ravi järjekorrad on üsna pikad, siis tekib küsimus, kuivõrd on lubatud võtta arvesse ooteaegasid elukohariigis, et hinnata, milline on kõnealuse määruse artiklis 22 osutatud„aeg, mis harilikult kulub kõnealuse ravi saamiseks”.
While the Court acknowledged the legitimacy of a system of waiting lists, it held that, in order to be entitled to refuse authorisation on a ground related to waiting time, the competent institution must establish that the waiting time does not exceed the period which is acceptable having regard to an objective medical assessment of the clinical needs of the person concerned in the light of his medical condition and the history and probable course of his illness, the degree of pain he is in and/or the nature of his disability at the time when the authorisation is sought.The Court added that the setting of waiting times should be carried out flexibly and dynamically, so that they may be reconsidered in the light of any deterioration in the patient’s state of health.
Olles tunnistanud ravijärjekordade süsteemi küll õiguspäraseks, asus Euroopa Kohus antud küsimuses seisukohale, et ooteaja põhjendusel loa andmisest keeldumise õiguse teostamiseks peab pädev asutus tõendama, et selline ooteaeg ei ületa ajavahemikku, mis on õigustatud, võttes arvesse asjaomase isiku kliiniliste vajaduste objektiivset arstlikku hinnangut lähtuvalt tema haigusseisundist, haigusloost, haiguse võimalikust kulgemisest, valude suurusest ja/või puude laadist loa taotlemise ajal.
Regarding the freedom to provide services, the Court ruled that Article 49 EC applies where a person whose state of health necessitates hospital treatment goes to another Member State and there receives the treatment in question for consideration, regardless of the way in which the national system with which that person is registered and from which reimbursement of the cost of those services is subsequently sought operates.
Kohus lisas, et ooteaegade kindlaksmääramine peab toimuma paindlikult ja dünaamiliselt, mis võimaldab ooteaega muuta vastavalt patsiendi tervisliku seisundi võimalikule halvenemisele.Teenuste osutamise vabadust puudutavas osas otsustas kohus, et EÜ artikkel 49 on kohaldatav olukorras, kus haiglaravi vajavas seisundis isik läheb teise liikmesriiki ja saab seal sellist ravi tasu eest, sõltumata sellest, millisel viisil toimib riiklik süsteem, mille raames see isik on kindlustatud ja millelt ta on hiljem taotlenud kõnesolevate teenuste hüvitamist.
It then found that a national system, such as that under the NHS, where prior authorisation is a prerequisite for the
Seejärel märkis kohus, et selline riiklik süsteem nagu NHS, mis eeldab teises liikmesriigis saadava haiglaravi kulude tasumiseks eelneva loa olemasolu, samas kui tasuta teenuste saamine selle süsteemi raames sellist luba ei eelda, kujutab endast takistust teenuste osutamise vabadusele.
Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to self-employed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EC) No 118/97 of 2 December 1996 (OJ L 28, 30.1.1997, p. 1).
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (EÜT 1997, L 28, lk 1).
Proceedings assumption of the costs of hospital treatment available in another Member State whilst on the other hand the receipt of free treatment under that system does not depend on such authorisation, constitutes an obstacle to the freedom to provide services.
Areng ja tegevus osutatava võrdväärse ravi kulude võrdluse.
Finally, where treatment cannot be supplied within a medically acceptable period, the national authorities must provide mechanisms for the reimbursement of the cost of hospital treatment in another Member State.
Euroopa Kohus tegi selle kohta järelduse, et kui meditsiiniliselt õigustatud ajavahemiku jooksul ei saa ravi anda, peavad siseriiklikud ametiasutused looma mehhanismi kavandatud haiglaravi kulude katmiseks teises liikmesriigis.
Second, the Court held in Case C-466/04 Acereda Herrera (judgment of 15 June 2006, not yet published in the ECR), with regard to the reimbursement of certain costs incurred by a person insured under the social security system of a Member State when receiving, in another Member State, hospital treatment authorised in advance by the insurance institution, that Article 22(1)(c) and (2) and Article 36 of Regulation (EEC) No 1408/71, as amended, do not confer on the insured person the right to be reimbursed by that institution for the costs of travel, accommodation and subsistence which he and any person accompanying him have incurred in the territory of that other Member State, with the exception of the costs of accommodation and meals in hospital for the insured person himself.
Teiseks otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas Acereda Herrera (15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-466/04, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) seoses teatavate kulude hüvitamisega, mida liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi raames kindlustatud isik on teises liikmesriigis saadud ja kindlustusskeemi kuuluva asutuse eelneval loal haiglaravil olles kandnud, et muudetud määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 1 punkt c ja lõige 2 ning artikkel 36 ei anna eelnimetatud kindlustatud isikule õigust ravi eesmärgil toimunud reisiga seotud tema enda ja teda saatva isiku poolt selle liikmesriigi territooriumil kantud sõidu-, elamis- ja ülalpidamiskulude hüvitamisele kindlustusskeemi kuuluva asutuse arvel, välja arvatud kindlustatud isiku elamis- ja ülalpidamiskulud selles haiglas.
The Court pointed out that the term ‘cash benets’ in Article 22(1)(c) of the regulation covers the cost of medical services strictly dened and the inextricably linked costs relating to the stay and meals in the hospital, and excludes reimbursement by the competent institution of ancillary costs such as the costs of travel, accommodation and subsistence which the insured person and any person accompanying him have incurred in the territory of that other Member State.
Kohus meenutas siinjuures, et määruse artikli 22 lõike 1 punktis c toodud mõiste „rahalised hüvitised” hõlmab tegelikult meditsiiniteenuste maksumust ja nendega lahutamatult seotud kulusid, mis tulenevad haiglas viibimisest ravi saamise eesmärgil, ning välistab pädeva asutuse poolt kõrvalkulude hüvitamise, nagu sõidu-, elamis- ja ülalpidamiskulud, mida kindlustatud isik ja teda saatev isik on selle liikmesriigi territooriumil kandnud.
Finally, in Case C-50/05 Nikula (judgment of 18 July 2006, not yet published in the ECR), concerning the levying in a Member State of social contributions on pensions paid by an institution of another State, the Court held that Article 33(1) of Regulation (EEC) No 1408/71, as amended and updated by Regulation (EC) No 118/97, does not preclude, when the basis is determined for calculating sickness insurance contributions applied in the Member State of residence of the recipient of pensions paid by the institutions of that Member State responsible for the payment of benets under Article 27 of that regulation, the inclusion in that basis of calculation, in addition to the pensions paid in the Member State of residence, also of pensions paid by the institutions of another Member State, provided that the sickness insurance contributions do not exceed the amount of pensions paid in the State of residence.
Lõpetuseks, kohtuasjas Nikula (18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-50/05, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata), mis puudutab teise liikmesriigi asutuse makstud pensionidelt sotsiaalkindlustusmaksete kogumist liikmesriigis, leidis Euroopa Kohus antud küsimuses, et määruse nr 1408/71, mida on muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97, artikli 33 lõikega 1 ei ole vastuolus see, kui elukohaliikmesriigi asutustelt pensioni saava pensionäri ravikindlustusmaksete kindlaksmääramise aluste kinnitamisel selles liikmesriigis, mis on selle määruse artikli 27 kohaselt hüvitiste osas pädev, arvatakse nende aluste hulka lisaks elukohaliikmesriigis saadud pensionile ka teise liikmesriigi asutuste makstav pension, tingimusel et kindlustusmakse ei ole suurem kui elukohaliikmesriigis saadav pensionisumma.
However, Article 39 EC precludes the amount of pensions received from institutions of another Member State from being taken into account if
Siiski on EÜ artikliga 39 vastuolus see, et teise liikmesriigi asutustelt saadud pensioni summa võetakse arvesse juhul, kui selles teises liikmesriigis on seal saadud töötasult maksed juba sooritatud.
Annual Report 2006
Viisad, varjupaik ja sisseränne
Court of Justice contributions have already been paid in that other State out of the income from work received in that State.
Euroopa Kohus vaba liikumist reguleerivate ühenduse normidega kooskõlas.
It is for the persons concerned to prove that the earlier contributions were in fact paid.
Sellest tulenevalt sedastas kohus, et liikmesriikide automaatne keeldumine viisa ja territooriumile sisenemise loa andmisest välismaalasele, kelle suhtes on väljastatud Schengeni sissesõidukeelu teade, on rakenduskonventsiooniga kooskõlas.
In Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, which was an action for failure to full obligations brought by the Commission against Spain because of the practice of that Member State’s authorities of refusing entry onto its territory or issue of a visa to nationals of a third country married to a Member State national on the sole ground that they were persons for whom alerts were entered in the Schengen Information System (SIS), the Court explained the relationship between the Convention implementing the Schengen Agreement (‘the CISA’) and Community law on freedom of movement for persons. It also ruled on how Member States are expected to act in applying the SIS.
Kuigi rakenduskonventsioonis ette nähtud automaatse keeldumise puhul ei tehta vahet, kas asjaomane välismaalane on liikmesriigi kodanik või mitte, tuleb täiendavalt kindlaks teha, kas antud asjaoludel on see isikute vaba liikumist reguleerivate normidega ja eelkõige direktiiviga 64/22116 kooskõlas.
On the first point, the Court held that the compliance of an administrative practice with the provisions of the CISA may justify the conduct of the competent national authorities only insofar as the application of the relevant provisions is compatible with the Community rules governing freedom of movement for persons.
Konkreetsemalt leidis kohus, et SIS-i kandmine tõendab igal juhul, et eksisteerib põhjus, mis õigustab Schengeni alasse mittelubamist.
It thus stated that it is consistent with the CISA for Member States automatically to refuse entry or a visa to an alien for whom a Schengen alert has been issued for the purposes of refusing him entry.
Siiski peab seda asjaolu kinnitama teave, mille alusel on võimalik eelnevalt kontrollida, et asjaomase isiku kohalolek Schengeni alas kujutab endast ühiskonna põhihuve ähvardavat reaalset, olemasolevat ja piisavalt tõsist ohtu.
However, insofar as this automatic refusal provided for by the CISA does not distinguish as to whether or not the alien concerned is married to a Member State national, it is also necessary to verify whether, in the circumstances of the case, that automatic refusal is compatible with the rules governing freedom of movement for persons, in particular with Directive 64/221/EEC 16.
Kohus märkis veel, et selle asjaolu kontrollimise juures peab SIS-i kasutav riik võtma nõuetekohaselt arvesse teate esitanud riigi edastatud andmed ning viimati nimetatud riik peab tegema esimesena nimetatud liikmesriigile kättesaadavaks täiendava teabe, mille alusel saab igal üksikjuhtumil hinnata, kui suurt ohtu võib kujutada isik, kelle kohta on teade esitatud.
The Court added with regard to that verication that the State consulting the SIS must give due consideration to the information provided by the State which issued the alert and the latter must make supplementary information available to the consulting State to enable it to gauge, in the specic case, the gravity of the threat that the person for whom an alert has been issued is likely to represent.
Euroopa Kohus otsustas, et rakenduskonventsiooni artikli 20 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes toodud mõiste„esimene sisenemine”viitab peale kõige esimese sisenemise Schengeni lepingu osaliste territooriumile veel niisugusele esimesele sisenemisele nende territooriumile, mis toimub pärast kuuekuulise ajavahemiku lõppemist sellest kõige esimesest sisenemisest arvates, ning kõigile teistele esimestele sisenemistele, mis toimuvad pärast iga uue kuuekuulise ajavahemiku lõppemist eelmisest esimese sisenemise kuupäevast arvates.
In Case C-241/05 Bot (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR) the Court, in response to a question referred for a preliminary ruling by the Conseil d’État (France), interpreted Article 20(1) of the CISA 17, which provides that aliens not subject to a visa requirement may move freely within the territories of the Contracting Parties for a maximum period of three months during the six months following the date of first entry,
Kohtuasjas parlament v. nõukogu (27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-540/03, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) jättis Euroopa Kohus rahuldamata Euroopa
Council Directive 64/221/EEC of 25 February 1964 on the coordination of special measures concerning the movement and residence of foreign nationals which are justied on grounds of public policy, public security or public health (OJ, English Special Edition 1963–1964, p. 117).
Nõukogu 25. veebruari 1964. aasta direktiiv 64/221/EMÜ välisriigi kodanike liikumise ja elukohaga seonduvate avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu seisukohalt õigustatud erimeetmete kooskõlastamise kohta (EÜT 1964, 56, lk 850).
Convention implementing the Schengen Agreement of 14 June 1985 between the Governments of the States of the Benelux Economic Union, the Federal Republic of Germany and the French Republic on the gradual abolition of checks at their common borders (OJ L 239, 22.8.2000, p. 19).
Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19).
Page 30
Euroopa Kohus
In Case C-540/03 Parliament v Council (judgment of 27 June 2006, not yet published in the ECR), the Court dismissed an action for annulment brought by the European Parliament challenging the final subparagraph of Article 4(1), Article 4(6) and Article 8 of Directive 2003/86 on family reunication 18.
Parlamendi esitatud hagi direktiivi 2003/86 perekonna taasühinemise kohta18artikli 4 lõike 1 viimase lõigu ja lõike 6 ning artikli 8 tühistamiseks.
The Court held, contrary to the European Parliament’s assertions, that those provisions — which state that the Member States are to authorise the entry and residence, pursuant to the directive, of, in particular, the minor children, including adopted children, of the sponsor and his or her spouse, and those of the sponsor or of the sponsor’s spouse where that parent has custody of the children and they are dependent on him or her, and that Member States may require the sponsor to have stayed lawfully in their territory for a period not exceeding two years, before having his/her family members join him/her — respect fundamental rights as recognised in the Community legal order.
Euroopa Kohus leidis, et vastupidiselt sellele, mida väidab parlament, on need sätted, mis sätestavad vastavalt, et liikmesriigid lubavad direktiivi kohaselt oma territooriumile siseneda ja seal elada eelkõige perekonna taasühinemist taotleva isiku ning tema abikaasa alaealistel lastel, kaasa arvatud lapsendatud lastel, samuti perekonna taasühinemist taotleva isiku ning tema abikaasa alaealistel lastel, kui lapsevanem on nende eestkostja ning lapsed on tema ülalpidamisel, ning et liikmesriigid võivad perekonna taasühinemist taotleva isiku puhul nõuda, et see oleks enne oma pereliikmetega ühinemist nende territooriumil viibinud teatava aja, kuid mitte rohkem kui kaks aastat, ühenduse õiguskorras tunnustatud põhiõigustega kooskõlas.
In order to reach that conclusion, the Court compared the contested provisions with the right to respect for family life as laid down in Article 8 of the European Convention on Human Rights, with the Convention on the Rights of the Child and with the Charter of Fundamental Rights solemnly proclaimed in Nice in 2000 19, while pointing out that those instruments do not create for the members of a family an individual right to be allowed to enter the territory of a State and cannot be interpreted as denying Member States a certain margin of appreciation when they examine applications for family reunication.
Sellele järeldusele jõudmiseks võrdles kohus vaidlustatud õigusnorme õigusega perekonnaelu austamisele, nagu see on Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 8 kehtestatud, lapse õiguste konventsiooniga ja 2000. aastal Nice’is pidulikult kuulutatud põhiõiguste hartaga19, kuid märkis sealjuures, et need aktid ei anna alust pereliikmetel subjektiivse õiguse tekkimisele saada luba riigi territooriumile sisenemiseks ning neid ei saa tõlgendada nii, nagu võtaksid need riikidelt ära teatud kaalutlusruumi perekonna taasühinemise taotluste läbivaatamisel.
The Court rejected the various arguments relied upon by the European Parliament, taking care to establish that, given the manner in which they are laid down, the derogations permitted by the contested provisions cannot be regarded as running counter to the fundamental right to respect for family life, to the obligation to have regard to the best interests of children or to the principle of non-discrimination on grounds of age, either in themselves or in that they expressly or impliedly authorise the Member States to act in such a way.
Kohus lükkas tagasi Euroopa Parlamendi esitatud mitmesugused argumendid, tehes kindlaks, et vaidlustatud sätetega lubatud erandeid ei saa nende sõnastust arvestades pidada vastuolus olevaks põhiõigusega perekonnaelu austamisele, kohustusega võtta arvesse lapse parimaid huvisid ega vanuse tõttu diskrimineerimise keeluga, pidades silmas nii neid erandeid kui selliseid kui ka seda, et need sõnaselgelt või vaikimisi lubavad liikmesriikidel nii toimida.
In the following presentation of the caselaw on competition, a distinction will be drawn between the rules applicable to undertakings and the system of State aid.
Selle valdkonna kohtupraktika tutvustamiseks tuleb eristada ühelt poolt ettevõtjatele kohaldatavaid eeskirju ja teiselt poolt riigiabi reguleerivaid eeskirju.
Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family reunication (OJ L 251, 3.10.2003, p. 12).
Esimene kohtuotsus vajab esile toomist, kuivõrd selles täiendatakse ettevõtja mõistet, mis määrab ära konkurentsieeskirjade kohaldamisala.
Charter of Fundamental Rights of the European Union (OJ C 364, 18.12.2000, p. 1).
Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiiv 2003/86/EÜ perekonna taasühinemise õiguse kohta (EÜT L 251, lk 12).
A first judgment is to be noted in that it adds to the denition of ‘undertaking’, which determines the scope of the competition rules.
Kolmes järgmises kohtuasjas kordas ja täpsustas Euroopa Kohus konkurentsi piirava kokkuleppe mõiste teatud elemente EÜ artikli 81 tähenduses.