natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The findings so far are encouraging, but their implications can easily be overstated or misunderstood, and also raise a number of important ethical issues that require careful consideration.
Avastused on senini olnud julgustavad, kuid nende tagajärgi võib hõlpsasti üle tähtsustada või valesti mõista ning ühtlasi tekib ka rida olulisi eetikaküsimusi, mida tuleks põhjalikult kaaluda.
This paper provides a summary of the key developments in this area and underlines the fact that any potential new approaches will require rigorous evaluation for safety and efficacy before being introduced into routine practice.
Käesolevas infolehes esitatakse kokkuvõte peamistest arengutest ja saavutustest asjaomases valdkonnas ning rõhutatakse, et enne mis tahes uute lähenemisviiside tavapraktikasse rakendamist peab põhjalikult hindama ohutust ja tõhusust.
Most neurobiological research on addiction has focused on the role a drug-released neurotransmitter called dopamine has on the repeated activation of the ‘reward system’– circuitry made up of a complex set of cerebral structures which act as a barometer, indicating a person’s physical and psychological state.
Narkomaania on käitumine, mille korral kaotab inimene kontrolli ainete tarvitamise üle.
Spurred on by recent technological developments occurring rapidly in this field, newmodels have arisen which take into account the implication of other neurotransmitters in the process, also exploring the role of genetic differences between individuals.
Narkomaanid võivad soovida tarvitamist lõpetada, kuid see osutub neile raskeks, vaatamata asjaolule, et tarvitamisel on sageli negatiivsed tagajärjed. Neurobioloogia viimase aja saavutused aitavad meil kõnealust protsessi paremini mõista.
By providing a better understanding of how addiction develops, this research may provide the basis for new
Lisaks annavad neurobioloogia saavutused nüüd meile kindla teadusliku aluse, millele toetudes käsitleda narkomaaniat psüühilise häirena, mida tavaliselt liigitatakse krooniliseks ja retsidiivseks ajuhaiguseks.
Neurotransmitter: a chemical produced and released by neurons.
Neurotransmitter: neuronite toodetud ja vallandatud keemiline aine.
Some of these molecules (GABA, glutamic acid) participate in the communication between neurons; some others (dopamine, noradrenaline, serotonin) modulate (amplify or attenuate) the information.
Molekulid, nagu gammaaminovõihape ja glutamiinhape, osalevad neuronitevahelises kommunikatsioonis, dopamiin, noradrenaliin ja serotoniin moduleerivad
Reward system: this brain circuit reinforces behaviour when activated.
Rahuldustunne: kui kõnealune ajustruktuur aktiveeritakse, toetab see käitumist.
Data indicate that drugs of abuse are pleasurable because they activate this system.
Uuringud näitavad, et narkootikumide tarvitamine on mõnus, sest nad tekitavad rahuldustunde.
Novel pharmacotherapies targeted at specific neurotransmitter systems, pharmacological drug implants, drug vaccines or neurological treatments may have the potential to ameliorate addictive behaviours.
Neurotransmitterite konkreetsetele süsteemidele suunatud uued farmakoteraapiad, farmakoloogilised implantaadid, narkomaaniavastased vaktsiinid või neuroloogiline ravi võivad sõltuvuskäitumist parandada.
A growing body of research suggests that chronic drug use can produce long-term disruptions in the modulation of neurocognitive circuits involved in motivation and attention, decision-making and the ability to inhibit impulses.
Üha rohkem uuringutulemusi lubab arvata, et krooniline narkomaania võib tekitada pikaajalisi häireid motivatsiooni ja tähelepanu, otsustamisvõime ja impulsside pärssimisega seotud neurokognitiivsete süsteemide modulatsioonis.
Neuroscience and genetic research promise to provide a detailed causal explanation in terms of brain processes.
Neuroteadused ja geeniuuringud tõotavad anda ajus toimuvate protsesside üksikasjalikud põhjuslikud selgitused.
There is a pressing need to explore the ethical and policyimplications of addiction neuroscience research to ensure that developments are taken forward in ways that adequately safeguard human rights and protect the ethical values of consent, liberty, equality and privacy.
Peab uurima narkomaaniat käsitlevate neuroteaduste eetilisi ja poliitilisi tagajärgi, et tagada sellised arengud, mis tagavad inimõigusi ja kaitsevad eetilisi väärtusi, nagu tahteavaldus, vabadus, võrdsus ja eraelu puutumatus.
Neurobiological research in addiction and that repeated exposure to drugs of abuse disrupts this regulation.
Neurobioloogiliseduuringud narkomaaniavaldkonnas on näidanud, et noradrenergilised ja serotoniinergilised neuronid on omavahel seotud (st piiravad teineteise tegevust) ning korduv kokkupuude narkootikumidega häirib seda vastasmõju.
Over time, noradrenergic and serotonergic neurons become autonomous and hyper-reactive to external stimuli and arguably this druginduced long-term uncoupling explains dysfunctions in motivation and in the ability to inhibit impulses.
Aja jooksul muutuvad noradrenergilised ja serotoniinergilised neuronid autonoomseks ja hüperreaktiivseks välistele stiimulitele ning see narkootikumi põhjustatud neuronite lahtisidumine selgitab väidetavalt motivatsioonihäireid ja impulsside pärssimise võimetust.
‘Developments in neuroscience are transforming our understanding of how people become addicted to drugs while opening-up avenues of investigation for new approaches to treatment.
„Neuroteaduste areng muudab meie arusaama sellest, kuidas inimesed narkootikumidest sõltuvusse satuvad, ning avab võimalusi uute raviviiside leidmiseks.
We must, however, ensure that such beneficial new approaches are rigorously evaluated prior to implementation to ensure maximum success and financial efficiency.’
Kuid me peame ühtlasi veenduma, et kõnealused uued kasulikud raviviisid läbivad enne rakendamist range hindamise, et oleks tagatud nende maksimaalne edu ja rahaline tõhusus.”
Almost all drugs known to induce abuse or addiction in humans increase the release of a neurotransmitter called dopamine in a sub-cortical structure, the nucleus accumbens.
Peaaegu kõik narkootilised ained, mis võivad tekitada sõltuvust või mida võidakse kuritarvitada, suurendavad neurotransmitter dopamiini vabanemist subkortikaalses struktuuris nucleus accumbens (naalduv tuum).
The cell bodies of neurons which release dopamine are located in the ventral tegmental area and the substantia nigra (see figure).
Dopamiini vabastavad neuronid asuvad ventraalses katendialas ja mustolluses (substantia nigra) (vt joonis).
These dopaminergic neurons form the meso-corticolimbic pathway.
Need dopamiinergilised neuronid moodustavad mesokortikolimbilise süsteemi.
They stimulate different cerebral structures, such as the prefrontal cortex, the amygdala and the hippocampus, which are part of a circuitry called the ‘reward system’.
Nad stimuleerivad eri ajustruktuure nagu prefrontaalne ajukoor, mandelkeha ja hipokampus, mis moodustavad nn rahuldusmehhanismi.
Animal studies and other evidence suggest great variability in vulnerability to addiction.
Loomuuringud ja muud tõendid näitavad, et sõltuvusele vastuvõtlikkus on väga varieeruv.
New technologies mean that neurobiological research can start to identify neuropsychological and genetic differences in individuals that may influence their chances of developing addiction if they use drugs.
Uusi tehnoloogiaid kasutades saab neurobioloogiliste uuringutega hakata kindlaks tegema isikute neuropsühholoogilisi ja geneetilisi erinevusi, mis võivad mõjutada narkootikumide kasutamisel sõltuvuse väljakujunemist.
New technologies in addiction research non-invasive techniques which may help to identify neuropsychological deficits that may be the primary source of an individual’s inability to stop using drugs.
Need on mitteinvasiivsed tehnikad, mis võimaldavad teha kindlaks neuropsühholoogilisi häireid, mis võivad olla esmaseks takistuseks narkootikumide tarbimise lõpetamisel.
Traditional and newtreatments of addiction
Sõltuvuse traditsioonilineja uus ravi
Advances in genomic and molecular biology, such as the ability to clone and sequence receptor subtypes, transporters and endogenous agonists, have enabled scientists to identify and specifically target relevant receptor or transporter sites with drugs that either block (antagonists) or facilitate (agonists or partial agonists) activity.
Geneetika ja molekulaarbioloogia edusammud, nagu kloonimine ja retseptorite alaliikide, transporterite ja endogeensete agonistide järjestamine, on võimaldanud teadlastel kindlaks teha asjaomased retseptorid või transporterid ning suunata konkreetselt sinna narkootilise aine, mis kas blokeerib (antagonistid) või ergutab (agonistid või osalised agonistid) tegevust.
Moreover, genetic manipulation techniques have been used on animal models to increase (i.e. overexpression mutants) or block (i.e. transgenic knockouts of dominant-negative mutants) the activity of a specific molecule under analysis.
Lisaks on loommudelitel kasutatud geneetilise manipuleerimise tehnikaid, et suurendada (st üleekspressiooniga mutandid) või blokeerida (st dominantnegatiivsed transgeensed mutandid) konkreetse uuritava molekuli toimet.
Most neurobiological models of addiction argue that, because drugs of abuse release dopamine and activate the reward system, addiction is due to a modification of kinetic reactions and increased dopamine release.
Enamiku neurobioloogiliste sõltuvusmudelite alusel väidetakse, et kuna narkootikumid vabastavad dopamiini ja tekitavad rahuldustunde, siis sõltuvus tekib reaktsioonide kineetika muutumise ja dopamiini suurema vabastamise tõttu.
This dysregulation would correspond either to an increased reactivity of dopaminergic neurons to specific stimuli linked to the pleasurable and addictive product or to a down-regulation of dopamine signalling and a dampening of activity in the reward pathway.
Kõnealune reguleerimishäire tekib kas dopamiinergiliste neuronite suurenenud reageerimise tõttu mõnutunnet ja sõltuvust tekitavate ainetega seotud konkreetsetele stiimulitele või dopamiinergilise signaali alareguleerituse ja rahuldustunde tekkemehhanismi tegevuse vähenemise tõttu.
In natural situations, dopamine is released when a rewarding experience is new, better than expected or unanticipated.
Tavaolukordades vabaneb dopamiin siis, kui rahuldustunde tekkimine on uus, parem eeldatust või ootamatu.
This release of dopamine helps the individual to memorise signals announcing a reward.
Dopamiini vabanemine aitab inimesel meelde jätta signaale, mis tõotavad rahuldustunnet.
Hence, when the dopamine system becomes over-aroused by drug use, pursuit of the repetition of these effects can dominate other important, goal-directed activities.
Kui dopamiinisüsteem on narkootilise aine tarvitamisega üleergutatud, võib kõnealuse mõju korduvuse taotlemine hakata domineerima muu olulise, eesmärgipärase tegevuse üle.
Newmodels in theneurobiology of addiction
Sõltuvuse neurobioloogiauued mudelid
In humans, genetic studies have tried to identify specific addiction susceptibility genes.
Inimeste puhul on geeniuuringutega püütud kindlaks teha konkreetseid sõltuvusele vastuvõtlikkust tekitavaid geene.
Large-scale linkage and association studies have identified numerous promising candidate genes that confer vulnerability to addiction but, to date, few of these alleles have been consistently replicated and many of the associations are modest.
Ulatuslike aheldatuse analüüside ja assotsiatsiooniuuringutega on kindlaks tehtud mitu võimalikku sõltuvusele vastuvõtlikkust tekitavat kandidaatgeeni, kuid seni on kõnealuseid alleele vähe järjekindlalt replitseeritud ja paljud assotsiatsioonid ei ole piisavalt tõendatud.
Addiction has traditionally been treated by a combination of pharmacological and psychosocial treatments.
Neurovisualiseerimise meetod, mille korral kasutatakse tehnoloogiaid, nagu funktsionaalne magnetresonantskuva (fMRI),
Some treatments may also be used for a short period to help wean individuals off all drugs. Psychosocial interventions include cognitive behavioural therapy, motivational interviewing, drug counselling or 12-step support groups.
Mõned hiljutised uuringud lubavad arvata, et vaatamata dopamiini otsustavale ja vaieldamatule rollile rahuldustunde tekkes ei pruugi narkootikumid tingimata tekitada sõltuvust otsese mõju kaudu dopamiinergilistele neuronitele.
These therapies provide an important adjunct to pharmacological and medical treatments in achieving a long-term successful outcome.
On tõendeid, et dopamiin mõjub alumisel tasandil kahele teisele neuromodulaatorile, noradrenaliinile ja serotoniinile, mis kontrollivad vastavalt valvsust ja impulsiivsust. Loomuuringud
Some recent studies suggest that, despite the critical and unquestionable role dopamine plays in reward, drugs of abuse may not necessarily induce addiction via a direct effect on dopaminergic neurons.
Sõltuvust on traditsiooniliselt ravitud farmakoloogilise ja psühhosotsiaalse ravi kombineerimise teel.
There is some evidence that dopamine acts downstream to two other neuromodulators, noradrenaline and serotonin, responsible for vigilance and for the control of impulsivity, respectively. Animal studies indicate that noradrenergic and serotonergic neurons are coupled (i.e. limit the activity of each other)
Farmakoloogiline ravi toimub tavaliselt järgmiste vahenditega: i) ravimid, mis kas blokeerivad narkootikumi toimet (nt naltreksoon heroiinisõltuvuse taastekke vältimiseks) või muudavad selle ebameeldivaks (nt disulfiraam alkoholisõltuvuse puhul), või ii) ravimid, mis asendavad narkootikumi vähem kahjuliku versiooniga (nt asendusravi metadooniga opiaatsõltuvuse korral).
Progress in neurobiological research on addiction has led to the use of drugs which target the dopaminergic system.
Asendusravi nikotiiniga on tavaline asendusravivorm tubakasuitsetamise vastu, kuid see pole eriti tõhus.
However, this strategy has not yet proven effective in
Mõned ravivormid on kasutusel ka lühiajaliselt, et inimest narkootikumidest võõrutada.
Neuroimaging, using technologies such as functional magnetic resonance imaging (fMRI), positron tomography (PET), single photon emission computed tomography (SPECT), magnetoencephalograph (MEG), and electroencephalograph (EEG), has provided insight into the way in which druginduced changes in the brain can produce the type of cognitive deficits seen in people addicted to drugs.
Psühhosotsiaalse sekkumise hulka kuuluvad kognitiivne käitumisteraapia, motivatsiooniintervjuu, narkootikumidealane nõustamine või 12astmeline tugigrupiprogramm.
proven and all bring with them potential costs as well as possible benefits.
saavutamisel oluliseks täienduseks farmakoloogilisele ja meditsiinilisele ravile.
Causal models of addiction treating addiction, possibly because the wrong dopamine receptor has been targeted (i.e. D2) or because other modulatory neurotransmitter systems also require consideration.
Kuid kõnealune strateegia ei ole sõltuvuse ravis veel tõhusaks osutunud, võib-olla seetõttu, et sihikule on võetud vale retseptor (st D2), või seetõttu, et kaaluda tuleks ka muid moduleerivaid nerotransmitterite süsteeme.
choices or act upon them.
tegemiseks või nende kohaselt toimimiseks.
Drug use encompasses a complex set of behaviours and even the autonomy of dependent individuals is variable.
Narkomaania hõlmab keerukat käitumisviiside kogumit ja sõltuvuses isikute autonoomia on samuti varieeruv.
One risk of an overly simplified interpretation of the emerging neurobiological evidence is that it could be inappropriately used to justify coerced, highly invasive or even damaging treatments, by proponents overly optimistic about their ability to cure addiction and without showing sufficient concern for broader human rights and ethical implications.
Uute neurobioloogiliste avastuste liiga lihtsustatud tõlgendamise üks ohte on see, et neid avastusi võivad kohatult kasutada sunniviisilise, väga invasiivse või isegi kahjustava sekkumise õigustamiseks need, kes on liiga optimistlikud oma võimekuse osas sõltuvust ravida ega kaalu piisavalt laiemaid, inimõigustealaseid ja eetilisi tagajärgi.
Ethical and policyimplications
Eetilised ja poliitilisedtagajärjed
How addiction is understood by society is important for deciding which responses are appropriate.
Väljatöötamisel või uurimisel on mitu uut raviviisi, mis võivad tuua uue lähenemisviisi mõne narkootikumisõltuvuse ravisse.
The definition of addiction as a disorder in which an individual’s control over their drug use is impaired can be contrasted with a historical perspective where drug users were seen as autonomous individuals who voluntarily engaged in illegal activities.
Näiteks võib tuua immunoteraapia nikotiini, kokaiini ja heroiini mõju vastu vaktsiinide abil, mis seonduvad vereringes sihtnarkootikumiga ning takistavad selle ajusse jõudmist.
Even today, some authors remain sceptical about the existence of addiction, and the extent to which dependent individuals have autonomy over their actions remains a question of fundamental importance.
Neurokirurgia on kõige invasiivsem ja püsivam eksperimentaalravi vorm, kuid sellele lähenemisviisile on tugevaid eetilisi vastuväiteid.
The brain disease model of addiction challenges the view that drug use is always a voluntary choice by arguing that prolonged drug use results in long-lasting changes in the brain structure that undermine voluntary control.
Vähem äärmuslik, kuid siiski eetikaküsimusi tõstatav on aju sügavstimuleerimine, mille puhul sisestatakse elektriga stimuleerivad elektroodid sõltuvusega seotud ajupiirkondadesse, nagu insula.
Although these brain changes may explain why addicts continue to use drugs despite tolerance to their pleasurable effects and serious adverse consequences, this model may also be used to argue that addicts may lack the autonomy to make informed
Vähem invasiivseks meetodiks on transkraniaalne magnetstimulatsioon, mille puhul asetatakse patsiendi koljule väike magnetmähis, et blokeerida või võimendada neuronite tegevust. Ükski neist meetoditest ei
A number of other novel treatment approaches are in development or are being researched which may provide new approaches to treating some forms of drug dependence.
See, kuidas ühiskond sõltuvust mõistab, määrab oluliselt, milliseid reageerimisviise sõltuvuse puhul asjakohaseks peetakse.
These include immunotherapies in the form of ‘vaccines’ against the effects of nicotine, cocaine and heroin that act by binding to the target drug in the bloodstream, thus preventing it from reaching the brain.
Sõltuvuse määratlemist häirena, mille puhul isik on kaotanud kontrolli aine tarvitamise üle, võib vastandada ajaloolisele lähenemisviisile, mille puhul narkomaane käsitleti autonoomsete indiviididena, kes tegelesid vabatahtlikult seadusvastase tegevusega.
Neurosurgery is the most invasive and permanent form of experimental treatment, but there exist strong ethical objections to this approach.
Ka tänapäeval on mõni autor sõltuvuse olemasolu suhtes skeptiline, ja sõltuvate isikute tegude autonoomsus on jätkuvalt olulise tähtsusega küsimus.
Less extreme but still raising ethical concerns is deep brain stimulation which involves the insertion of electrical stimulating electrodes into the regions of the brain involved in addiction, such as the insula.
Sõltuvuse haigusmudel vastustab seisukoha, et narkomaania on alati vabatahtlik valik, sest pikaaegne narkootikumitarvitamine tekitab ajus pikaajalisi muutusi, mis vabatahtlikkust ja kontrolli vähendavad.
A less invasive approach is transcranial magnetic stimulation that involves placing a small magnetic coil against an individual’s skull in order to block or enhance neural activity. None of these approaches are currently
Kuigi kõnealused muutused ajus selgitavad, miks narkomaanid jätkavad narkootikumi tarvitamist isegi siis, kui nad on selle tekitatud mõnutunde suhtes tolerantseks muutunud ja kogevad tõsiseid kõrvalmõjusid, võib kõnealust mudelit kasutada ka argumendina, et narkomaanidel puudub autonoomia teadlike valikute
Dopaminergic projections from midbrain to forebrain
Dopamiinergilised projektsioonid keskajust eesajusse
Prefrontal cortex
Prefrontaalne ajukoor
Note: Meso-corticolimbic dopaminergic neurons from the ventral tegmental area and substantia nigra project to an important structure of the reward circuitry, the nucleus accumbens, and to the cortical areas primarily responsible for making decisions, such as whether to use drugs (e.g. the prefrontal cortex, and the cingulate gyrus).
Märkus: ventraalse katendiala ja substantia nigra mesokortikolimbilised dopamiinergilised neuronid projitseerivad rahuldustunde tekkemehhanismi olulisse struktuuri nucleus accumbens ja eelkõige otsuste tegemise (nt kas kasutada narkootikume) eest vastutavatesse kortikaalsetesse piirkondadesse (nt prefrontaalne ajukoor ja cingulate gyrus).
Projections from the midbrain also make connections with the caudate and the putamen (labelled Striatum in the figure). Source: Hyman et al., 2006.
Projektsioonid keskajust tekitavad ühendusi ka striatum’i sabatuuma ja koorikuga (joonisel striatum). Allikas: Hyman et al., 2006.
Neurobiological research can make a significant contribution to our understanding of the extent to which addicts are autonomous, and therefore responsible for their actions.
Neurobioloogiliseduuringud võivad anda olulise panuse meie arusaamisesse narkomaanide autonoomsusest ja võimest oma tegude eest vastutada.
The autonomy of addicts in making choices about their drug use is undoubtedly impaired when they are acutely intoxicated or experiencing severe withdrawal symptoms.
Narkomaanide autonoomia narkootikumide tarvitamise osas valikute tegemiseks on kahtlemata vähenenud, kui nad on ägedas mürgistuses või kogevad raskeid võõrutusnähte.
However, the extent of impairment varies greatly and informed consent, i.e. the process by which individuals agree to treatment in the full knowledge of its possible risks and benefits, and without coercion, can and should be obtained after patient stabilisation.
Kuid autonoomia vähenemise määr on väga varieeruv ja pärast patsiendi seisundi stabiliseerumist saab ja tuleks taotleda teadlikku, ilma sunnita nõusolekut, st läbida protsess, mille vältel isik nõustub raviga, olles täielikult teadlik selle võimalikest riskidest ja võimalikust kasust.
If neurobiological research leads to the development of new treatment approaches, they will join and hopefully complement existing treatments.
Kui neurobioloogiliseduuringud viivad uute raviviiside väljatöötamiseni, siis loodetavasti lisatakse need täiendavalt olemasolevatele raviviisidele.
Patients will need to be given information on different treatment options, and the costs and benefits of any new therapy should be carefully considered along with its potential efficacy.
Patsientidele tuleb jagada teavet erinevate ravivõimaluste kohta ning mis tahes uue raviviisi kulusid ja kasu tuleb koos võimaliku tõhususega põhjalikult kaaluda.
Treatments that are invasive or dangerous are difficult to justify if safer options already exist.
Invasiivseid või ohtlikke raviviise on raske õigustada, kui on juba olemas ohutumad valikud.
Important ethical considerations will surely arise if patients are denied free choices over which treatment they can pursue: these issues are likely to be particularly important for treatments offered within the criminal justice system where some degree of coercion may be present.
Kindlasti kerkivad esile olulised eetikaküsimused, kui patsientidele ei jäeta raviviisi valimise osas vaba valikut: kõnealused küsimused muutuvad eriti oluliseks kriminaalkaristuse kandmisel pakutava ravi korral, sest sellises olukorras võib eksisteerida teatav sunniviisilisus.
A generally accepted ethical principle is that care available in prison settings should be equivalent to that available to the wider community.
Üldiselt aktsepteeritud eetikapõhimõte on, et vanglatingimustes saadav ravi peab olema võrdväärne üldsusele kättesaadava raviga.
Ethical concerns would arise if new therapies were disproportionately targeted on those in custody and other treatments of proven efficacy denied.
Eetikaküsimused kerkivad siis, kui uusi raviviise kasutatakse ebaproportsionaalselt sageli vangistuses viibijate korral ega võimaldata neile juurdepääsu muudele tõendatud tõhususega raviviisidele.