natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Even though the Netherlands Government requested the Commission — in section 5 of the letter of 17 January 2003, headed ‘Conclusions’ — to take a decision, within a short period, on the discretion it had to maintain its national legislation, the fact remains that it also asked the Commission to take a favourable decision on the request that it had submitted under Article 95(4) EC.
Isegi kui on tõsi, et 17. jaanuari 2003. aasta kirja 5. jaotises pealkirjaga „Järeldused” taotles Madalmaade valitsus, et komisjon võtaks esimesel võimalusel seisukoha Madalmaade kaalutlusruumi küsimuses seoses siseriiklike õigusnormide säilitamisega, taotles Madalmaade valitsus sellegipoolest ka seda, et komisjon teeks otsuse rahuldada tema EÜ artikli 95 lõike 4 kohane taotlus.
Accordingly, the Commission considers that, having regard to the wording and the presentation of the letter of 17 January 2003, it was logical for it to conclude — irrespective of the Kingdom of the Netherlands’ views on the extent of harmonisation carried out by the SCCPs Directive — that it had made a notification for the purposes of Article 95(4) EC.
Seetõttu leiab komisjon, et 17. jaanuari 2003. aasta kirja sõnastust ja ülesehitust arvestades oli loogiline järeldada, et hoolimata Madalmaade Kuningriigi seisukohast SCCP direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatuse osas, esitas Madalmaade valitsus selle kirjaga EÜ artikli 95 lõike 4 kohase teate.
In the third place, the Commission submits that it implicitly replied in its Decision 2003/549 to the request concerning the scope of the SCCPs Directive, by checking the admissibility of the notification, as is customary.
Kolmandaks väidab komisjon, et ta vastas SCCP direktiivi ulatust käsitlevale taotlusele kaudselt oma otsuses 2003/549, milles kontrollis ka tavakohaselt teate vastuvõetavust.
The Commission’s views on this issue were clearly set out in recitals 32 to 39 in the preamble to the Decision, and it concluded that the request submitted by the Kingdom of the Netherlands had to be considered admissible.
Komisjoni seisukoht selles küsimuses on tegelikult selgesõnaliselt väljendatud nimetatud otsuse põhjendustes 32–39, kus ta jõudis järeldusele, et Madalmaade Kuningriigi esitatud taotlust tuleb pidada vastuvõetavaks.
In particular, the Commission stated in recital 34 in the
Eelkõige viitas komisjon
Contrary to the claims made by the Kingdom of the Netherlands in its application, Decision 2003/549 does not simply extend the period provided for in Article 95(6) EC, which is confirmed by the fact that, in the contested decision, the Commission no longer addresses the issue of the extent of harmonisation carried out by the SCCPs Directive .
Vastupidiselt Madalmaade Kuningriigi hagis esitatud väidetele ei piirdu otsus 2003/549 seega lihtsalt EÜ artikli 95 lõikes 6 ettenähtud tähtaja pikendamisega, mida kinnitab ka asjaolu, et vaidlustatud otsuses ei käsitle komisjon enam SCCP direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatust.
As regards that question, the contested decision is thus only confirmatory and does not have any independent legal effects capable, as such, of being the subject of an action for annulment for the purposes of Article 230 EC.
Selles küsimuses on vaidlustatud otsus seega ainult kinnitava iseloomuga ega loo mingil viisil iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, mis võiksid sellisena olla EÜ artikli 203 kohase tühistamishagi esemeks.
If the Kingdom of the Netherlands did not agree with the Commission’s analysis in respect of the assessment of the admissibility of its notification of 17 January 2003, it ought to have contested Decision 2003/549.
Mittenõustumise korral komisjoni käsitlusega, mis puudutas tema 17. jaanuari 2003. aasta teate vastuvõetavuse hindamist, oleks Madalmaade Kuningriik pidanud vaidlustama otsuse 2003/549.
Having failed to do so within the period prescribed by Article 230 EC, it cannot now contest the position on admissibility taken by the Commission in that decision by availing itself of the possibility to bring an action against a later Commission decision.
Kuna Madalmaad seda EÜ artiklis 230 ettenähtud tähtaja jooksul ei teinud, ei ole neil praegu, kasutades hilisema komisjoni otsuse vaidlustamiseks ettenähtud õiguskaitsevahendeid, võimalik vaidlustada komisjoni kõnesolevas otsuses esitatud seisukohta vastuvõetavuse kohta.
That would amount to an unjustified extension of the time-limit prescribed by Article 230 EC.
See pikendaks õigustamatult EÜ artiklis 230 ettenähtud tähtaega.
The Kingdom of the Netherlands submits in the first place that the contested decision represents far more than a mere confirmation of Decision 2003/549, which concerned only the extension of the time-limit.
Madalmaade Kuningriik väidab esiteks, et vaidlustatud otsus kujutab endast palju enamat, kui ainult tähtaja pikendamist puudutava otsuse 2003/549 lihtsalt kinnitamist.
The Commission’s position, according to which approval under Article 95(6) EC is required, would entail, first, that national measures could be maintained only for a limited period and, second, that the scope of the prohibition of SCCPs as provided for under Netherlands legislation would be more limited than intended .
Komisjoni seisukoht, mille kohaselt on EÜ artikli 95 lõike 6 kohane kinnitus vajalik, toob esiteks kaasa selle, et siseriiklikke meetmeid võib säilitada vaid piiratud aja jooksul, ja teiseks selle, et Madalmaade õigusnormides ettenähtud SCCP-de keelu ulatus on tegelikult piiratum, kui neis õigusnormides sätestatud.
It is therefore the contested
Seega muutis
In the second place, the Netherlands Government recalls that it always stated in its contacts with the Commission that it considered that uses of SCCPs to which no reference is made in the SCCPs Directive did not fall within the scope of that directive and that, for that reason, it could maintain them in its national legislation without having to resort to Article 95(4) EC.
Teiseks toob Madalmaade valitsus esile, et ta on alati oma kontaktides komisjoniga märkinud, et tema hinnangul ei kuulu SCCP-de kasutusviisid, mida ei ole loetletud SCCP direktiivis, selle direktiivi kohaldamisalasse ja et tal on seetõttu õigus need säilitada oma siseriiklikes õigusnormides ilma EÜ artikli 95 lõikele 4 tuginemata.
Therefore, the Netherlands Government submits that it primarily asked the Commission to take a decision on whether a notification under Article 95(4) EC was required, which can be inferred from the fact that, in the letter of 17 January 2003, the Netherlands Government first explained why a notification under Article 95(4) EC was not required in the present case, at the same time expressing hope that the Commission would take a decision, within a short period, on the discretion it had to maintain its national legislation and, further, requested the Commission to adopt a position on the need for such a notification, which was made only ‘so far as relevant and required by law’.
Madalmaade valitsus rõhutab, et esmalt taotles ta komisjonilt viimase seisukohavõttu EÜ artikli 95 lõike 4 kohase teate vajalikkuse kohta, mis ilmneb asjaolust, et 17. jaanuari 2003. aasta kirjas selgitas ta esmalt põhjusi, miks EÜ artikli 95 lõike 4 kohase teate esitamine ei ole käesoleval juhul nõutav; kusjuures ta väljendas lootust, et komisjon võtab esimesel võimalusel seisukoha Madalmaade kaalutlusruumi kohta siseriiklike õigusnormide säilitamise osas, ja taotles seejärel, et komisjon võtaks seisukoha sellekohase teate vajalikkuse kohta, mida ta taotles üksnes „igaks juhuks ja niivõrd, kui see on õiguslikult vajalik”.
It was therefore only in the alternative — that is ‘in the event that the Commission consider[ed] that uses prohibited by PARCOM Decision 95/1 which [were] not equally prohibited by the Directive of 25 June 2002 [fell] within the scope of that Directive’ — that it requested the Commission to approve the maintenance of the national measures in question.
Seega taotlesid Madalmaad komisjonilt luba asjaomaste siseriiklike meetmete säilitamiseks üksnes teise võimalusena, ehk „juhul, kui komisjon leiab, et otsusega PARCOM 95/1 keelatud kasutusviisid, mis ei ole samas keelatud 25. juuni 2002. aasta direktiiviga, kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse”.
In the third place, while acknowledging that the admissibility of the notification was assessed in recitals 32 to 39 in the preamble to Decision 2003/549, the Netherlands Government stresses that the operative part of the decision concerns only the extension of the period referred to in Article 95(6) EC, so that an action against that decision would not have been admissible.
Kolmandaks, mööndes, et teate vastuvõetavust hinnati otsuse 2003/549 põhjendustes 32–39, märgib Madalmaade valitsus, et selle otsuse resolutiivosa puudutab üksnes EÜ artikli 95 lõikes 6 ettenähtud tähtaja pikendamist, mistõttu selle otsuse peale esitatud hagi ei oleks olnud vastuvõetav.
Positions expressed in the statement of reasons on which a measure is based are not the proper subject of actions for annulment unless they constitute the essential basis for the operative part of that measure (Order in Case C-164/02 Netherlands v Commission [2004] ECR I-1177, paragraph 21), which is not the case here.
Õigusakti põhjendustes esitatud seisukohad võivad olla tühistamishagi esemeks üksnes juhul, kui nad osutavad vajalikku tuge selle õigusakti resolutiivosale (Euroopa Kohtu 28. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C-164/02: Madalmaad vs. komisjon, EKL 2004, lk I-1177, punkt 21), millega ei ole aga tegemist käesoleval juhul.
In the fourth place, there is no doubt that, in relation to the contested decision, Decision 2003/549 is a provisional decision.
Neljandaks ei ole kahtlust selles, et otsuse 2003/549 puhul on tegemist lõpliku otsuse suhtes vaheotsusega.
According to the case-law, in the case of acts or decisions adopted by a procedure involving several stages, in particular where they are the culmination of an internal procedure, an act is open to review only if it is a measure definitively laying down the position of the institution at the end of that procedure, and not a provisional measure intended to pave the way for that final decision (Case T-37/92 BEUC and NCC v Commission [1994] ECR II-285, paragraph 27; and Case T-277/94 AITEC v Commission [1996] ECR II-351, paragraph 51; Order in Case T-219/01 R Commerzbank v Commission [2001] ECR II-3501, paragraph 33).
Vastavalt kohtupraktikale – mis puudutab mitmeastmelises ja eelkõige asutusesiseses menetluses tehtud toiminguid või otsuseid – kujutavad endast vaidlustatavaid õigusakte üksnes need meetmed, mis kinnitavad institutsiooni lõpliku seisukoha vastavas menetluses; seevastu vahemeetmete peale, millega valmistatakse ette lõppotsust, ei saa hagi esitada (Esimese Astme Kohtu 18. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas T-37/92: BEUC ja NCC vs. komisjon, EKL 1994, lk II-285, punkt 27; 22. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas T-277/94: AITEC vs. komisjon, EKL 1996, lk II-351, punkt 51 ja Esimese Astme Kohtu presidendi 5. detsembri 2001. aasta määrus kohtuasjas T-219/01 R: Commerzbank vs. komisjon, EKL 2001, lk II-3501, punkt 33).
In addition, the Kingdom of the Netherlands submits that — assuming that Decision 2003/549 was a measure against which actions may be brought — the fact that it was not challenged cannot constitute an impediment to the admissibility of the action brought against the contested decision.
Madalmaade Kuningriik toob veel esile, et eeldades, et otsus 2003/549 on vaidlustatav, ei kujuta asjaolu, et seda ei vaidlustatud, iseenesest takistust vaidlustatud otsuse peale esitatud hagi vastuvõetavusele.
In this respect, it relies on the caselaw according to which a failure to challenge a decision to initiate the formal State aid investigation procedure cannot render an action brought against the final decision inadmissible (Case T-129/96 Preussag Stahl v Commission [1998] ECR II-609, paragraph 31; Joined Cases T-164/96 to T-167/96, T-122/97 and T-130/97 Moccia Irme and Others v Commission [1999] ECR II-1477, paragraph 65, and Case T-190/00 Regione Siciliana v Commission [2003] ECR II-5015, paragraph 47).
Selles osas tuginevad Madalmaad kohtupraktikale, mille kohaselt on välistatud, et riigiabi valdkonnas langetatud ametliku uurimismenetluse alustamise otsuse vaidlustamata jätmine võiks viia selleni, et lõppotsuse peale esitatud hagi tunnistataks vastuvõetamatuks (Esimese Astme Kohtu 31. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas T-129/96: Preussag Stahl vs. komisjon, EKL 1998, II-609, punkt 31; 12. mai 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-164/96–T-167/96, T-122/97 ja T-130/97: Moccia Irme jt vs. komisjon, EKL 1999, lk II-1477, punkt 65 ja Esimese Astme Kohtu 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-190/00: Regione Siciliana vs. komisjon, EKL 2003, lk II-5015, punkt 47).
According to consistent case-law, a measure producing binding legal effects capable of affecting the interests of the applicant is an act or decision which may be the subject of an action for annulment under Article 230 EC (Case 60/81 IBM v Commission [1981] ECR 2639, paragraph 9, and Case C-147/96 Netherlands v
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab meede, millel on hageja huve puudutavad siduvad õiguslikud tagajärjed, endast toimingut või otsust, mis võib olla tühistamishagi esemeks EÜ artikli 230 mõttes (Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs. komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 9; 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C-147/96: Madalmaad vs. komisjon, EKL 2000,
Commission [2000] ECR I-4723, paragraph 25; Order in Netherlands v Commission, cited in paragraph 44 above, paragraph 18; Order of 30March 2006 in Case T-2/04 Korkmaz and Others v Commission, not published in the ECR, paragraph 33).
KOMISJON lk I-4723, punkt 25; eespool punktis 44 viidatud määrus Madalmaad vs. komisjon, punkt 18 ja Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 2006. aasta määrus kohtuasjas T-2/04: Korkmaz jt vs. komisjon, EKL 2006, lk II-32, punkt 33).
However, the mere fact that a document is sent by a Community institution to its addressee in response to a request made by the latter is not enough for it to be treated as a decision within the meaning of Article 230 EC, thereby enabling the addressee to bring an action for annulment (see, to that effect, Order in Case C-25/92 Miethke v Parliament [1993] ECR I-473, paragraph 10; AITEC v Commission, cited in paragraph 45 above, paragraph 50, and Joined Cases T-93/00 and T-46/01 Alessandrini and Others v Commission [2003] ECR II-1635, paragraph 60; Order in Case T-29/03 Comunidad Autónoma de Andalucía v Commission [2004] ECR II-2923, paragraph 29).
Õigusakti ei saa siiski üksnes seetõttu, et ühenduse institutsioon saatis selle adressaadile vastusena viimase poolt esitatud taotlusele, pidada otsuseks EÜ artikli 230 tähenduses, mis annaks võimaluse esitada selle peale tühistamishagi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 27. jaanuari 1993. aasta määrus kohtuasjas C-25/92: Miethke vs. parlament, EKL 1993, lk I-473, punkt 10; eespool punktis 45 viidatud Esimese Astme Kohtu otsus AITEC vs. komisjon, punkt 50; Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-93/00 ja T-46/01: Alessandrini jt vs. komisjon, EKL 2003, lk II-1635, punkt 60 ja Esimese Astme Kohtu 13. juuli 2004. aasta määrus kohtuasjas T-29/03: Comunidad Autónoma de Andalucía vs. komisjon, EKL 2004, lk II-2923, punkt 29).
Moreover, it is not disputed that a mere written expression of opinion by an institution cannot constitute a decision of such a nature as to form the basis of an action for annulment since it is neither capable of producing nor intended to produce any legal effects (Case C-308/95 Netherlands v Commission [1999] ECR I-6513, paragraph 27).
Pealegi on selge, et ühe institutsiooni kirjalik arvamusavaldus ei kujuta endast otsust, mille peale saaks esitada tühistamishagi, kuna see ei loo õiguslikke tagajärgi ega ole ka sellele suunatud (Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-308/95: Madalmaad vs. komisjon, EKL 1999, lk I-6513, punkt 27).
In the present case, by letter of 17 January 2003, the Netherlands Government submitted two requests to the Commission .
Käesoleval juhul esitas Madalmaade valitsus 17. jaanuari 2003. aasta kirjaga komisjonile kaks taotlust.
First, it requested the Commission to adopt a position on the question of the scope of the SCCPs Directive, by putting forward the view that uses prohibited by PARCOM Decision 95/1 that were not expressly prohibited by the SCCPs Directive were not within the field of harmonisation under the Directive, so that they could be authorised or prohibited by national legislation without a Commission decision being required for that purpose.
Ühelt poolt taotles ta, et komisjon võtaks seisukoha SCCP direktiivi kohaldamisala ulatuse kohta, esitades arvamuse, mille kohaselt otsusega PARCOM 95/1 keelatud kasutusviisid, mis ei ole otsesõnu keelatud SCCP direktiiviga, ei kuulu selle direktiivi ühtlustamisalasse, mistõttu võib neid kasutusviise siseriiklike õigusnormidega lubada või keelata ilma, et selles osas oleks vaja komisjoni otsust.
Second, it requested that — should the Commission find that the notified national provisions fell within the scope of the SCCPs Directive — the Commission take a view on their maintenance in accordance with the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC.
Teiselt poolt taotles ta, et komisjon võtaks – juhul, kui ta leiab, et teatatud siseriiklikud õigusnormid kuuluvad SCCP direktiivi kohaldamisalasse – seisukoha nende säilitamise kohta vastavalt EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetlusele.
The Kingdom of the Netherlands used the same letter to ask the Commission to decide on the need for approval under Article 95(6) EC, which it disputes, and formally to request such approval because — as explained by
Asjaolu, et Madalmaade Kuningriik taotles samas kirjas komisjonilt seisukohavõttu EÜ artikli 95 lõike 6 kohase kinnituse vajalikkuse kohta, seda kinnitust ise vajalikuks
It is apparent from the letters sent to the Commission and the Council on 25 June 2001 that the Netherlands Government had expressed concerns during the procedure for adopting the SCCPs Directive that the draft directive did not provide the same level of protection as that provided for in PARCOM Decision 95/1, and that it had questioned the appropriateness of adopting a Community harmonisation measure which would prevent it, as a party to the OSPAR Convention, from complying with its international obligations.
Tuleb lisada, et – nagu selgub komisjonile ja nõukogule 25. juunil 2001 saadetud kirjadest – Madalmaade valitsus oli väljendanud SCCP direktiivi vastuvõtmise menetluse kestel oma muret asjaolu osas, et direktiivi ettepanek ei pakkunud sama kaitsetaset kui otsus PARCOM 95/1, ning oli tõstatanud küsimuse, kuivõrd otstarbekas on võtta ühenduse ühtlustamismeede, mis võiks takistada tal kui OSPAR konventsiooni osalisel, täitmast oma rahvusvahelisi kohustusi.
That position was confirmed at the time of adoption of the SCCPs Directive, with the Netherlands delegation voting against that directive and stating in a voting declaration made on 24 April 2002 that the implementation of a directive on SCCPs would make it impossible for the Kingdom of the Netherlands to discharge its international obligations under the Paris Convention and PARCOM Decision 95/1.
Seda seisukohta kinnitab see, et SCCP direktiivi vastuvõtmise ajal hääletas Madalmaade delegatsioon selle vastu ja märkis pärast hääletamist 24. aprilli 2002. aasta arvamusele lisatud avalduses, et SCCP-de direktiivi ellurakendamine muudab Madalmaade Kuningriigil võimatuks talle Pariisi konventsioonist ja otsusest PARCOM 95/1 tulenevate rahvusvaheliste kohustuste täitmise.
The question of how those obligations are to be fulfilled was raised once more in Section 5(6) of the letter of 17 January 2003.
Kohustuste järgimise küsimus tõstatati ka 17. jaanuari 2003. aasta kirja 5. jaotise punktis 6.
By requesting that the contested decision be annulled only insofar as the Commission took the view that the maintenance of the national provisions at issue required its approval under Article 95(6) EC, the Kingdom of the Netherlands seeks to contest the position adopted by the Commission in relation to the first request set out in the letter of 17 January 2003, namely the request concerning the extent of harmonisation under the SCCPs Directive .
Nõudes vaidlustatud otsuse tühistamist ainult osas, milles komisjon leidis, et asjaomaste siseriiklike õigusnormide säilitamiseks on EÜ artikli 95 lõike 6 kohaselt vaja komisjoni luba, vaidlustab Madalmaade Kuningriik komisjoni seisukoha, mis puudutab Madalmaade 17. jaanuari 2003. aasta kirjas esitatud esimest taotlust – nimelt seda, mis puudutas SCCP direktiivi ühtlustamise ulatust.
In other words, the Commission’s assessment of the merits of the grounds put forward by the Kingdom of the Netherlands for maintaining notified national provisions in force is not part of the subjectmatter of the proceedings, which concern only the interpretation by the Commission of the extent of harmonisation under the SCCPs Directive .
Teisisõnu ei ole vaidluse esemeks komisjoni hinnang Madalmaade Kuningriigi poolt teatatud siseriiklike normide säilitamise põhjuste põhjendatuse kohta, kuna see hinnang tugineb ainult komisjoni tõlgendusel SCCP direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatuse kohta.
It must therefore be determined whether the position which the Commission adopted and which the Kingdom of the Netherlands contests — insofar as it implied that authorisation for the purposes of Article 95(6) EC was required to maintain in force the notified national provisions — constitutes a challengeable act.
Seega tuleb teha kindlaks, kas Madalmaade Kuningriigi poolt vaidlustatud komisjoni seisukoht, mille kohaselt EÜ artikli 95 lõike 6 kohane komisjoni luba on vajalik, et säilitada teatatud siseriiklike õigusnorme, kujutab endast vaidlustatavat õigusakti.
In the first place, the terms of and the rationale for the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC should be recalled.
Esiteks tuleb meenutada EÜ artikli 95 lõigete 4 ja 6 sõnastust ja eesmärki selles sätestatud menetluse osas.
First, Article 95(4) EC provides that if, after the adoption of a Community harmonisation measure, a Member State deems it necessary to maintain national provisions on grounds of major needs referred to in Article 30 EC, or relating to the protection of the environment or the working environment, it is to notify the Commission of these provisions as well as the grounds for maintaining them.
Esiteks näeb EÜ artikli 95 lõige 4 ette, et kui pärast ühtlustamismeetme vastuvõtmist peab liikmesriik EÜ artiklis 30 märgitud oluliste vajaduste tõttu või seoses keskkonna või töökeskkonna kaitsega vajalikuks säilitada siseriiklikke norme, teatab ta nendest normidest ja nende säilitamise põhjustest komisjonile.
It is therefore apparent from the wording of that provision that it is the Member State which has to decide to make a notification and thereby to start the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC, which presupposes that the Member State establishes beforehand whether the national provisions in issue have to be authorised by the Commission in order to be maintained in force.
Selle sätte sõnastusest tuleneb seega, et liikmesriik peab tegema otsuse teatamise kohta ja seega ka algatama EÜ artikli 95 lõigete 4 ja 6 kohase menetluse, mille eelduseks on see, et liikmesriik teeb eelnevalt kindlaks, kas käsitletavate siseriiklike õigusnormide säilitamiseks on vaja komisjoni luba.
In addition, the grounds referred to in Article 95(4) EC which the Member State is required to provide in support of its request confirm that this procedure is intended to give the Member State concerned the opportunity to obtain authorisation to maintain national provisions that are incompatible with the harmonisation measure.
Asjaolu, et selle menetluse puhul võib asjaomane liikmesriik taotleda luba säilitada siseriiklikke õigusnorme, mis ei ole kooskõlas ühtlustamismeetmega, kinnitab ka EÜ artikli 95 lõikes 4 põhjenduste nimetamine, millega liikmesriik peab oma taotlust põhistama.