natgillin/translations-raw huggingface dataset:
the Soviet dissidents in their long struggle for glasnost, as Andrei Sakharov described him in a message read out during the award ceremony in January 1990, Dubček expressed the wish that “as a result of the Prague Spring the great symphony of the European community spirit will continue to resound in 1990 and in all the years to come”.Dubček died on November7, 1992, as a result of injuries sustained in a car crash that took place a few weeks earlier.
Pärast revolutsiooni valiti ta Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi liidukogu esimeheks. Ühena lootusekandjatest ka nõukogude dissidentide jaoks nende aastatepikkuses võitluses glasnosti eest, nagu teda kirjeldas Andrei Sahharov 1990. aasta jaanuaris toimunud auhinnatseremoonial ette loetud teates, väljendas Dubček soovi, et„tänu Praha kevadele kõlab Euroopa ühisvaimu suur sümfoonia ka 1990. aastal ja kõikidel järgnevatel aastatel.”Dubček suri 7. novembril 1992 paar nädalat varem toimunud autoõnnetuses saadud vigastustesse.
In May 2008 Myanmar extended Suu Kyi’s detention for another year.
2008. aasta mais pikendas Myanmar Suu Kyi kinnipidamist veel aasta võrra.
In May 2009, Aung San Suu Kyi was arrested and charged with breaking the conditions of her house arrest after a US national broke into her compound.
2009. aasta mais Aung San Suu Kyi vahistati ja teda süüdistati koduaresti tingimuste rikkumises pärast seda, kui üks Ameerika Ühendriikide kodanik oli tunginud tema valdustesse.
On 11August 2009, she was found guilty and sentenced to three years imprisonment, commuted to 18months under house arrest.
11. augustil 2009. aastal mõisteti ta süüdi ja talle määrati kolmeaastane vanglakaristus, mis asendati 18kuulise koduarestiga.
This has resulted in her being kept confined to her residence for seven consecutive years and in her having spent fourteen of the last eighteen years as a political prisoner under house arrest.The human rights situation in Myanmar has been the subject of numerous Parliament resolutions in view of the widely documented crimes against humanity committed by the regime.
See tähendab, et ta peab veetma koduarestis kokku seitse järjestikust aastat ja seega on ta veetnud poliitvangina koduarestis viimasest 18 aastast 14.Myanmaris valitsev inimõiguste olukord on olnud arvukate Euroopa Parlamendi resolutsioonide teema, arvestades režiimi poolt toime pandud ja ulatuslikult dokumenteeritud inimsusevastaseid kuritegusid.
The EP also, on a number of occasions, called for the immediate and unconditional release of Aung San Suu Kyi and other Burmese political prisoners and for them to be allowed to fully participate in public and political life.
Samuti on Euroopa Parlament mitmel korral nõudnud, et Aung San Suu Kyi ja teised Myanmari poliitvangid viivitamatult ja tingimusteta vabastataks ning lubataks neil täiel määral avalikus ja poliitilises elus osaleda.
In June 2009 the EP relaunched the campaign to free her by displaying on the outside of Parliament’s Brussels building a giant portrait of the Burmese opposition leader, bearing the slogan Free Aung San Suu Kyi now.
2009. aasta juunis taaskäivitas Euroopa Parlament kampaania Aung San Suu Kyi vabastamiseks, riputades parlamendi Brüsseli hoone välisseinale Myanmari opositsiooniliidri hiiglasuure portree kirjaga„Vabastage kohe Aung San Suu Kyi!”.
Aung San Suu Kyi continues to speak out in favour of national dialogue, free elections, democracy and respect for human rights in her country. Following the end of her house arrest on November13th the President of the European Parliament stated “We have been waiting too long for this day; Aung San Su Kyi has suffered too much.
Aung San Suu Kyi seisab endiselt rahvusliku dialoogi, vabade valimiste, demokraatia ja inimõiguste austamise eest oma maal.Kui Aung San Su Kyi koduarest 13. novembril 2010 lõppes, märkis Euroopa Parlamendi president: „Oleme seda päeva oodanud liiga kaua, sest Aung San Suu Kyi on kannatanud liiga palju.
It will, I hope, turn out to be a day always to remember for all those whobelieve in freedom and peace.”
Loodan, et see päev jääb alatiseks meelde kõigile, kes usuvad vabadusse ja rahusse.”
In 1991 Parliament awarded its human rights prize to Adem Demaçi, a Kosovar born in Priština in 1936, thereby honouring a man who had spent the greater part of his life (1958–1990) in prison for fighting for the fundamental rights of the Albanians in Kosovo by means of the written and spoken word.
1991. aastal andis Euroopa Parlament oma inimõiguste auhinna 1936. aastal Prištinas sündinud kosovlasele Adem Demaçile ja tunnustas seega meest, kes on suurema osa oma elust (1958–1990) veetnud vanglas, kuna astus sõnas ja kirjas välja albaanlaste põhiõiguste eest Kosovos.Vangistus ei suutnud Demaçit siiski vaigistada: ta tõstis jätkuvalt häält, et kuulutada kibedat tõde kahe miljoni Kosovo albaanlase rõhumise kohta serblaste poolt.„Sõnavabadus on esimene hädavajalik samm demokraatia suunas.
But prison could not silence Demaçi: he continued
Ilma sõnavabaduseta ei ole dialoogi, ilma dialoogita ei ole võimalik leida tõde ja ilma tõeta on progress võimatu.”
Aung San Suu Kyi, the Myanmar pro-democracy leader and winner of the 1991 Nobel Peace prize, was born in1947, and was awarded the Sakharov Prize in 1990.In August 1988, the military had broken a country-wide general strike for democracy and against Myanmar’s then government and assumed power itself.
1991. aasta Nobeli rahupreemia laureaat ja Myanmari demokraatia eest võitlejate juht Aung San Suu Kyi, sündinud 1947. aastal, sai Sahharovi auhinna 1990. aastal.1988. aasta augustis surus sõjavägi maha kogu riiki haaranud üldstreigi demokraatia eest ja Myanmari toonase valitsuse vastu ning võttis ise võimu üle.
Aung San Suu Kyi returned to Myanmar to head the democracy movement.
Aung San Suu Kyi pöördus Myanmari tagasi, et asuda demokraatialiikumise etteotsa.
However, the military regime carried out bloody reprisals, placing her and hundreds of members of the National League for Democracy (NLD), which she had founded, under house arrest in 1989.
Kuid sõjaväeline režiim andis verise vastulöögi ning pani Aung San Suu Kyi ja sajad tema asutatud Rahvusliku Demokraatialiiga (NLD) liikmed 1989. aastal koduaresti.
Despite the success of the NLD in the free parliamentary elections held in 1990, the military regime remained in power by imposing martial law.
Hoolimata NLD valimisedust vabadel parlamendivalimistel 1990. aastal jäi sõjaväeline režiim sõjaaja seaduse alusel võimule.
Aung San Suu Kyi refused to go into exile and was only released after six years, in July 1995.
Aung San Suu Kyi keeldus eksiili minemast ja vabastati alles kuue aasta pärast, 1995. aasta juulis.
Aung San Suu Kyi expressed her convictions in these words:“Even under the most oppressive state machinery courage always resurfaces, for fear is not the natural condition of civilised human beings.” On 30 May 2003 Aung San Suu Kyi was detained once again, along with 19 other members of the NLD, and placed under house arrest, cut o from all contact with her family, her friends and political supporters.
Aung San Suu Kyi väljendas oma veendumust nii: „Ka kõige rõhuvama riigiaparaadi surve all kerkib julgus üha uuesti pinnale, sest hirm ei ole tsiviliseeritud inimese loomulik seisund.” 30. mail 2003. aastal võeti Aung San Suu Kyi koos 19 NLD liikmega uuesti vahi alla ning pandi koduaresti, ta oli ära lõigatud kõikidest sidemest oma perekonna, sõprade ja poliitiliste kaaslastega.
In October 2004 the EU tightened its sanctions against Myanmar after the regime failed to comply with its demands, including the release of Aung San Suu Kyi and an end to the harassment of the National League for Democracy. Following the violent repression of anti-government demonstrations in Burma in September 2007, the European Parliament
Pärast seda, kui režiim ei olnud täitnud Euroopa Liidu nõudeid, mis hõlmasid muu hulgas Aung San Suu Kyi vabastamist ja NLD tagakiusamise lõpetamist, karmistas Euroopa Liit 2004. aasta oktoobris Myanmari-vastaseid sanktsioone.Pärast valitsusvastaste meeleavalduste vägivaldset mahasurumist Myanmaris 2007. aasta septembris otsustas Euroopa Parlament väljendada oma toetust Myanmari meeleavaldajatele ning mõistis 27. septembri 2007. aasta resolutsioonis Myanmari ametivõimude vägivaldse reaktsiooni hukka.
For this purpose, Las Madres de la Plaza de Mayo has set up a People’s University, bookstore, library and cultural centre.
„Las Madres de la Plaza de Mayo” ei ole paljudest raskustest hoolimata oma õigluse ja tõe otsingutes järele andnud.
In 1999, the organization was awarded the United Nations Prize for Peace Education. Las Madres de la Plaza de Mayo have not stopped seeking justice and truth despite many setbacks.
Argentinas 1970. aastatel inimsusevastaseid kuritegusid toime pannute kohtuprotsessid ja nende vangistamine on „Las Madres de la Plaza de Mayo” väsimatute jõupingutuste tulemus.
Their weekly Thursday marches continue, however, in pursuit of action on other social causes.
Nende iganeljapäevased marsid jätkuvad sellegipoolest muude sotsiaalsete eesmärkide saavutamise nimel.
Without freedom of speech there is no dialogue, without dialogue the truth cannot be established, and without the truth progress is impossible. ”After his release, Adem Demaçi assumed the leadership of the Council for the Defence of Human Rights and Freedoms.
Pärast vabastamist võttis Adem Demaçi üle inimõiguste ja vabaduste kaitse nõukogu juhtimise.
From 1998 to 1999, during the Serb offensive, he was the political representative of the Kosovo Liberation Army (UCK).
Serbia pealetungi ajal aastatel 1998–1999 oli ta KosovoVabastusarmee (UCK) poliitiline esindaja.
Since the war, he has devoted himself mainly to ethnic reconciliation and the return of refugees.
Pärast sõda on ta eelisjärjekorras pühendunud etnilisele lepitamisele ja põgenike tagasipöördumise korraldamisele.
He took on the chairmanship of the Committee for Mutual Understanding, Tolerance and Coexistence, representing all ethnic groups in Kosovo,“because Kosovo belongs to everyone”and “we want a free, democratic and multiethnic society”. To this day he is involved in politics in Kosovo.
Ta asus juhtima vastastikuse mõistmise, sallivuse ja kooseksisteerimise komiteed, kuhu kuuluvad Kosovo kõikide etniliste rahvusgruppide esindajad, „sest Kosovo kuulub kõigile” ja „me soovime vaba, demokraatlikku ja paljurahvuselist ühiskonda”.Ta tegutseb siiani Kosovo poliitikas.
The daily newspaper Oslobodjenje, founded in 1943, was the winner of the Sakharov Prize in 1993.Despite deaths and injuries among their colleagues and the destruction of the newspaper’s offices by Serbian artillery, some 70journalists – Muslims, Serbs and Croats – continued to work in a nuclear shelter in the cellar of their building in Sarajevo, risking their lives so that Oslobodjenje could continue to appear.Zlatko Disdarević, one of the editors at the time, and later an ambassador for Bosnia, said that Oslobodjenje’s aim was to preserve and defend Bosnia-Herzegovina as a multiethnic state.“Our efforts were directed against death and against the partition or even complete eradication of Bosnia-Herzegovina from the map.
1943. aastal asutatud päevalehte Oslobodjenje autasustati Sahharovi auhinnaga 1993. aastal.Hoolimata surnutest ja vigastatutest kolleegide seas ja kirjastusehoone purustamisest Serbia kahurväe poolt, töötasid umbes 70 ajakirjanikku – moslemid, serblased ja horvaadid – tuumavarjendis kirjastuse keldris Sarajevos oma elu kaalule pannes edasi, et ajalehte jätkuvalt välja anda.Zlatko Disdarević, üks tolleaegsetest toimetajatest ja hilisem suursaadik Bosnias ütles, et Oslobodjenje teenib eesmärki säilitada ja kaitsta Bosniat ja Hertsegoviinat paljurahvuselise riigina.„Meie pingutused on suunatud surma, Bosnia ja Hertsegoviina jagamise või isegi maakaardilt kustutamise vastu.
The people of Sarajevo, Bosnia and Herzegovina will continue to fight against the partition which has its roots in the Europe that existed before the Great War”.Oslobodjenje (“Liberation”), which takes its name from the newspaper founded by partisans fighting the German occupation of Yugoslavia, and which was for a long time one of the few independent newspapers in the country, celebrated its 60th anniversary in 2003.
Sarajevo, Bosnia ja Hertsegoviina elanikkond võitleb jätkuvalt jagamise vastu, mille juured ulatuvad Esimese maailmasõja eelsesse Euroopasse.”Oslobodjenje tähistas 2003. aastal oma 60. tegevusaastat. Oma nime („Vabastamine”) eest on ajaleht tänu võlgu kunagistele asutajatele, partisanidele, kes võitlesid Saksa okupatsiooni vastu Jugoslaavias, ja see oli pikka aega üks vähestest sõltumatutest ajalehtedest selles riigis.
The Argentinean human rights movement Las Madres de la Plaza de Mayo was awarded the Sakharov Prize in 1992. From 1976 to 1983, Argentina lived under a military dictatorship.
1992. aastal sai Euroopa Parlamendi Sahharovi auhinna Argentina inimõiguste liikumine„Las Madres de la Plaza de Mayo”.Aastatel 1976–1983 elas Argentina sõjaväelise diktatuuri all.
In April 1977, 14women came together for the first time in the Plaza de Mayo to make an appeal to President Videla.
1977. aasta aprillis kogunes Plaza de Mayol esmakordselt 14 naist, et pöörduda presidentVidela poole.
Tobegin with, the main aim of the group of mothers was to trace their lost children and to seek the prosecution of those responsible for the disappearance of 30000 people during the military dictatorship, but later they widened their struggle into a fight for an independent judicial system, political change, and peace.The demonstrations that Las Madres holds every Thursday outside the Casa Rosada, the President’s residence, on the Plaza de Mayo are a symbol of resistance.
Kui alguses otsisid emad peamiselt teadmata kadunud lapsi ja astusid välja nende isikute vastutusele võtmise eest, kes olid vastutavad 30 000 inimese kadumise eest sõjaväelise diktatuuri ajal, siis hiljem võitlesid nad sõltumatu kohtusüsteemi, poliitiliste muudatuste ja rahu eest.Emade demonstratsioon igal neljapäeval Plaza de Mayol Casa Rosada (presidendi residentsi) ees on vastupanu sümbol.
At each demonstration members wear white headscarves, which are universally recognised as emblematic of the fight for justice.
Liikmed kannavad igal demonstratsioonil valget pearätti, mida tuntakse üldiselt õigluse eest peetava võitluse sümbolina.Argentina emad soovivad, et riigi noorsugu asuks tegutsema ja võitlema süsteemi vastu, mis on tõuganud miljonid argentiinlased vaesusesse ega taga ei haridust, eluaset ega tervishoidu.
The Argentinean mothers wish to see the country’s young people show political commitment
Sel eesmärgil on liikumine„Las Madres de la Plaza de Mayo” asutanud rahvaülikooli, raamatupoe, raamatukogu ja kultuurikeskuse.1999. aastal sai organisatsioon ÜRO rahuhariduse auhinna.
As a writer, she could not close her eyes to the daily suffering and starvation in the slums.In September 1998 Taslima Nasreen returned to Bangladesh to her dying mother.
Kirjanikuna ei ole tal võimalik sulgeda silmi igapäevaste kannatuste ja nälja ees slummides.1998. aasta septembris läks Taslima Nasreen Bangladeshi oma sureva ema juurde.
As soon as this news came out, religious fundamentalists once again called for the writer to be put to death.
Niipea kui uudis levis, nõudsid usulised fundamentalistid taas kirjaniku surma.
A court issued a warrant for her arrest and threatened to confiscate her assets.The European Parliament answered Taslima Nasreen’s appeal for help and, in a resolution, called on the government of Bangladesh to protect her life and ensure her safety.In January 1999, in the face of continuing threats, Nasreen left her homeland once again. Since 1994, Taslima Nasreen has lived in many countries in exile including France, Sweden and, since 2004, in India.
Kohus andis välja tema vahistamiskäsu ja ähvardas tema vara arestimisega.Euroopa Parlament tuli Taslima Nasreeni abipalvele vastu ja nõudis oma resolutsioonis Bangladeshi valitsuseltTaslima Nasreeni elu ja julgeoleku tagamist.Jätkuvate ähvarduste tõttu lahkus Taslima Nasreen 1999. aasta jaanuaris uuesti kodumaalt.Alates 1994. aastast on Taslima Nasreen elanud pagulasena mitmes riigis, sh Prantsusmaal, Rootsis ja alates 2004. aastast Indias.
But even there, she came under increasing pressure from Muslim groups’ protests at her “anti-Islamic” novels and memoirs, forcing her to move to New Delhi and live under Indian government security protection from November 2007.
Kuid isegi seal sattus Nasreen tema „islamivastaste” romaanide ja mälestuste vastu protesteerivate moslemirühmade surve alla ning oli sunnitud 2007. aasta novembris kolima New Delhisse ja elama India valitsuse kaitse all.
Due to increasing death threats by Islamic extremists and her struggles with residence permits for India,Taslima Nasreen was eventually forced to leave India in mid-March 2008, only to return for short periods.
Kuna ta sai üha sagedamini tapmisähvardusi islamiäärmuslastelt ja tal oli raskusi India elamisloaga, oli Taslima Nasreen 2008. aasta märtsi keskel lõpuks sunnitud Indiast lahkuma. Pärast seda on ta saanud tagasi tulla ainult lühikesteks ajavahemikeks.
In 2009, the Mayor of Paris authorised Ms Nasreen to stay in his city.
2009. aastal lubas Pariisi linnapea Nasreenil oma linna jääda.
Despite the continued denial of her right to return to Bangladesh, she often speaks about her desire to go back to her country.
Kuigi Taslima Nasreeni õigust Bangladeshi tagasi pöörduda eitatakse jätkuvalt, räägib ta sageli soovist oma riiki tagasi minna.
When the European Parliament awarded Leyla Zana the Sakharov Prize in 1995 on the basis of her courageous defence of human rights and commitment to forging a peaceful, democratic resolution to conicts between the Turkish Government and its Kurdish population, she had already spent one year in imprisonment.In the course of defending the rights of her imprisoned husband, Zana had assumed a leadership role which culminated in her candidacy in the Turkish parliamentary elections of 1991.
Kui Euroopa Parlament 1995. aastal Leyla Zanale vapra inimõiguste eest väljaastumise ning Türgi valitsuse ja kurdi elanikkonna vaheliste konfliktide rahumeelse, demokraatliku lahendamise heaks tegutsemise eest Sahharovi auhinna andis, oli Leyla Zana juba aasta vangistuses viibinud.Oma vahistatud abikaasa õiguste kaitsmisel võttis Zana enda peale juhtrolli, mis saavutas kõrgpunkti tema kandideerimisega Türgi parlamendivalimistel 1991. aastal.
She received 84percent of the votes in her district of Diyarbakir.
Ta sai oma valimisringkonnas Diyarbarkiris 84% häältest.
At her inauguration, she promised in Kurdish to“struggle so that the Kurdish and Turkish peoples may live together in ademocratic framework.”Based on her speeches and writings in defence of Kurdish rights, Leyla Zana, together with three other Kurdish MPs of the pro-Kurdish Party for Democracy, was charged with being aliated to the PKK, and sentenced to 15 years’imprisonment by the Ankara State Security Court in December 1994.The government offered in 1997 to release her for health reasons, but Zana refused.“I hope to see a general amnesty for all political prisoners.
Ametisse astumisel peetud kõnes lubas ta kurdi keeles„võidelda selle eest, et kurdi ja türgi rahvas saaksid demokraatlikus süsteemis koos elada”.Kurdide õigusi kaitsvate kõnede ja kirjutiste tõttu süüdistati Leyla Zanat koos veel kolme kurdimeelse Demokraatliku Partei liikmega PKKsse kuulumises ja mõisteti 1994. aasta detsembris Riikliku Julgeoleku Kohtu poolt Ankaras viieteistkümneks aastaks vangistusse.Valitsus pakkus 1997. aastal võimalust vabastada ta tervislikel põhjustel, aga Zana keeldus. „Ma loodan kõikide poliitvangide üldamnestiale.
I do not wish to be released on health grounds while my political friends remain in captivity.”After the retrial in 2003, which – like the first trial – was considered by the European Court of Human Rights as not being fair and independent, the court decided that the former Kurdish MPs should serve the remainder of their prison sentences.However, on 9 June 2004Turkey’s Appeal Court decided to revoke the verdicts and overturn the sentences.
Ma ei taha vabaneda tervislikel põhjustel, kui minu poliitilised sõbrad edasi vanglas istuvad.”Pärast 2003. aastal lõppenud uut kohtuprotsessi, mida Euroopa Inimõiguste Kohus nimetas ebaausaks ja mitte sõltumatuks – täpselt nagu esimest protsessigi –, otsustas kohus, et endised kurdi parlamendisaadikud peavad oma järelejäänud vanglakaristuse lõpuni kandma.Türgi apellatsioonikohus otsustas 9. juunil 2004. aastal siiski otsuste tühistamise ning vangide vabastamise kasuks.
On 14October 2004, Leyla Zana was finally able to address a European Parliament plenary session in person at a special ceremony in Brussels and to collect her Sakharov Prize.
14. oktoobril 2004. aastal oli Leyla Zanal lõpuks võimalus isiklikult kõneleda Brüsselis Euroopa Parlamendi pidulikul täiskogu istungil ja Sahharovi auhind vastu võtta.
In December 2008, Leyla Zana was sentenced to another 10 years of imprisonment by a Turkish court for allegedly spreading terrorist propaganda.
2008. aasta detsembris mõistis Türgi kohus Leyla Zana veel kümneks aastaks vangi terroristliku propaganda väidetava levitamise eest.
Not imprisoned, awaiting the final outcome of the trial, she was able to address the Conference of Presidents of the Parliament in April 2009.
2010. aasta veebruaris osales Zana Euroopa Parlamendi fraktsioonide esimeeste konverentsi koosolekul.
In the 1980s she became involved in the Algerian women’s movement, amongst other things as a founder member of Women of Europe and the Maghreb and as editor-in-chief of “NYSSA”, the women’s publication she herself had founded.The women’s rights activist became a committed campaigner for human rights and democracy in Algeria.
„Hiina demokraatialiikumise isa”oli Sahharovi auhinna laureaat 1996. aastal.Hiina tuntuim dissident sündis 20. mail 1950. aastal riigiametniku perekonnas, astus esmalt punaväelasena vaimustunult välja kultuurirevolutsiooni ideaalide eest, kuid pöördus siis klassivõitluse julmustes pettununa humanismi ja demokraatia poole.1978. aastal, mil Deng Xiaoping võimule tuli, aitas ta kaasa nn demokraatiamüüri ehitamisele.
After1994, as publisher of the weekly magazine “La Nation”, she increasingly focused on issues of censorship. Her articles constantly called for a peaceful and democratic solution to the crisis in Algeria, which has cost the lives of tens of thousands of people, including many journalists.
Seinalehtedel nõudsid kodanikud talutud ülekohtu heastamist.„Mis on tõeline demokraatia?” küsis Wei ühel plakatil ning äratas sellega tähelepanu ja Hiina valitsuse viha.1979. aastal, kui ta nimetas Deng Xiaopingi diktaatorina Mao Zedongi järglaseks, ta vahistati ja mõisteti näidisprotsessi käigus kontrrevolutsiooniliste kuritegude eest 15 aastaks vangi ja sunnitöölaagrisse.Ka pärast vabastamist 1993. aastal ei andnud Wei Jingsheng alla.
As a result, she became a target for criticism from both the Algerian authorities and Islamic extremists.
Ta sõlmis kontakte Lääne ajakirjandusega ja tõi jätkuvalt avalikkuse ette inimõiguste rikkumisi Hiinas.
The appearance in Le Monde Diplomatique of her report on the human rights situation in Algeria prompted the authorities to order the closure of her magazine in 1996.
1994. aastal deporteeriti ta riikliku julgeoleku poolt ja mõisteti 1995. aastal antikommunistliku vandenõu eest taas 14 aastaks vangi.
Salima Ghezali reacted by saying that“Drawing attention to the principles which form the foundations of our human society and exercising vigilance are the best means of ensuring that civilisation wins out over barbarism.”
Ebainimlike kinnipidamistingimuste ja kaasvangide poolse väärkohtlemise tõttu halvenes üha enam tema tervislik seisund.16. novembril 1997. aastal vabastati Wei Jingsheng tänu rahvusvahelisele survele vanglast ja saadeti välja USAsse.
Salima Ghezali has been a Board member of the Euro-Mediterranean Foundation of Support to Human Rights Defenders (EMHRF) and continues her activism on women’s rights, human rights and democracy in Algeria.
1998. aastal asutatud OCDC (Overseas Chinese Democracy Coalition) esimehena ja Wei Jingshengi Fondi asutajana jätkab ta võitlust oma esmatähtsate eesmärkide nimel, milleks olid inimõigused ja demokraatia Hiinas.