natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The directive embodies the rule that a worker must normally be entitled to actual rest, with a view to ensuring eective protection of his safety and health, since it is only where the employment relationship is terminated that Article 7(2) permits an allowance to be paid in lieu of paid annual leave.
Kõnealuse direktiiviga töötajatele antud õiguste kasulik mõju tähendab eelkõige liikmesriikide kohustust tagada, et peetaks kinni õigusest tegelikule puhkusele.
In Joined Cases C-131/04 and C-257/04 Robinson-Steele and Others [2006] ECR I-2531, the Court ruled on whether the payment for minimum annual leave is compatible with Article 7(1) of Directive 93/104/EC where it takes the form, under a local collective agreement, of attribution of part of the remuneration payable to a worker for work done, without the worker receiving, in that respect, a payment additional to that for work done.
Liikmesriik, kes ülevõtmise järel näeb ette töötajate õiguse puhkeajale ning kes tööandjatele ja töötajatele adresseeritud suunistes kõnealuste õiguste rakendamiseks viitab, et tööandja siiski ei pea jälgima nende õiguste tegelikku kasutamist töötajate poolt, ei taga ei selles direktiivis kehtestatud miinimumnõuete ega selle peamise eesmärgi täitmist.
The Court clearly stated that Article 7 of the directive precludes the payment for minimum annual leave within the meaning of that provision from being made in the form of part payments staggered over the corresponding annual period of work and paid together with the remuneration for work done, rather than in the form of a payment in respect of a specic period during which the worker actually takes leave.
Lastes kehtida arusaamal, et kui tööandjatel puudub õigus töötajatele puhkeaegade kasutamist keelata, ei ole neil ka mingit kohustust tagada, et viimased saavad ka tegelikult seda õigust kasutada, võivad sellised suunised selgelt muuta kõnealuse direktiiviga sätestatud õigused sisutühjaks ning on vastuolus selle direktiivi eesmärkidega, mis peab minimaalset puhkeaega töötajate ohutuse ja tervise kaitse lahutamatuks osaks.
In Case C-484/04 Commission v United Kingdom (judgment of 7 September 2006, not yet published in the ECR), the Court ruled on an action for failure to full obligations. By virtue
Seega on tööandja kohustatud tõendama, et kui üldreeglina on tõsi see, et tööstaaž on tihedalt seotud töökogemusega ja võimaldab töötajal täita edukamalt oma tööülesandeid, on see nii ka asjaomase töökoha puhul.
18), as amended by Directive 2000/34/EC of 22 June 2000 (OJ L 195, 1.8.2000, p. 41).
Peale selle, kui palga määramisel kasutatakse tehtava töö
Court of Justice of Directive 93/104/EC, as amended by Directive 2000/34/EC, a Member State fails to full its obligations if it applies the derogation from certain rules concerning the right to rest to workers whose working time is partially not measured or predetermined, or can be determined partially by the worker himself, on account of the specic characteristics of his activity, or if it fails to adopt the measures necessary to implement the rights of workers to daily and weekly rest.
Euroopa Kohus hindamisel põhinevat tööde klassi tseerimissüsteemi, ei pea iga töötaja puhul eraldi tõendama asjaomasel perioodil omandatud töökogemust, mis võimaldab tal täita edukamalt oma tööülesandeid.
The need for the rights conferred on workers by the directive to be eective means that Member States are under an obligation to guarantee that the right to benet from eective rest is observed.
Seevastu tuleb võtta objektiivselt arvesse tehtava töö iseloomu.
A Member State which, upon transposition, provides for rights of workers to rest and which, in the guidelines for employers and workers on the implementation of those rights, indicates that the employer is nevertheless not required to ensure that the workers actually exercise such rights, does not guarantee compliance with either the minimum requirements laid down by that directive or its essential objective.
Kohtuasjas Adeneler jt (4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-212/04, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) paluti Euroopa Kohtul tõlgendada direktiivi 1999/70, milles käsitletakse ETUC, UNICE ja CEEP sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta,36lisas ära toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klausleid 1 ja 5.
By letting it be understood that, while employers cannot prevent the minimum rest periods from being taken by workers, they are under no obligation to ensure that the latter are actually able to exercise such a right, such guidelines are clearly liable to render the rights enshrined in the directive meaningless and are incompatible with the objective of the directive, in which minimum rest periods are considered to be essential for the protection of workers’health and safety.
Tõdedes, et kõnealune raamkokkulepe ei pane liikmesriikidele üldist kohustust kehtestada nõuet muuta tähtajalised töölepingud määramata tähtajaga lepinguteks, otsustas kohus samas, et järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamine juhul, kui selle aluseks on üksnes asjaolu, et tähtajalise töölepingu sõlmimine on ette nähtud liikmesriigi seaduse või määrusega, on raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 punktiga a vastuolus.
In Case C-17/05 Cadman (judgment of 3 October 2006, not yet published in the ECR), the Court found it necessary to interpret Article 141 EC and to explain the judgment in Case 109/88 Danfoss [1989] ECR 3199 where, after stating that recourse to the criterion of length of service may involve less advantageous treatment of women than of men, the Court had held that the employer does not have to provide special justication for recourse to that criterion.
Vastupidi, „objektiivsete aluste” mõiste selle klausli mõttes, mis õigustaksid järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete uuendamist, tähendab seda, et seda konkreetset tüüpi töösuhete kasutamine siseriiklike õigusnormidega ettenähtud kujul on õigustatud juhul, kui esinevad konkreetsed tegurid, mis on seotud eelkõige asjassepuutuva tegevuse ja selle elluviimise tingimustega.
The Court conrmed that since, as a general rule, recourse to the criterion of length of service is appropriate to attain the legitimate objective of rewarding experience acquired which enables the worker to perform his duties better, where recourse to that criterion as a determinant of pay leads to disparities in pay, in respect of equal work or work of equal value, between the men and women to be included in the comparison the employer does not have to establish specically that recourse to that criterion is appropriate to attain that objective as regards a particular job, unless the worker provides evidence capable of raising serious doubts in that regard.
Peale selle siseriiklik õigusnorm, milles on sätestatud, et nimetatud klausli mõttes „järjestikusteks” tuleb pidada vaid selliseid tähtajalisi töölepinguid ja töösuhteid, mille vahele ei jää kahtekümmet tööpäeva ületavat ajavahemikku, on kõnealuse kokkuleppega vastuolus.
It is in such circumstances for the employer to prove that that which is true as a general rule, namely that length of service goes hand in hand with experience and that experience enables the worker to perform his duties better, is also true as regards the job in question.
Selline õigusnorm rikub raamkokkuleppe mõtet, eesmärki ja kasulikku mõju, kuivõrd see võimaldab hoida töötajaid aastate vältel ebakindlas olukorras, kuna praktikas pole töötajal sageli muud valikut kui nõustuda, et tema ja tööandja lepingute vahel on kahekümne tööpäeva pikkused katkestused.
Also, where a job classication system based on an evaluation of the work to be carried out is used in determining pay, there is no need to show that an individual worker has acquired experience during the relevant period which has enabled him to perform his duties better.
Kõnealuse raamkokkuleppega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, millega on avalikus sektoris kategooriliselt keelatud muuta määramata tähtajaga töölepinguteks selliseid järjestikku sõlmitud tähtajalisi töölepinguid, mis on sõlmitud tegelikult tööandja „kindlate ja pikaajaliste vajaduste”katmiseks ning mida tuleb pidada kuritarvitamiseks.
By contrast, the nature of the work to be carried out must be considered objectively.
Selles valdkonnas tuli Euroopa Kohtul tõlgendada 1968. aasta Brüsseli konventsiooni ja määrust nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta.
In Case C-212/04 Adeneler and Others (judgment of 4 July 2006, not yet published in the ECR), the Court was called upon to interpret clauses 1 and 5 of the framework agreement on fixed-term work concluded on 18 March 1999, which is annexed to Directive 1999/70/EC concerning the framework agreement on fixed-term work concluded by ETUC, UNICE and CEEP 36.
3. juuni 1971. aasta protokolli 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades tõlgendamise kohta Euroopa Kohtus37raames andis Euroopa Kohus oma seisukoha artikli 16 punktis 4 sätestatud ainupädevuse reegli ulatuse kohta seoses vaidlustega, mis käsitlevad patendi registreerimist või kehtivust.
While stating that the framework agreement does not lay down a general
Kohtuasjas GAT (13. juuli 2006. aasta otsus C-4/03, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) esitati Euroopa Kohtule küsimus selle kohta, kas sellise osalisriigi kohtute
Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixed-term work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (OJ L 175, 10.7.1999, p. 43).
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiv 1999/79/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT L 175, lk 43).
Court of Justice down is not circumvented, that the predictability of the rules of jurisdiction laid down by the Convention is safeguarded and that the risk of conicting decisions is avoided.
Ainult selline lahendus võimaldab tagada, et sätestatud kohtualluvuse reegli kohustuslikust iseloomust mööda ei hiilita, et konventsioonis sätestatud kohtualluvuse eeskirjade prognoositavus on kaitstud ning et otsuste vastuolulisuse oht on kõrvaldatud.
In Case C-341/04 Eurofood IFSC [2006] ECR I-3813, the Court laid down some important caselaw concerning Regulation (EC) No 1346/2000 on insolvency proceedings 38. In particular, it explained the concept of ‘the centre of main interests’ of a debtor, which determines which courts have jurisdiction to open insolvency proceedings and, in the case of companies, is presumed to be the place of the registered oce in the absence of proof to the contrary.
Kohtuasjas Eurofood IFSC (2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-341/04, EKL 2006, lk I-3813) andis Euroopa Kohus olulisi juhiseid seoses määrusega nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta.38Kohus täpsustas seal muuhulgas mõistet võlgniku „põhihuvide kese”, millega määratakse kindlaks maksejõuetusmenetluse algatamiseks pädevad kohtud ja milleks äriühingu puhul peetakse vastupidiste tõendite puudumisel registrijärgset asukohta.
Where a parent company and its subsidiary have their respective registered oces in two dierent Member States, identifying the centre of main interests of the subsidiary company thus proves to be particularly important in the system established by the regulation for determining the jurisdiction of the courts of the Member States (the case in point concerned an Irish subsidiary of the Italian company Parmalat).
Kui emaettevõtja ja tütarettevõtja registrijärgsed asukohad on kahes erinevas liikmesriigis, on tütarettevõtja põhihuvide keskme kindlaksmääramine liikmesriikide kohtute pädevuse määratlemise korra raames, mis on määrusega ette nähtud, eriti olulise tähtsusega (käesoleval juhul on tegemist Itaalia äriühingule Parmalat kuuluva Iiri tütarettevõtjaga).
After stating that, in that system, each debtor constituting a distinct legal entity is subject to its own court jurisdiction, the Court held that, in order to ensure legal certainty and foreseeability concerning the determination of the court having jurisdiction, the presumption in favour of the registered oce can be rebutted only if factors which are both objective and ascertainable by third parties enable it to be established that an actual situation exists which is dierent from that which locating the centre of the main interests at that registered oce is deemed to reect.
Olles märkinud, et nimetatud korra kohaselt on iga juriidiliselt iseseisva üksuse moodustava võlgniku jaoks olemas oma kohtualluvus, leidis kohus, et õiguskindluse ja pädeva kohtu kindlaksmääramise ettenähtavuse tagamiseks saab registrijärgset asukohta arvesse võtmata jätta vaid juhul, kui objektiivsed ja kolmandate isikute poolt tuvastatavad asjaolud võimaldavad järeldada, et tegelik olukord erineb sellest, mida võiks eeldada registrijärgse asukoha alusel.
The Court gave the example of a ‘letterbox’ company not carrying out any business in the Member State where its registered oce is situated.
Kohus tõi siinjuures näiteks „riiulifirma”, kes oma registrijärgses asukohas reaalselt ei tegutse.
It stressed, on the other hand, that the mere fact that a company’s economic choices are or can be controlled by a parent company in another Member State is not enough to rebut the presumption.
Ta rõhutas seevastu, et sellest eeldusest kõrvalekaldumiseks ei piisa lihtsalt asjaolust, et äriühingu majanduslikke valikuid kontrollib või võib kontrollida mõnes teises liikmesriigis asutatud emaettevõtja.
A further point to be noted from this judgment is that the principle of mutual trust prevents the courts of a Member State from reviewing the jurisdiction of the State in which the main insolvency proceedings have been opened.
Kohtuotsusest Eurofood IFSC väärib veel esile tõstmist, et vastastikuse usalduse põhimõte välistab selle, et liikmesriigi kohtud saaksid kontrollida põhimaksejõuetusmenetluse algatajariigi kohtu pädevust.
In two cases concerning a reference for a preliminary ruling, the Court interpreted Article 54 of the Convention implementing the Schengen Agreement 39, which lays down the non bis in idem principle in the context of police and judicial cooperation in criminal matters; more specically, the Court explained how ‘the same acts’ within the meaning of that provision is to be understood.
Kahes eelotsuseasjas tõlgendas Euroopa Kohus Schengeni rakenduskonventsiooni39artiklit 54, mis sätestab non bis in idem põhimõtte politseikoostöö ja õigusalase koostöö raames kriminaalasjades, ning konkreetsemalt selgitas, mida mõista „sama teo” all nimetatud sätte tähenduses.
Council Regulation (EC) No 1346/2000 of 29 May 2000 on insolvency proceedings (OJ L 160, 30.6.2000, p. 1).
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (EÜT L 160, lk 1).
Convention implementing the Schengen Agreement of 14 June 1985 between the Governments of the States of the Benelux Economic Union, the Federal Republic of Germany and the French Republic on the gradual abolition of checks at their common borders (OJ L 239, 22.9.2000, p. 19).
Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19).
Proceedings were brought, of the conditions of applicability of the non bis in idem principle. It then held that Article 54 of the Convention implementing the Schengen Agreement must be interpreted as meaning (i) that the relevant criterion for the purposes of the application of that article is identity of the material acts, understood as the existence of a set of facts which are inextricably linked together, irrespective of the legal classication given to them or the legal interest protected and (ii) that punishable acts consisting of exporting and importing the same narcotic drugs and which are prosecuted in dierent Contracting States to the Convention are, in principle, to be regarded as ‘the same acts’ for the purposes of Article 54, the denitive assessment on this point being the task of the competent national courts.
Kohtuasjas Van Esbroeck (9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-436/04, EKL 2006, lk I-2333), olles eelnevalt täpsustanud, et kõnealust põhimõtet tuleb kohaldada kriminaalmenetluses, mille algatas üks lepinguosaline riik teo suhtes, mille eest asjaomane isik teises lepinguosalises riigis juba süüdi on mõistetud, kuigi nimetatud konventsioon ei olnud viimases riigis nimetaud süüdimõistva otsuse tegemisel veel jõustunud, niivõrd kui see kehtis asjaomastes liikmeriikides ajal, mil asja teisena menetlev kohus hindas ne bis in idem põhimõtte kohaldamise tingimusi, otsustas Euroopa Kohus, et Schengeni rakenduskonventsiooni artiklit 54 tuleb tõlgendada nii, et esiteks seisneb oluline kriteerium nimetatud artikli kohaldamisel tegude sisulise samasuse kindlakstegemises, mida tuleb mõista konkreetsete omavahel lahutamatult seotud asjaolude kogumi esinemisena, sõltumata nende tegude õiguslikust kvalifikatsioonist või kaitstud õiguslikust huvist, ning teiseks, et karistatavat tegu, mis seisneb samade narkootiliste ainete ekspordis ja impordis ning mille eest on kriminaalmenetlus algatatud erinevates selle konventsiooni osalisriikides, tuleb põhimõtteliselt pidada„samaks teoks” nimetatud artikli 54 tähenduses, sellekohase lõpliku hinnangu annavad aga pädevad siseriiklikud kohtud.
In Case C-150/05 Van Straaten (judgment of 28 September 2006, not yet published in the ECR), where a similar question was asked and was given an identical answer, the Court stated that the non bis in idem principle falls to be applied in respect of a decision of the judicial authorities of a Contracting State by which the accused is acquitted finally for lack of evidence.
Kohtuasjas Van Straaten (28. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-150/05, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata), milles esitati samalaadne küsimus, mis sai identse vastuse, täpsustas Euroopa Kohus, et non bis in idem põhimõtet kohaldatakse lepinguosalise riigi kohtuorganite otsuse suhtes, millega süüdistatav mõistetakse ebapiisavate tõendite tõttu lõplikult õigeks.
B — Composition of the Court of Justice
B– Euroopa Kohtu koosseis
(Order of precedence as at 12 October 2006)
(Protokolliline järjestus 12. oktoobri 2006. aasta seisuga)
E. Juhász, President of Chamber; P. Kūris, President of Chamber; R. Schintgen, President of Chamber; A. Rosas, President of Chamber; P. Jann, President of Chamber; V. Skouris, President of the Court; C. W. A. Timmermans, President of Chamber; K. Lenaerts, President of Chamber; J. Kokott, First Advocate General; J. Klučka, President of Chamber.
Esimene rida, vasakult paremale: kodade esimehed E. Juhász, P. Kūris, R. Schintgen, A. Rosas ja P. Jann; Euroopa Kohtu president V. Skouris; kodade esimehed C. W. A. Timmermans ja K. Lenaerts; kohtujurist J. Kokott; koja esimees J. Klučka.
G. Arestis, Judge; K. Schiemann, Judge; R. Silva de Lapuerta, Judge; A. Tizzano, Judge; D. Ruiz-Jarabo Colomer, Advocate General; J. N. Cunha Rodrigues, Judge; M. Poiares Maduro, Advocate General; J. Makarczyk, Judge; M. Ilešič, Judge.
Teine rida, vasakult paremale: kohtunikud G. Arestis, K. Schiemann, R. Silva de Lapuerta ja A. Tizzano; kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomer; kohtunik J. N. Cunha Rodrigues; kohtujurist M. Poiares Maduro; kohtunikud J. Makarczyk ja M. Ilešič.
E. Levits, Judge; P. Mengozzi, Advocate General; L. Bay Larsen, Judge; U. Lõhmus, Judge; J. Malenovský, Judge; A. Borg Barthet, Judge; E. Sharpston, Advocate General; P. Lindh, Judge.
Kolmas rida, vasakult paremale: kohtunik E. Levits; kohtujurist P. Mengozzi; kohtunikud L. Bay Larsen, U. Lõhmus, J. Malenovský ja A. Borg Barthet; kohtujurist E. Sharpston; kohtunik P. Lindh.
V. Trstenjak, Advocate General; J.-C. Bonichot, Judge; A. Ó Caoimh, Judge; Y. Bot, Advocate General; J. Mazák, Advocate General; T. von Danwitz, Judge; R. Grass, Registrar.
Neljas rida, vasakult paremale: kohtujurist V. Trstenjak; kohtunikud J.-C. Bonichot ja A. Ó Caoimh; kohtujurist Y. Bot; kohtujurist J. Mazák; kohtunik T. von Danwitz ja kohtusekretär R. Grass.
Members of the Court of Justice
Euroopa Kohtu liikmed
(in order of their entry into oce)
(ametisse astumise järjekorras)
Born 1948; graduated in law from the Free University, Berlin (1970); awarded doctorate in constitutional and administrative law at Hamburg University (1973); Assistant Professor at Hamburg University (1972–77); Professor of Public Law at Bielefeld University (1978); Professor of Public Law at the University of Thessaloniki (1982); Minister of Internal Aairs (1989 and 1996); Member of the Administrative Board of the University of Crete (1983–87); Director of the Centre for International and European Economic Law, Thessaloniki (1997–2005); President of the Greek Association for European Law (1992–94); Member of the Greek National Research Committee (1993–95); Member of the Higher Selection Board for Greek Civil Servants (1994–96); Member of the Academic Council of the Academy of European Law, Trier (from 1995); Member of the Administrative Board of the Greek National Judges’College (1995–96); Member of the Scientic Committee of the Ministry of Foreign Aairs (1997–99); President of the Greek Economic and Social Council in 1998; Judge at the Court of Justice since 8 June 1999; President of the Court of Justice since 7 October 2003.
Sündinud 1948; Berliini Vaba Ülikooli diplom õigusteaduse erialal (1970); Hamburgi ülikooli riigi- ja haldusõiguse doktor (1973); Hamburgi ülikooli professor (1972–1977); Bielefeldi ülikooli avaliku õiguse professor (1978); Thessaloníki ülikooli avaliku õiguse professor (1982); siseminister (1989 ja 1996); Kreeta ülikooli haldusnõukogu liige (1983–1987); Thessaloníki Rahvusvahelise ja Euroopa Majandusõiguse Keskuse juhataja (1997−2005); Kreeka Euroopa Õiguse Ühingu juhataja (1992–1994); Kreeka Riikliku Teaduskomitee liige (1993–1995); Kreeka Ametnike Kõrgema Valimiskomisjoni liige (1994–1996); Trieri Euroopa Õiguse Akadeemia teadusnõukogu liige (alates 1995); Kreeka Kohtunike Kooli haldusnõukogu liige (1995–1996); välisministeeriumi teadu s-nõukogu liige (1997–1999); Kreeka Majandus- ja Sotsiaalnõukogu esimees (1998); Euroopa Kohtu kohtunik alates 8. juunist 1999; Euroopa Kohtu president alates 7. oktoobrist 2003.
Born 1939; Barrister; Queen’s Counsel; Ocial in the Secretariat of the European Commission of Human Rights; Legal Secretary to Advocate General J.-P. Warner; Professor of European Law, University of London; Director, Centre of European Law, King’s College London; Author of several works on European law; Advocate General at the Court of Justice from 7 October 1988 to 10 January 2006.
Sündinud 1939; barrister, Queen’s Counsel; ametnik Euroopa Inimõiguste Komisjoni sekretariaadis; kohtujurist J.-P. Warneri õigusnõunik; Londoni ülikooli Euroopa õiguse professor; Euroopa Õiguse Keskuse (King’s College, London) direktor; erinevate Euroopa õiguse alaste tööde autor; Euroopa Kohtu kohtujurist 7. oktoobrist 1988 kuni 10. jaanuarini 2006.
Born 1942; Ocial at the Ministry of Justice; Legal Secretary to Judge Max Sørensen; Professor of Public International Law and Dean of the Law School of the University of Copenhagen; in private practice; Chairman and member of arbitral tribunals; Member of Administrative Appeal Tribunal; Advocate General at the Court of Justice from 7 October 1991 to 6 October 1994; Judge at the Court of Justice from 7 October 1994 to 10 January 2006.
Sündinud 1942; justiitsministeeriumi ametnik; kohtunik Max Sørenseni õigusnõunik; Kopenhaageni ülikooli rahvusvahelise õiguse professor ja õigusteaduskonna dekaan; advokaat; vahekohtute liige ja esimees; apellatsiooniastme halduskohtu liige; Euroopa Kohtu kohtujurist 7. oktoobrist 1991 kuni 6. oktoobrini 1994; Euroopa Kohtu kohtunik 7. oktoobrist 1994 kuni 10. jaanuarini 2006.