natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the present case, there is phonetic and visual similarity between the names ‘Parmesan’ and ‘Parmigiano Reggiano’, and that in a situation where the products at issue are hard cheeses, grated or intended to be grated, namely, where they have a similar appearance (see, to that effect, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, paragraph 27).
Käesoleval juhul on nimetused „parmesan” ja „Parmigiano Reggiano” foneetiliselt ja visuaalselt sarnased ning samas on asjaomased tooted riivitud või riivimiseks ette nähtud kõvad juustud, mistõttu nende välimus on sarnane (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, punkt 27).
In addition, regardless whether the name ‘Parmesan’ is or is not an exact translation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ or of the term ‘Parmigiano’, the conceptual proximity between those two terms emanating from different languages, which was revealed in discussions before the Court, must also be taken into account.
Peale selle tuleb sõltumata sellest, kas nimetus „parmesan” on või ole kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” või mõiste „Parmigiano” täpne tõlge, võtta arvesse nende kahe mõiste kontseptuaalset sarnasust erinevate keelte lõikes, mille kohta annavad tunnistust Euroopa Kohtus toimunud kohtuvaidlused.
That proximity and the phonetic and visual similarities referred to in paragraph 46 above are such as to bring to the mind of the consumer the cheese protected by the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, when he is confronted by a hard cheese, grated or intended to be grated, bearing the name ‘Parmesan’.
Selline sarnasus ning käesoleva kohtuotsuse punktis 46 osutatud foneetiline ja visuaalne sarnasus võivad oma laadilt luua tarbija kujutluses pildi juustust, millele laieneb päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” kaitse, kui see tarbija puutub kokku riivitud või riivimiseks ette nähtud kõva juustuga, mis kannab nimetust „parmesan”.
In those circumstances, the use of the name ‘Parmesan’ must be regarded, in the sense of Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92, as an evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Neil asjaoludel tuleb nimetuse „parmesan” kasutamist määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 punkti b tähenduses pidada kaitstud päritolunimetusega „Parmigiano Reggiano” seoste tekitamiseks.
The question whether the name ‘Parmesan’ is a translation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ is therefore of no relevance for the assessment of the present action.
Nii ei oma see, kas nimetus „parmesan” on kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” tõlge, käesolevale hagile hinnangu andmisel mingisugust tähtsust.
The Federal Republic of Germany nevertheless submits that, since the name ‘Parmesan’ has become a generic name, its use cannot amount to an unlawful evocation of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’.
Saksamaa Liitvabariik väidab siiski, et kuna nimetus „parmesan” on muutunud üldnimetuseks, siis ei kujuta selle kasutamine endast kaitstud päritolunimetusega „Parmigiano Reggiano” ebaseaduslikku seoste tekitamist.
It is for the Federal Republic of Germany to prove that argument to be well founded, all the more so because the Court has already held that it is far from clear that the designation ‘Parmesan’ has become generic (Bigi, paragraph 20).
Nimetatud argumendi põhjendatus on Saksamaa Liitvabariigi tõendada, seda eriti olukorras, kus Euroopa Kohus on juba sedastanud, et nimetuse „parmesan” üldnimetuseks muutumise asjaolu ei ole sugugi ilmselge (eespool viidatud kohtuotsus Bigi, punkt 20).
When assessing the generic character of a name, the Court has held that it is necessary, under Article 3(1) of Regulation 2081/92, to take into account the places of production of the product concerned both inside and outside the Member State which obtained the registration of the name at issue, the consumption of that product and how it is perceived by consumers inside and outside that Member State, the existence of national legislation specifically relating to that product, and the way in which the name has been used in Community law (see Joined Cases C-465/02 and C-466/02 Germany and Denmark v Commission [2005] ECR I-9115, paragraphs 76 to 99).
Nimetuse üldise laadi hindamisel tuleb määruse nr 2081/92 artikli 3 lõike 1 kohaselt võtta arvesse asjaomase toote tootmiskohta nii selles liikmesriigi, kelle taotlusel kõnealune nimetus registreeriti, sees kui väljaspool seda liikmesriiki, asjaomase toote tarbimist ning seda, kuidas tarbijad kõnealust nimetust asjaomases liikmesriigis ja väljaspool seda tajuvad, konkreetselt asjaomast toodet puudutavate siseriiklike õigusaktide olemasolu ning nime kasutamist ühenduse õigusaktide kohaselt (vt 25. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-465/02 ja C-466/02: Saksamaa ja Taani vs. komisjon, EKL 2005, lk I-9115, punktid 76–99).
As indicated by the Advocate General in points 63 and 64 of his Opinion, the Federal Republic of Germany restricted itself to providing quotations from dictionaries and specialist literature which do not provide any comprehensive view of how the word ‘Parmesan’ is perceived by consumers in Germany and other Member States, and
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 63 ja 64 märkinud, esitas Saksamaa Liitvabariik üksnes tsitaate sõnaraamatutest ja erialakirjandusest, mis ei anna terviklikku ülevaadet sellest, kuidas tarbijad Saksamaal ja teistes liikmesriikides sõna „parmesan” tajuvad, ega esitanud isegi mingeid arve nimetuse „parmesan”
According to the documents in the case, in Germany, certain producers of cheese called ‘Parmesan’ market that product with labels referring to Italian cultural traditions and landscapes.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et teatavad nimetust „parmesan” kandvate juustude tootjad Saksamaal turustavad seda toodet selliste etikettidega varustatult, mis viitavad Itaalia kultuurile ja maastikule.
It is legitimate to infer from this that consumers in that Member State perceive ‘Parmesan’ cheese as a cheese associated with Italy, even if in reality it was produced in another Member State (see to that effect Germany and Denmark v Commission, paragraph 87).
Sellest võib õiguspäraselt järeldada, et selle liikmesriigi tarbijad tajuvad juustu „parmesan” Itaaliaga seostatava juustuna, isegi kui see on tegelikult mõnes teises liikmesriigis toodetud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa ja Taani vs. komisjon, punkt 87).
Finally, at the hearing, the Federal Republic of Germany was also unable to provide information on the quantity of cheese produced in Italy under the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ and imported into Germany, making it impossible for the Court to use the factors relating to the consumption of that cheese as indicators of the generic character of the name ‘Parmesan’ (see, to that effect, Germany and Denmark v Commission, paragraph 88).
Saksamaa Liitvabariik ei olnud ka kohtuistungil võimeline esitama teavet Itaalias kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” all toodetava ja Saksamaale imporditava juustu koguse kohta, mille tõttu ei ole Euroopa Kohtu käsutuses teavet selle juustu tarbimise ning seeläbi nimetuse „parmesan” üldise laadi kohta (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa ja Taani vs. komisjon, punkt 88).
Since the Federal Republic of Germany has therefore failed to show that the name ‘Parmesan’ has become generic, use of the word ‘Parmesan’ for cheese which does not comply with the specification for the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ must be regarded for the purposes of the present proceedings as infringing the protection provided for that PDO under Article 13(1)(b) of Regulation No 2081/92 .
Kuna Saksamaa Liitvabariik ei ole tõendanud, et nimetus „parmesan” on üldist laadi, tuleb sõna „parmesan” kasutamist kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” tehnospetsifikaadile mittevastava juustu tähistamiseks pidada käesoleval juhul määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 punktist b tuleneva kaitse rikkumiseks.
Obligation on the Federal Republic of Germany to proceed against infringements of Article 13(1) of Regulation No 2081/92
Saksamaa Liitvabariigi kohustus karistada määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 rikkumisi
The Commission contends that the Federal Republic of Germany is bound, under Articles 10 and 13 of Regulation No 2081/92, to take on its own initiative the measures necessary to deal with conduct which infringes a PDO.
Komisjon väidab, et Saksamaa Liitvabariik on määruse nr 2081/92 artiklite 10 ja 13 alusel kohustatud omal algatusel võtma vajalikke meetmeid, et karistada päritolunimetuse kaitset rikkuva käitumise eest.
According to the Commission, Member State intervention should include administrative and penal measures such as to enable the objectives referred to in that regulation concerning the protection of designations of origin to be achieved.
Komisjoni sõnul hõlmab liikmesriikide sekkumine kohaste haldus- ja kriminaalmeetmete võtmist, mis võimaldavad päritolunimetuste kaitse valdkonnas täita asjaomase määruse eesmärke.
Products which do not comply with the requirements of the regulation cannot be marketed.
Tooteid, mis ei ole kõnealuse määruse nõuetega kooskõlas, ei tohi käibele lasta.
The Commission points out that its complaints are directed not at the German legislation or at any lack of a right of action before the national courts, but at the administrative practice of the German authorities which is contrary to Community law.
Komisjon täpsustab, et tema etteheited ei ole suunatud Saksa õiguse ega ka selle vastu, et puudub siseriiklikele kohtutele kaebuse esitamise võimalus, vaid Saksa ametiasutuste haldustegevuse vastu, mis on ühenduse õigusega vastuolus.
If the Member States were exempted from their obligation to intervene and if, as a consequence, economic operators themselves had to bring legal proceedings each time their exclusive right to use the PDO at issue throughout the territory of the European Union were infringed, the objectives of Regulation No 2081/92 could not be achieved.
Kui liikmesriigid oleksid oma sekkumiskohustusest vabastatud ning ettevõtjad peaksid seetõttu ise pöörduma kohtusse iga kord, kui Euroopa Liidu territooriumil rikutakse nende asjaomase kaitstud päritolunimetuse kasutamise ainuõigust, siis ei oleks võimalik määruse nr 2081/92 eesmärke saavutada.
Again from the point of view of the Commission, the central question in legal proceedings between private economic operators is that of compliance with the intellectual property rights enjoyed by the producers established in the region of origin of the product concerned, whereas the purpose of action by the public authorities against infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 is not to protect private economic interests but those of consumers, whose expectations as to the quality and geographic origin of that product should not be disappointed.
Komisjon märgib ka seda, et eraettevõtjatevahelistes vaidlustes on keskne küsimus nende tootjate intellektuaalomandi õiguste jõustamine, kes asuvad piirkonnas, kust asjaomane toode pärineb, samas kui avaliku võimu poolt määruse nr 2081/92 artikli 13 rikkumiste eest karistamise eesmärk ei ole majanduslike erahuvide kaitsmine, vaid nende tarbijate majanduslike huvide kaitsmine, kelle ootusi kõnealuse toote kvaliteedi ja geograafilise päritolu kohta ei tohi petta.
The protection of consumers intended by the regulation would be compromised if the enforcement of the prohibitions laid down by the regulation were completely dependent on the taking of legal action by private economic operators.
Selle määruse esemeks olev tarbijakaitse seataks ohtu, kui nimetatud määrusega ette nähtud keeldude jõustamine sõltuks täielikult eraettevõtjate käitumisest ehk sellest, kas nad pöörduvad kohtusse.
The Commission concludes that the Federal Republic of Germany’s conduct must be treated as an infringement of Community law by omission.
Komisjon järeldab, et Saksamaa Liitvabariigi käitumine vastab ühenduse õiguse rikkumisele tegevusetusega.
For its part, the Federal Republic of Germany submits that Article 13 of Regulation No 2081/92 determines the scope of protection of registered geographical indications and designations of origin.
Saksamaa Liitvabariik väidab omalt poolt, et määruse nr 2081/92 artikkel 13 määrab kindlaks registreeritud geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohaldamisala.
Owing to the direct applicability of the regulation, that article confers rights on holders or legitimate users of the PDO which the national courts must protect.
Selle määruse vahetu õigusmõju tõttu tulenevad sellest kaitstud päritolunimetuste omaniku või seadusliku kasutaja õigused, mida siseriiklik kohus peab kaitsma.
The direct applicability of Regulation No 2081/92 admittedly does not release the Member States from the obligation to take national measures in order to ensure the application of the regulation.
Määruse nr 2081/92 vahetu kohaldatavus mõistagi ei vabasta liikmesriike kohustusest võtta selle määruse kohaldamist tagavaid siseriiklikke meetmeid.
In fact, the Federal Republic of Germany has adopted numerous legislative provisions enabling action to be taken against the unlawful use of a PDO, in particular the Law against unfair competition (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) of 7 June 1909 and the Law on trade marks and other distinctive signs (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) of 25 October 1994 (BGBl. 1994 I, p. 3085).
Saksamaa Liitvabariik on võtnud vastu mitmeid õigusakte, mis võimaldavad vaidlustada kaitstud päritolunimetuste seadusvastast kasutamist, nimelt Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb’i (7. juuni 1909. aasta seadus, mis käsitleb kõlvatu konkurentsi tõkestamist) ning Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen’i (seadus kaubamärkide ja muude eristavate tähiste õiguskaitse kohta; BGBl. 1994 I, lk 3085).
Moreover, the possibility of taking legal action in respect of any conduct that would be contrary to the rights derived from a PDO is not reserved solely to the holder of that designation.
Pealegi võib käitumise peale, millega rikutakse kaitstud päritolunimetusest tulenevaid õigusi, esitada kaebuse mitte ainult asjaomase nimetuse omanik.
That possibility is, on the contrary, open to competitors, business associations and consumer organisations.
Selle võivad vastupidi esitada ka konkurendid, äriliidud ja tarbijaühendused.
The very large class of persons entitled to
Kaebeõigust omavate isikute lai ring annab tunnistust selle kohta, et Saksamaa Liitvabariigis kehtivad
COMMISSION v GERMANY bring an action suffices to demonstrate that the provisions in force in the Federal Republic of Germany are not limited to enabling producers established in the region of origin of the product concerned to enforce their intellectual property rights.
KOMISJON VS. SAKSAMAA õigusnormid ei piirdu üksnes sellega, et asjaomase toote päritolupiirkonnas asuvatele tootjatele antakse õigus jõustada nendele kuuluvad intellektuaalomandi õigused.
Those provisions establish a general and efficient system which makes it possible to prevent infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 and to punish them effectively by means of judicial decisions.
Need õigusnormid loovad üldise ja tõhusa süsteemi määruse nr 2081/92 artikli 13 rikkumiste ärahoidmiseks ja kohtuotsuste teel nende eest tõhusalt karistamiseks.
By granting those civil law rights, the Federal Republic of Germany has taken all the measures necessary to guarantee full application of Article 13(1) of Regulation No 2081/92.
Eelnimetatud tsiviilõiguste kehtestamisega on Saksamaa Liitvabariik võtnud kõik meetmed, milleks ta on määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 täieliku ja tervikliku kohaldamise tagamiseks kohustatud.
It is not necessary for the public authorities to take administrative action on their own initiative against infringements of that provision, and that is also not required under Articles 10 and 13 of the regulation.
Nimetatud sätte rikkumiste eest ei ole omal algatusel halduskorras karistamine vajalik ja kõnealuse määruse artiklid 10 ja 13 ei näe ametivõimude suhtes seda kohustust ka ette.
According to the Federal Republic of Germany, it follows from a comparison of the different language versions of Article 10(4) of Regulation No 2081/92 that, given the Italian origin of the PDO ‘Parmigiano Reggiano’, it is the Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano and not the German inspection structures which must ensure compliance with the specification for that designation when it is used.
Saksamaa Liitvabariiki puudutavas osas ilmneb määruse nr 2081/92 artikli 10 lõike 4 eri keeleversioonide võrdlusest, et võttes arvesse kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” Itaalia päritolu, on nimetuse kasutamisel selle vastavuse tagamine tehnospetsifikatsiooni nõuetele Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano, mitte Saksamaa kontrolliasutuste ülesanne.
According to the Federal Republic of Germany, while the Commission observes that the action taken by the Member State concerned against infringements of Article 13 of Regulation No 2081/92 must ensure not only the protection of private economic interests but also that of consumers, that does not stem from any particularity of the regulation of such a kind as to render insufficient — in contrast to the position regarding other intellectual property rights or regarding competition law — the system of protection of designations of origin by providing civil law remedies.
Asjaomase liikmesriigi sõnul ei tulene komisjoni väite osas, mille kohaselt peab kõnealuse liikmesriigi poolt määruse nr 2081/92 artikli 13 rikkumiste eest karistamine tagama mitte üksnes majanduslike erahuvide, vaid ka tarbijate huvide kaitse, ühestki kõnealuse määruse eripärast võrreldes teiste intellektuaalomandi õiguste või konkurentsi kaitse sätetega, et tsiviilõiguskaitsevahendeid ette nägev päritolunimetuste kaitsesüsteem on ebapiisav.
Finally, the Federal Republic of Germany contends that if, in Germany, use of the name ‘Parmesan’ for products which do not comply with the requirements of the specification for the PDO ‘Parmigiano Reggiano’ is not subject to proceedings brought on the authorities’ initiative or to criminal penalties, even supposing that such use infringes Article 13(1) of Regulation No 2081/92, that situation arises simply because of a decision not to use some penalties which the Member States may impose, but are not obliged to impose, in compliance with the current state of Community law.
Lõpuks väidab Saksamaa Liitvabariik, et kui Saksamaal ei karistata ei omal algatusel ega kriminaalkorras nimetuse „parmesan” kasutamist selliste toodete märgistamisel, mis ei vasta kaitstud päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” tehnospetsifikaadile, isegi kui selline kasutamine kujutab endast määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 rikkumist, siis tuleneb selline olukord lihtsalt asjaolust, et Saksamaa on loobunud selliste karistusmeetmete kohaldamisest, mida liikmesriigid võivad kohaldada, kuid ei ole kehtivat ühenduse õigust arvestades kohustatud kohaldama.
In that regard, it should be pointed out that the right of individuals to rely on the provisions of a regulation before their national courts cannot release the Member States from their duty to take the national measures which may be needed to ensure its full application (see, inter alia, Case 72/85 Commission v Netherlands [1986] ECR 1219, paragraph 20).
Selles osas tuleb meenutada, et õigussubjektide õigus tugineda siseriiklikus kohtus määruse sätetele ei vabasta liikmesriike kohustusest võtta vajaduse korral selle määruse täielikku ja terviklikku kohaldamist tagavaid siseriiklikke meetmeid (vt eelõige 20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 72/85: komisjon vs. Madalmaad, EKL 1986, lk 1219, punkt 20).
It is not disputed that the German legal system provides legal instruments such as the legislative provisions mentioned in paragraph 63 above which are designed to ensure the effective protection of the rights which individuals derive from Regulation No 2081/92.
Vaidlustatud ei ole asjaolu, et Saksa õiguskorras on olemas sellised õigusnormid – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 63 nimetatud õigusnormid –, mille eesmärk on määrusest nr 2081/92 tulenevate isikuõiguste tõhus kaitsmine.
It is also not disputed that the possibility of taking legal action against any conduct that might infringe the rights derived from a PDO is not reserved solely to the legitimate user of that designation.
Samuti ei ole vaidlustatud seda, et sellise käitumise peale, millega võidakse rikkuda kaitstud päritolunimetusest tulenevaid õigusi, võib esitada kaebuse mitte ainult asjaomase nimetuse omanik.
It is, on the contrary, open to competitors, business associations and consumer organisations.
Selle võivad vastupidi esitada ka konkurendid, äriliidud ja tarbijaühendused.
In those circumstances, such legislation is capable of guaranteeing the protection of interests other than those of the producers of the goods protected by a PDO, in particular the interests of consumers.
Neil asjaoludel võivad asjaomased õigusnormid tagada mitte ainult päritolunimetusega kaitstud kaupade tootjate, vaid ka tarbijate huvide kaitse.
At the hearing, the Federal Republic of Germany moreover pointed out that several cases concerning the use in Germany of the name ‘Parmesan’ are currently pending before the German courts, one of which was brought by the Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano.
Kohtuistungil märkis Saksamaa Liitvabariik lisaks, et kohtuasjad, mis puudutavad nimetuse „parmesan” kasutamist Saksamaal, on Saksa kohtute menetluses ning ühe neist on esitanud Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano.
With regard to the Commission’s complaint concerning the obligation on the Member States to take on their own initiative the measures necessary to penalise infringements of Article 13(1) of that regulation, the following points must be made.
Seoses komisjoni väitega, mis tuleneb liikmesriikide kohustusest võtta omal algatusel kõnealuse määruse artikli 13 lõike 1 rikkumiste karistamiseks vajalikke meetmeid, tuleb teha järgmised järeldused.
First of all, there is no such obligation under Article 10 of Regulation No 2081/92.
Kõigepealt ei tulene selline kohustus määruse nr 2081/92 artiklist 10.
Nevertheless, Article 10(4) of Regulation No 2081/92, by providing that ‘[i]f a designated inspection authority and/or private body in a Member State establishes that an agricultural product or a foodstuff bearing a protected name of origin in that Member State does not meet the criteria of the specification, they shall take the steps necessary to ensure that this Regulation is complied with …’, indicates that the designated inspection authority and/or private body in a Member State is that of the Member State from which the PDO comes.
Kuna määruse nr 2081/92 artikli 10 lõige 4 sätestab, et „[k]ui liikmesriigi määratud kontrolliasutus ja/või heakskiidetud eraasutus tuvastab, et asjaomasest liikmesriigist pärit ja kaitstud päritolunimetust kandev põllumajandustoode või toiduaine ei vasta tehnospetsifikaadi nõuetele, võtab asutus vajalikud meetmed, et tagada käesoleva määruse järgimine […]”, siis on liikmesriigi määratud kontrolliasutuse ja/või heakskiidetud eraasutuse puhul siiski tegemist selle liikmesriigi asutusega, kust pärineb kaitstud päritolunimetus.
The reference to the ‘producers or processors subject to their control’ in Article 10(3) of that regulation, like the producers’ right of access to the inspection system provided for in Article 10(6) and their obligation under Article 10(7) to bear the costs of the inspections, confirm that Article 10 of Regulation No 2081/92 concerns the obligations of the Member States from which the PDO comes.
See, et kõnealuse määruse artikli 10 lõige 3 kehtib „tootjate või töötlejate suhtes, keda nad kontrollivad”, et selle artikli lõikes 6 sätestatakse tootjate õigus pääseda ligi kontrollisüsteemile ning et sama artikli lõike 7 kohaselt on viimased kohustatud kandma nimetatud kontrollide kulud, kinnitab asjaolu, et määruse nr 2081/92 artikkel 10 käsitleb nende liikmesriikide kohustusi, kust kaitstud päritolunimetus pärineb.