natgillin/translations-raw huggingface dataset:
On account of his ‘illegal residence’ in Belgium, he was repatriated to Romania on 26 November 2006 under the terms of the Readmission Agreement.
26. novembril 2006 saadeti ta tema „ebaseadusliku olukorra” tõttu tagasivõtulepingu alusel Rumeeniasse tagasi.
On 11 January 2007 the Minister applied to the Tribunalul Dâmboviţa for a measure prohibiting Mr Jipa from travelling to Belgium for a period of up to three years, in accordance with Articles 38 and 39 of Law 248/2005.
Ministeerium esitas 11. jaanuaril 2007 Tribunalul Dâmboviţa’le taotluse, et viimane kohaldaks seaduse nr 248/2005 artiklite 38 ja 39 alusel meedet, mis keelaks G. Jipal Belgiasse reisimise kuni kolmeks aastaks.
The referring court emphasises that the Minister’s application does not specify the nature of the ‘illegal residence’ that led to Mr Jipa’s readmission.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et ministeeriumi taotluses ei sisaldu täpsustusi G. Jipa tagasivõtmiseni viinud „ebaseadusliku olukorra” laadi kohta.
In those circumstances, the Tribunalul Dâmboviţa decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Tribunalul Dâmboviţa menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Must Article 18 EC … be interpreted as [precluding] the legislation in force in Romania (Articles 38 and 39 of [Law 248/2005]) [from placing] obstacles in the way of the free movement of persons?
Kas EÜ artiklit 18 […] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et Rumeenias kohaldatavad õigusnormid (seaduse 248/2005, mis käsitleb Rumeenia kodanike vaba liikumise korda välisriikides, artiklid 38 ja 39) seavad takistusi isikute vabale liikumisele?
2. (a) Do Articles 38 and 39 of [Law 248/2005], which prevent a person (who is a Romanian citizen and, now, a citizen of the Union) from moving freely in another State (in this case, a Member State of the European Union), constitute an obstacle to the free movement of persons upheld by Article 18 EC?
2. a) Kas [seaduse nr 248/2005] artiklid 38 ja 39, mis takistavad isiku (Rumeenia kodaniku ja nüüd Euroopa Liidu kodaniku) vaba liikumist teise riiki (käesolevas asjas Euroopa Liidu liikmesriiki), kujutavad endast takistust EÜ artiklis 18 sätestatud isikute vabale liikumisele?
3. (a) Does the concept of “illegal residence” used in the national provisions of [Romanian] Government Decree 825/1995 approving the [Readmission Agreement] (the provision on the basis of which the readmission of the defendant [to Romania] was ordered, his situation being that of ‘illegal residence’), fall within the grounds of “public policy” or “public security” provided for in Article 27 of Directive 2004/38, so that a restriction on the freedom of movement of such a person may be imposed?
3. a) Kas „ebaseaduslik olukord” [Rumeenia] valitsuse dekreedi nr 825/1995, millega kiidetakse heaks [tagasivõtuleping], (õigusakt, mille alusel otsustati „ebaseaduslikus olukorras” olnud kostja tagasisaatmine) tähenduses, kuulub direktiivi 2004/38 artiklis 27 sätestatud „avaliku korra” või „julgeolekuga” seonduvate põhjuste hulka, nii et liikmesriik võib kehtestada nende isikute vaba liikumist piiravaid sätteid?
(b) If the foregoing question is answered in the affirmative, must Article 27 of Directive [2004/38] be interpreted as meaning that the Member States may impose restrictions on the freedom of movement and residence of a citizen of the Union on grounds of “public policy” and “public security” automatically, without that person’s “personal conduct” being examined?’
b) Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi [2004/38] artiklit 27 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad „avaliku korra” või „julgeoleku” huvides automaatselt piirata Euroopa Liidu kodaniku õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, analüüsimata asjaomase isiku „käitumist”?”
The referring court considered that the above questions called for an urgent answer from the Court in view of the need for Mr Jipa to be able to exercise his right of free movement or to ascertain as quickly as possible whether his exercise of that right is restricted. It therefore asked the Court to apply the accelerated procedure to the reference for a preliminary ruling in accordance with the first paragraph of Article 104a of the Rules of Procedure.
Leides, et eeltoodud küsimused nõuavad Euroopa Kohtult kiireloomulist vastust, sest G. Jipal peab olema võimalik kasutada oma vaba liikumise õigust või saada võimalikult ruttu teada sellest, kui tal on üksnes piiratud võimalus nimetatud õigust kasutada, esitas eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule taotluse kohaldada eelotsusemenetluse suhtes kodukorra artikli 104a esimeses lõigus sätestatud kiirendatud menetlust.
The President of the Court rejected that request by Order of 3 April 2007 on the ground that the conditions laid down in the first paragraph of Article 104a of the Rules of Procedure had not been met.
Euroopa Kohtu president jättis selle taotluse 3. aprilli 2007. aasta määrusega rahuldamata, kuna leidis, et nimetatud artikli 104a esimeses lõigus sätestatud tingimused ei ole täidetud.
By its questions, which it is appropriate to deal with together, the referring court asks, in essence, whether Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38 preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there.
Eelotsuse küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artikliga 18 ja direktiivi 2004/38 artikliga 27 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile eelkõige põhjusel, et ta oli eelnevalt sealt tagasi saadetud „ebaseaduslikus olukorras” viibimise tõttu.
In their written observations before the Court, the Romanian and Greek Governments and the Commission of the European Communities are in agreement that the questions should be answered in the affirmative.
Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes jagavad Rumeenia ja Kreeka valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon seisukohta, et neile küsimustele tuleb vastata jaatavalt.
It must first of all be noted that, as a Romanian national, Mr Jipa enjoys the status of a citizen of the Union under Article 17(1) EC and may therefore rely on the rights pertaining to that status, including against his Member State of origin, and in par -ticular the right conferred by Article 18 EC to move and reside freely within the territory of the Member States (see, for example, to that effect Case C-184/99 Grzelczyk [2001] ECR I-6193, paragraphs 31 to 33; Case C-192/05 Tas-Hagen and Tas [2006] ECR I-10451, paragraph 19; and Joined Cases C-11/06 and C-12/06 Morgan and Bucher [2007] ECR I-9161, paragraphs 22 and 23).
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, Rumeenia kodanikuna on G. Jipal EÜ artikli 17 lõike 1 alusel liidu kodaniku staatus ning ta võib seega, sh oma päritoluliikmesriigi vastu, tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, eeskätt EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (vt selle kohta eelkõige 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-184/99: Grzelczyk, EKL 2001, lk I-6193, punktid 31–33; 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-192/05: Tas-Hagen ja Tas, EKL 2006, lk I-10451, punkt 19, ja 23. oktoobri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-11/06 ja C-12/06: Morgan ja Bucher, EKL 2007, lk I-9161, punktid 22 ja 23).
Next, it should be made clear that, as the Advocate General has pointed out in point 35 of his Opinion, the right of freedom of movement includes both the right for citizens of the European Union to enter a Member State other than the one of
Seejärel tuleb täpsustada – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 35 –, et vaba liikumise õigusega on hõlmatud nii Euroopa Liidu kodaniku õigus siseneda muusse kui oma päritoluliikmesriiki kui ka õigus viimati nimetatud riigist lahkuda.
As the Court has already had occasion to state, the fundamental freedoms guaranteed by the EC Treaty would be rendered meaningless if the Member State of origin could, without valid justification, prohibit its own nationals from leaving its territory in order to enter the territory of another Member State (see by analogy, in respect of freedom of establishment and free movement of workers, Case 81/87 Daily Mail and General Trust [1988] ECR 5483, paragraph 16; Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 31; and Case C-415/93 Bosman [1995] ECR I-4921, paragraph 97).
Euroopa Kohtul on juba olnud juhust rõhutada, et EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadused kaotaksid oma sisu, kui päritoluliikmesriik võiks ilma asjakohase põhjenduseta keelata oma kodanikel riigi territooriumilt lahkuda teise liikmesriigi territooriumile sisenemise eesmärgil (vt analoogia alusel asutamisvabaduse ja töötajate vaba liikumise valdkonnas 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 81/87: Daily Mail and General Trust, EKL 1988, lk 5483, punkt 16; 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-379/92: Peralta, EKL 1994, lk I-3453, punkt 31, ja 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-415/93: Bosman, EKL 1995, lk I-4921, punkt 97).
Moreover, Article 4(1) of Directive 2004/38 expressly provides that all Union citizens with a valid identity card or passport have the right to leave the territory of a Member State to travel to another Member State.
Lisaks sätestab direktiivi 2004/38 artikli 4 lõige 1 sõnaselgelt, et kõikidel liidu kodanikel, kellel on kehtiv isikutunnistus või pass, on õigus lahkuda liikmesriigi territooriumilt, et reisida mõnda teise liikmesriiki.
It follows that a situation such as that of the defendant in the main proceedings, as described in paragraphs 9 and 10 of this judgment, is covered by the right of citizens of the Union to move and reside freely in the Member States.
Sellest tuleneb, et niisugune olukord, milles on põhikohtuasja kostja ja mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 9 ja 10, on hõlmatud liidu kodanike õigusega vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.
Finally, it is important to bear in mind that the right of free movement of Union citizens is not unconditional but may be subject to the limitations and conditions imposed by the Treaty and by the measures adopted to give it effect (see, for example, to that effect Case C-356/98 Kaba [2000] ECR I-2623, paragraph 30; Case C-466/00 Kaba [2003] ECR I-2219, paragraph 46; and Case C-398/06 Commission v Netherlands, paragraph 27).
Viimaks tuleb meenutada, et liidu kodanike vaba liikumise õigus ei ole tingimusteta, vaid võib olla allutatud asutamislepinguga ja selle rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutele ja tingimustele (vt selle kohta eelkõige 11. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-356/98: Kaba, EKL 2000, lk I-2623, punkt 30; 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-466/00: Kaba, EKL 2003, lk I-2219, punkt 46, ja 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-398/06: komisjon vs. Madalmaad, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 27).
As far as the main proceedings are concerned, those limitations and conditions derive in particular from Article 27(1) of Directive 2004/38, which provides that Member States may restrict the freedom of movement of Union citizens and their family members on grounds inter alia of public policy or public security.
Mis puudutab põhikohtuasja, siis tulenevad need piirangud ja tingimused eeskätt direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikest 1, mille kohaselt võivad liikmesriigid piirata liidu kodanike ja nende pereliikmete liikumisvabadust eelkõige avaliku korra või julgeoleku huvides.
In that respect, the Court has always pointed out that, while Member States essentially retain the freedom to determine the requirements of public policy and public security in accordance with their national needs, which can vary from one Member State to another and from one era to another, the fact still remains that, in the Community context and particularly as justification for a derogation from the fundamental principle of free movement of persons, those requirements must be interpreted strictly, so that their scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the Community institutions (see, to that effect, Case 36/75 Rutili [1975] ECR 1219, paragraphs 26 and 27; Case 30/77 Bouchereau [1977] ECR 1999, paragraphs 33 and 34; Case C-54/99 Église de scientologie [2000] ECR I-1335, paragraph 17; and Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraphs 30 and 31).
Selle kohta on Euroopa Kohus alati rõhutanud, et ehkki sisuliselt jääb liikmesriikidele vabadus määrata avaliku korra või julgeoleku nõuded kindlaks lähtuvalt oma siseriiklikest vajadustest, mis võivad varieeruda nii liikmesriigiti kui sõltuvalt ajajärgust, tuleb neid nõudeid ühenduse kontekstis ja eelkõige õigustusena isikute vaba liikumise aluspõhimõttest tehtavast erandist, tõlgendada kitsalt, nii et nende ulatust ei saaks määrata iga liikmesriik ühepoolselt, ilma Euroopa Ühenduse institutsioonide kontrollita (vt selle kohta 28. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 36/75: Rutili, EKL 1975, lk 1219, punktid 26 ja 27; 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau, EKL 1977, lk 1999, punktid 33 ja 34; 14. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-54/99: Église de scientologie, EKL 2000, lk I-1335, punkt 17, ja 14 oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-36/02: Omega, EKL 2004, lk I-9609, punktid 30 ja 31).
The Court’s caselaw has accordingly made it clear that the concept of public policy presupposes, in any event, the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society (see, for example, Rutili, paragraph 28; Bouchereau, paragraph 35; and Joined Cases C-482/01 and C-493/01 Orfanopoulos and Oliveri [2004] ECR I-5257, paragraph 66).
Kohtupraktikas on täpsustatud, et avaliku korra mõiste eeldab igal juhul lisaks ühiskondliku korra häiretele ehk igasugusele seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Rutili, punkt 28; Bouchereau, punkt 35, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades: C-482/01 ja C-493/01: Orfanopoulos ja Oliveri, EKL 2004, lk I-5257, punkt 66).
Such restrictions on the derogations from the abovementioned fundamental principle that are capable of being invoked by a Member State imply in particular, as is apparent from Article 27(2) of Directive 2004/38, that, in order to be justified, measures taken on grounds of public policy or public security must be based exclusively on the personal conduct of the individual concerned, and justifications that are isolated from the particulars of the case in question or that rely on considerations of general prevention cannot be accepted.
Selline kõnesolevast aluspõhimõttest tehtavate erandite piiritlus, millele liikmesriigid võivad tugineda, tähendab eelkõige – nagu tuleneb direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikest 2 –, et avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed peavad nende õigustatuse tagamiseks põhinema eranditult asjaomase isiku isiklikul käitumisel, ning et põhjendused, mis ei ole juhtumi üksikasjadega seotud või mis rajanevad üldise preventsiooni kaalutlustel, ei ole vastuvõetavad.
It should be added that a measure limiting the exercise of the right of free movement must, as has been rightly pointed out by the Romanian Government and the Commission as well as by the Advocate General in point 43 of his Opinion, be adopted in the light of considerations pertaining to the protection of public policy or public security in the Member State imposing the measure.
Tuleb lisada, nagu õigesti märkisid Rumeenia valitsus ja komisjon ning kohtujurist oma ettepaneku punktis 43, et vaba liikumise õiguse kasutamist piirava meetme võtmisel tuleb arvestada meetmeid võtva liikmesriigi enda avaliku korra või julgeoleku kaalutlusi.
Thus it cannot be based exclusively on reasons advanced by another Member State to justify a decision to remove a Community national from the territory of the latter State, as in the main proceedings. That does not however rule out the possibility of such reasons being taken into account in the context of the assessment which the competent national authorities undertake for the purpose of adopting the measure restricting freedom of movement (see, by analogy, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 53).
Sellise meetme võtmine ei saaks tugineda üksnes neile põhjendustele, mida teine liikmesriik kasutas – nagu põhikohtuasjas – õigustusena ühenduse kodaniku tagasisaatmisele selle liikmesriigi territooriumilt, ehkki selline kaalutlus ei välista siiski seda, et siseriiklikud pädevad asutused võiksid arvestada nimetatud põhjendusi vaba liikumist piirava meetme võtmiseks koostatavas hinnangus (vt analoogia alusel 31. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-503/03: komisjon vs. Hispaania, EKL 2006, lk I-1097, punkt 53).
In other words, in a situation such as that in the main proceedings, the fact that a citizen of the Union has been subject to a measure repatriating him from the territory of another Member State, where he was residing illegally, may be taken into account by his Member State of origin for the purpose of restricting that citizen’s right of free movement only to the extent that his personal conduct constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society.
Teisiti öeldes võib isiku päritoluriik sellises olukorras, mis on kõne all põhikohtuasjas, arvestada asjaolu, et liidu kodaniku suhtes kohaldati teisest liikmesriigist tagasisaatmise meedet, selle isiku vaba liikumise õiguse piiramisel üksnes niivõrd, kuivõrd kõnealuse isiku isiklik käitumine kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.
The situation that has given rise to the main proceedings does not however seem to meet the requirements set out in paragraphs 22 to 26 of the present judgment.
Põhikohtuasja aluseks olnud olukord ei näi vastavat käesoleva kohtuotsuse punktides 22–26 käsitletud nõuetele.
In particular, it appears from the file sent to the Court by the referring court and from the written observations of the Romanian Government that the request of the Minister to restrict Mr Jipa’s right of free movement is based solely on the measure repatriating him from the territory of the Kingdom of Belgium to which he was subject on account of his ‘illegal residence’ in that Member State; there was no specific assessment of his personal conduct and no reference to any threat that he might constitute to public policy or public security.
Täpsemalt näib tulenevat eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt Euroopa Kohtule saadetud toimikust ja Rumeenia valitsuse kirjalikest märkustest, et ministeeriumi taotlus piirata G. Jipa vaba liikumise õigust tugines üksnes viimase suhtes kohaldatud Belgia Kuningriigi territooriumilt tagasisaatmise meetmele, sest G. Jipa oli olnud selles liikmesriigis „ebaseaduslikus olukorras”, ent ei sisaldanud ühtki konkreetset hinnangut kõnealuse isiku isikliku käitumise kohta ega ühtki viidet mis tahes ohu kohta, mida viimane kujutas avaliku korra või julgeoleku jaoks.
Furthermore, the Romanian Government states in its written observations that the decision of the Belgian authorities ordering the repatriation of Mr Jipa was also not founded on reasons of public policy or public security.
Rumeenia valitsus täpsustab lisaks oma kirjalikes märkustes, et Belgia Kuningriigi ametiasutuse poolt G. Jipa suhtes langetatud tagasisaatmisotsus ei tuginenud samuti avaliku korra või julgeoleku kaalutlustel.
It is nevertheless for the national court to make the necessary findings in this respect, on the basis of the matters of fact and of law justifying, in the main proceedings, the request of the Minister for a restriction on Mr Jipa’s right to leave Romania.
Eelotsustaotluse esitanud kohtul tuleb teha selles küsimuses vajalikud järeldused, tuginedes faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, millega põhikohtuasjas põhjendati ministeeriumi taotlust piirata G. Jipa riigist lahkumise õigust.
When making such an assessment, the national court will have also to determine whether that restriction on the right to leave is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Sellist hinnangut andes peab eelotsusetaotluse esitanud kohus määrama kindlaks, kas lahkumisõiguse selline piirang on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
According to Article 27(2) of Directive 2004/38 and the Court’s settled caselaw, a measure which restricts the right of freedom of movement may be justified only if it respects the principle of proportionality (see, for example, to that effect Joined Cases C-259/91, C-331/91 and C-332/91 Alluè and Others [1993] ECR I-4309, paragraph 15; Case C-413/99 Baumbast and R [2002] ECR I-7091, paragraph 91; and Case C-100/01 Oteiza Olazabal [2002] ECR I-10981, paragraph 43).
Nii direktiivi 2004/38 artikli 27 lõikest 2 kui ka Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et vaba liikumise õigust piirav meede saab olla õigustatud vaid siis, kui see on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega (vt selle kohta eelkõige 2. augusti 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-259/91, C-331/91 ja C-332/91: Alluè jt, EKL 1993, lk I-4309, punkt 15; 17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-413/99: Baumbast ja R, EKL 2002, lk I-7091, punkt 91, ja 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-100/01: Oteiza Olazabal, EKL 2002, lk I-10981, punkt 43).
The answer to the questions referred must therefore be that Article 18 EC and Article 27 of Directive 2004/38 do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in particular on the ground that he has previously been repatriated from the latter Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society and that the restrict- ive measure envisaged is appropriate to ensure the achievement of the objective it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
Järelikult tuleb esimesele ja teisele küsimusele ning kolmanda küsimuse esimesele osale vastata, et EÜ artikliga 18 ja direktiivi 2004/38 artikliga 27 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile põhjusel, et ta oli sealt eelnevalt „ebaseaduslikus olukorras” viibimise tõttu tagasi saadetud tingimusel, et esiteks kujutab kõnealuse kodaniku isiklik käitumine endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, ja teiseks on selline piirang sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
It is for the national court to establish whether that is so in the case before it.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas see on nii tema menetluses olevas kohtuasjas.