natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In Case C-426/05 Tele2 Telecommunications [2008] ECR I-685, concerning the electronic communications networks and services referred to in Directive 2002/21 (41), the Court gave a ruling on the terms user‘affected’or undertaking‘affected’for the purposes of Article 4(1) of that directive (42), and the term party‘affected’within the meaning of Article 16(3) of that directive (43).
Kohtuasjas Arcor (17. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-152/07−C-154/07), mis käsitleb telekommunikatsioonisektorit, otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 97/3339 artik- li 12 lõiget 7 ja direktiivi 90/38840 artiklit 4c tuleb tõlgendada nii, et riigi reguleeriv asutuse i või kohustada üldkasutatava telekommunikatsioonivõrguga vastastikku seotud sidevõrgu operaatorit maksma turgu valitsevat seisundit omavale abonentvõrgu operaatorile lisaks vastastikuse sidumise tasule ka kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu puudujäägi eest, mis tekkis abonentvõrgu operaatoril kliendiliini kättesaadavaks tegemise tõttu.
Those terms must be interpreted as covering not only an‘undertaking (formerly) having significant power on the relevant market’which is the subject of a decision of a national regulatory authority taken in the context of a market analysis procedure and is the addressee of that decision, but also users and undertakings in competition with such an undertaking which are not themselves addressees of that decision but the rights of which are adversely affected by it.
Direktiivi 97/33 artikli 12 lõige 7 ei võimalda riigi reguleerival asutusel lubada kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, mille summat ei kehtestata kulude põhjal, ehkki see on oma laadilt sama kui vastastikuse sidumise tasu ja seda kogutakse täienduseks sellele lisatasule.
In the context of such proceedings, a provision of national law which grants party status only to ‘undertakings (formerly) having significant power on the relevant market’in respect of which specific regulatory obligations are imposed, amended or withdrawn is not, in principle, contrary to Article 4 of the directive.
Sellise lisatasu eesmärk on üksnes kaitsta turgu valitsevat abonentvõrgu operaatorit ja rahastada tema puudujääki teiste vastastikku seotud võrkude operaatorite klientide kaudu; selline rahastamine ei toimu universaalteenuse kohustuste rahastamise raames ja on vaba konkurentsi põhimõttega vastuolus.
However, it is for the national court to ensure that national procedural law guarantees the safeguarding of the rights which those users and undertakings in competition derive from the Community legal order in a manner which is not less favourable than that in which comparable domestic rights are safeguarded and which does not prejudice the effectiveness of the legal protection of the parties concerned, which is guaranteed in Article 4 of the directive.
Kõnesolevatel artiklitel on vahetu õigusmõju ning eraõiguslikud isikud võivad neile siseriiklikus kohtus tugineda, et vaidlustada riigi reguleeriva asutuse otsus.
Directive 2002/21/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March 2002 on a common regulatory framework for electronic communications networks and services (framework directive) (OJ 2002 L 108, p. 33).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).
Which grants any user or undertaking providing electronic communications networks and/or services a right to appeal against a decision taken by a national regulatory authority by which it is affected.
Sellega antakse kasutajatele ja elektroonilisi sidevõrkusid ja/või -teenuseid pakkuvatele ettevõtjatele õigus esitada kaebus riigi reguleeriva asutuse otsuse peale, mis neid mõjutab.
Which grants to such a person the right to begiven an appropriate period of notice of a decision towithdraw sector-specific regulatory obligations.
Sellega antakse viimasele õigus saadapiisavalt vara teadaotsusest,millega sektorispetsiifilised regulatiivsed kohustused tühistatakse.
In Case C-239/07 Sabatauskas andOthers (judgment of 9 October 2008), concerning the internal market in electricity, the Court held that Article 20 of Directive 2003/54 (44) is to be interpreted as defining the Member States’obligations only in respect of the access and not the connection of third parties to the electricity transmission and distribution systems and as not laying down that the system of network access that the Member States are required to establish must allow an eligible customer to choose, a this discretion, the type of system to which he wishes to connect.
Euroopa Kohus nii, et need võivad tähendada mitte ainult„ettevõtjat, kellel on (varem olnud) märkimisväärne turujõud asjaomasel turul”, kelle suhtes riigi reguleeriv asutus on turuanalüüsi menetluses teinud otsuse ja kes on otsuse adressaat, vaid ka kasutajaid ja sellise ettevõtjaga konkureerivaid ettevõtjaid, kes ise ei ole selle otsuse adressaadid, kuid kelle õigusi otsus ebasoodsalt mõjutab.
That provision does not preclude national legislation which lays down that an eligible customer’s equipment may be connected to a transmission system only where the distribution system operator refuses, on account of established technical or operating requirements, to connect to its system the equipment of the eligible customer which is on the territory included in its licence.
Siseriiklik õigusnorm, mis annab sellises menetluses poole staatuse üksnes„ettevõtjatele, kellel on (varem olnud) märkimisväärne turujõud asjaomasel turul” ja kellele regulatiivsed erikohustused kehtestatakse, kelle kohustusi muudetakse või kelle kohustused tühistatakse, ei ole eespool osutatud artikliga 4 põhimõtteliselt vastuolus.
It is, however, for the national courts to verify that the implementation and application of that access system is carried out in accordance with criteria which are objective and do not discriminate between the users of the transmission and distribution systems.
Siiski on eelotsusetaotluse esitanud kohtul ülesanne kontrollida, et siseriiklik menetlusõigus tagab nende õiguste kaitse, mis on ühenduse õiguskorraga asjaomastele konkureerivatele kasutajatele ja ettevõtjatele antud, viisil, mis ei ole ebasoodsam kui samalaadsete siseriiklike õiguste kaitse puhul ja mis ei kahjusta asjassepuutuvatele isikutele asjaomase direktiivi artikliga 4 tagatud õiguskaitse tõhusust.
With regard to the protection of personal data, of particular note is Case C-524/06 Huber (judgment of 16 December 2008), concerning the German system for processing personal data relating to Union citizens who are not German nationals, under which the data relating to such foreign nationals is to be processed and stored in a special register containing a wider range of information than that relating to German nationals, which is kept in district registers.
Kohtuasjas Sabatauskas jt (9. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-239/07), mis puudutas elektrienergia siseturgu, otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2003/5444 artiklit 20 tu- leb tõlgendada nii, et see säte määrab kindlaks liikmesriikide kohustused vaid seoses kolmandate isikute juurdepääsuga elektrienergia edastus- ja jaotusvõrkudele, mitte seoses nende isikute ühendamisega nimetatud võrkudesse; nimetatud säte ei näe ette seda, et võrkudele juurdepääsu süsteem, mille liikmesriigid peavad looma, peaks võimaldama vabatarbijal oma äranägemisel valida, millisesse võrku ta soovib end ühendada.
When asked whether such a system is compatible with Article 7(e) of Directive 95/46 on the protection of individuals with regard to the processing of personal data and on the freemovement of such data (45), the Court held that such a system, having as its object the provision of support to the national authorities responsible for the application of the legislation relating to the right of residence, does not satisfy the requirement of necessity laid down by that provision, interpreted in the light of the prohibition of any discrimination on grounds of nationality, unless it contains only the data which are necessary for the application by those authorities of that legislation and its centralised nature enables that legislation to be more effectively applied as regards the right of residence of Union citizens who are not nationals of that Member State. It is for the national courts to ascertain whether that is the case.
Kõnealuse artikliga ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et tarbija elektripaigaldisi võib ühendada edastusvõrku ainult siis, kui jaotusvõrgu haldur keeldub tema tegevuspiirkonnas tegutseva tarbija elektripaigaldisi tehnilistel või käitamisega seotud põhjustel jaotusvõrku ühendamast.
The storage and processing of personal data containing individualised personal information in such a register for statistical purposes cannot, on any basis, be considered to be necessary within the meaning of Article 7(e) of Directive 95/46.
Siseriiklik kohus peab siiski kontrollima, et selle süsteemi loomine ja rakendamine toimuks objektiivsete kriteeriumide alusel ja võrgukasutajate vahel vahet tegemata.
In Case C-275/06 Promusicae [2008] ECR I-271, the Court held that Communitylaw does not require the Member States to lay down an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings. In a situation in
Isikuandmete kaitse valdkonnas tuleb mainida kohtuasja Huber (16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C-524/06), mis puudutab Saksa kodanikeks mitteolevate liidu kodanike kohta käivate isikuandmete töötlemise süsteemi Saksamaal; selle süsteemi kohaselt nähti ette niisuguste välisriigi kodanike kohta käivate andmete töötlemine ja säilitamine eraldi registris, mis sisaldab oluliselt rohkem teavet võrreldes sellega, mis on Saksa kodanike kohta vallaregistrites kogutud.
Directive 95/46/EC of the European Parliament and of the Council of 24 October 1995 on the protection of individuals with regard to the processing of personal data and on the freemovement of such data (OJ 1995 L 281, p. 31).
EuroopaParlamendijanõukogu24.oktoobri1995.aastadirektiiv95/46/EÜüksikisikutekaitsekohtaisikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT L 281, lk 31; ELT eriväljaanne 13/15, lk 355).
Proceedings which a non-profit-making organisation of producers and publishers of musical and audiovisual recordings brings proceedings seeking an order that a provider of Internet access services disclose to the organisation the identities and addresses of certain subscribers, so as to enable civil proceedings to be brought for infringement of copyright, neither the directives relating to the information society and the protection of intellectual property, especially copyright (46), nor those relating to the protection of personal data (47) require the Member States to lay down an obligation to communicate personal data in order to ensure effective protection of copyright in the context of civil proceedings.
Olukorras, kus helisalvestiste ja audiovisuaalsete salvestiste produtsente ja väljaandjaid ühendav mittetulundusühing esitab taotluse, et Interneti-ühenduse teenuste pakkujat kohustataks avaldama teatavate abonentliinide valdajate nimed ja aadressid, et tal oleks võimalik autoriõiguste tõttu algatada tsiviilmenetlus, ei pea liikmesriigid infoühiskonda ning intellektuaalomandiõiguse ja eelkõige autoriõiguse kaitset käsitlevatest direktiividest46 ega isikuandmete kaitset käsitlevatest direktiividest47 tulenevalt kehtestama kohustust edastada autoriõiguse tõhusa kaitse tagamiseks isikuandmeid tsiviilmenetluse raames.
The agreement on trade-related aspects of intellectual property rights (TRIPs Agreement) does not contain provisions which require those directives to be interpreted as compelling the Member States to lay down such an obligation.
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide lepingu (TRIPS-leping) sätete alusel ei pea tõlgendama eespool mainitud direktiive nii, nagu kohustaksid need liikmesriike sellise kohustuse sätestama.
However, the Court pointed out that Communitylaw requires that, when transposing those directives, the Member States take care to rely on an interpretation of them which allows a fair balance to be struck between the various fundamental rights protected by the Community legal order.
Euroopa Kohus rõhutas, et ühenduse õiguse kohaselt peavad liikmesriigid siiski nende direktiivide ülevõtmisel jälgima, et nad tugineksid asjaomaste direktiivide sellisele tõlgendusele, mis võimaldab tagada õiglast tasakaalu erinevate ühenduse õiguskorras kaitstud põhiõiguste vahel.
When implementing the measures transposing those directives, the authorities and courts of the Member States must not only interpret their national law in a manner consistent with those directives but also make sure that they do not rely on an interpretation of them which would be in conflict with fundamental rights or with the other general principles of Community law, such as the principle of proportionality.
Liikmesriikide ametiasutused ja kohtud ei pea nende direktiivide ülevõtmismeetmete rakendamisel mitte ainult tõlgendama oma siseriiklikku õigust kooskõlas asjaomaste direktiividega, vaid nad peavad ka jälgima, et nad ei tugineks asjaomaste direktiivide sellisele tõlgendusele, mis on vastuolus põhiõigustega või muude ühenduse õiguse üldpõhimõtetega, näiteks proportsionaalsuse põhimõttega.
In two cases, the Court was called upon to consider Directive 2000/35 on combating late payment in commercial transactions (48).
Kahes kohtuasjas peatus Euroopa Kohus direktiivil 2000/35 (hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul)48.
In Case C-306/06 01051 Telecom (judgment of 3 April 2008), involving a dispute concerning payment of default interest claimed following alleged late payment of invoices, the Court held that Article 3(1)(c)(ii) of that directive is to be interpreted as meaning that it requires, in order that a payment by bank transfer may avoid or put an end to the application of interest for late payment, that the sum due be credited to the account of the creditor within the period for payment.
Kohtuasjas 01051 Telecom (3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-306/06), milles käis vaidlus arvete väidetavalt hilinenud maksmise eest nõutava viivise maksmise üle, sedastas Eu-
Directive 2000/31/EC of the European Parliament and of the Council of 8 June 2000 on certain legal aspects of information society services, in particular electronic commerce, in the internal market (OJ 2000 L 178, p.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu8. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
Directive 2000/35/EC of the European Parliament and of the Council of 29 June 2000 on combating late payment in commercial transactions (OJ 2000 L 200, p. 35).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu29. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/35/EÜhilinenudmaksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (EÜT L 200, lk 35; ELT eriväljaanne 17/01, lk 226).
Court of Justice harmonises only the period within which an enforceable title can be obtained, but does not govern forced execution procedures, which remain subject to the national law of the Member States.
Euroopa Kohus roopa Kohus, et eelmainitud direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et see nõuab selleks, et pangaülekandega tehtud makse hoiaks ära või lõpetaks viivitusintressi kohaldamise, et tasumisele kuuluv summa oleks tähtajaks kantud võlausaldaja kontole.
With regard to consumer protection, there are again two judgments which merit consideration.
Ka tarbijakaitsega seoses võib välja tuua kaks kohtuasja.
In Case C-412/06 Hamilton (judgment of 10 April 2008), the Court stated that Directive 85/577 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises (49) must be interpreted as meaning that the national legislature is entitled to provide that the right of cancellation laid down in Article 5(1) of the directive, which provides that the consumer can renounce the effects of his undertaking by sending notice within a period of not less than seven days from the date on which the trader notified him of that right, may be exercised no later than one month from the date on which the contracting parties performed in full their obligations under a contract for long-term credit, where the consumer has been given defective notice concerning the exercise of that right.
Kohtuasjas Hamilton (10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-412/06) märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 85/577 (tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral)49 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik seadusandja võib ette näha, et direktiivi artikli 5 lõikega 1 kehtestatud taganemisõigust –mille kohaselt võib tarbija loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme päeva jooksul alates hetkest, kui ettevõtja talle sellest õigusest teada andis – võib kasutada hiljemalt üks kuu pärast lepingupoolte pikaajalisest laenulepingust tulenevate kohustuste täies ulatuses täitmist, kui tarbija on saanud selle õiguse kasutamise kohta ekslikku teavet.
In Case C-404/06 Quelle (judgment of 17 April 2008), a reference was made to the Court by the Bundesgerichtshof (Federal Court of Justice) concerning a dispute between a consumers’ association and Quelle, which had, in accordance with German legislation, requested and obtained payment from a consumer for use of a defective appliance which was replaced with a new appliance.
Kohtuasjas Quelle (17. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-404/06) esitas Bundesgerichtshof Euroopa Kohtule arutamiseks vaidluse, mille pooled olid tarbijate ühendus ja ettevõtja Quelle, kes nõudis, et tarbija tasuks vastavalt Saksa õigusnormidele seadme kasutamise eest, mis oli defektne ja mis asendati hiljem uue seadmega.
The Court considered that Directive 1999/44 on consumer goods (50) precludes national legislation under which a seller who has sold consumer goods which are not in conformity may require the consumer to pay compensation for the use of the defective goods until their replacement with new goods.
Euroopa Kohus leidis, et tarbekaupu käsitleva direktiiviga 1999/4450 on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis võimaldab müüjal, kes on müünud lepingule mittevastava tarbekauba, nõuda tarbijalt hüvitist lepingule mittevastava kauba kasutamise eest kuni selle asendamiseni uue kaubaga.
The ‘free of charge’ aspect of the seller’s obligation to bring goods into conformity is intended to protect consumers from the risk of financial burdens which might dissuade them from asserting their rights in the absence of such protection.
Tasuta lepinguga vastavusse viimine müüja poolt on suunatud tarbija kaitsmisele võimalike rahaliste kohustuste eest, mis võivad takistada sellise kaitse puudumise korral tarbijal oma õigusi realiseerimast.
Moreover, the ‘free of charge’ aspect of the seller’s obligation is consistent with the purpose of that directive, which is to ensure a high level of consumer protection.
Muu hulgas vastab tasuta lepinguga vastavusse viimine kõnealuse direktiivi eesmärgile, milleks on tarbijate kaitstuse kõrge taseme tagamine.
The seller, who, in contrast with the consumer who has already paid the selling price, does not perform his contractual obligation correctly if he delivers goods which are not in conformity, must bear the consequences of that faulty performance.
Müüja, kes vastupidi ostjale, kes on juba tasunud ostuhinna, ei täida lepingule mittevastava kauba üleandmise korral müügilepinguga võetud kohustust nõuetekohaselt, peab kandma lepingu puuduliku täitmise tagajärjed.
The seller’s financial interests are nevertheless protected, on the one hand, by the two-year time limit and, on the other, by the fact that it may refuse to replace the goods where that remedy would be disproportionate in that it would impose unreasonable costs on the seller.
Tema rahalised huvid on siiski kaitstud: ühelt kaitseb neid kaheaastane tähtaeg ning teiselt poolt võimalus keelduda kauba asendamisest juhul, kui see parandusmeede osutub ebaproportsionaalseks, tekitades ebamõistlikke kulutusi.
Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises (OJ 1985 L 372, p. 31).
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiiv 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, lk 31, ELT eriväljaanne 15/01, lk 262).
Directive 1999/44/EC of the European Parliament and of the Council of 25 May 1999 on certain aspects of the sale of consumer goods and associated guarantees (OJ 1999 L 171, p. 12).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiiv 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (EÜT L 171, lk 12; ELT eriväljaanne 15/04, lk 223).
With regard to the case-law on trade marks, two cases dealing with the possibility under Arti- cles 5(1)(b) and 6(1)(b) of Directive 89/104 (51) for the proprietor of a trademark to prevent the use of a sign that is similar to his mark merit particular attention.
Kaubamärgialase kohtupraktika hulgas on eriti tähelepanuväärivad kaks kohtuasja, mis puudutavad direktiivi 89/10451 artikli 5 lõike 1 punktis b ja artikli 6 lõike 1 punktis b sätes- tatud võimalust kaubamärgi omanikul keelata oma kaubamärgiga sarnaste tähiste kasutamine.
Council Directive 84/450/EEC of 10 September 1984 relating to the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States concerning misleading advertising (OJ 1984 L 250, p. 17).
Nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiv 84/450/EMÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta (EÜT L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227).
Directive 97/55/EC of the European Parliament and of the Council of 6October 1997 amending Directive 84/450/EEC concerning misleading advertising so as to include comparative advertising (OJ 1997 L 290, p. 18).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 1997. aasta direktiiv 97/55/EÜ (EÜT L 290, lk 18; ELT eriväljaanne 15/03, lk 365).
Among the Court’s judgments given in the field of social policy, attention should be focused on a number of cases that deal with the implementation of the principle of equal treatment and with provisions designed to protect workers, as well as a case dealing with institutional issues which are of particular interest.
Sotsiaalpoliitika valdkonda puudutava kohtupraktika raames tuleb esile tõsta mitu kohtuasja, mis käsitlevad võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamist ja töötajate kaitse tagamiseks ettenähtud sätteid, ning ühte eriti huvitavat kohtuasja institutsiooniliste küsimuste kohta.
First of all, the Court developed its case-law on the interpretation of Directive 2007/78 on equal treatment in employment and occupation (54) in the context of two references for preliminary rulings.
Ennekõike täiendas Euroopa Kohus oma kohtupraktikat direktiivi 2000/78/EÜ (mis käsitleb võrdset kohtlemist töö saamisel ja kutsealale pääsemisel)54 tõlgendamise kohta kahe eelotsuseküsimuse raames.
In Case C-303/06 Coleman (judgment of 17 July 2008), the Court stated that the principle of equal treatment enshrined in that directive applies not to a particular category of person but by reference to the grounds of discrimination mentioned in Article 1 there of and the prohibition of direct discrimination is not therefore limited only to people who are themselves disabled.
Kohtuasjas Coleman (17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-303/06) märkis Euroopa Kohus, et kõnealuse direktiiviga kehtestatud võrdse kohtlemise põhimõtet ei kohaldata kindlaksmääratud isikute kategooriale, vaid direktiivi artiklis 1 sätestatud diskrimineerimise põhjuste alusel, ja et otsese diskrimineerimise keeld ei ole seega piiratud üksnes nende isikutega, kes on ise puudega.