natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Likewise, it is the flag State which, under the Convention, must take such measures as are necessary to ensure safety at sea and, therefore, to protect the interests of other States.
Samuti on lipuriik see, kes peab kõnealuse konventsiooni kohaselt võtma vajalikud meetmed mereohutuse tagamiseks ning seega teiste riikide huvide kaitseks.
The flag State may thus also be held liable, vis-à-vis other States, for harm caused by a ship flying its flag to marine areas placed under those States’ sovereignty, where that harm results from a failure of the flag State to fulfil its obligations.
Nii võib riik olla teiste riikide ees vastutav kahju eest, mida tema lipu all sõitev laev on tekitanud teiste riikide suveräänsuse all olevatel merealadel, kui selline kahju on tekkinud lipuriigi poolt oma kohustuste täitmatajätmise tagajärjel.
Doubt is not cast on the foregoing analysis by the fact that Part XI of UNCLOS involves natural and legal persons in the exploration, use and exploitation of the sea-bed and ocean floor, and subsoil thereof, beyond the limits of national jurisdiction, since the present case does not in any way concern the provisions of Part XI.
Eelnevat analüüsi ei lükka ümber asjaolu, et Montego Bay konventsiooni XI osa käsitleb väljapoole riikide jurisdiktsiooni jäävate merede ja ookeanide ning nende all oleva maapõue uurimist ja kasutamist füüsiliste ja juriidiliste isikute poolt, kuna käesolev kohtuasi ei ole XI osa sätetega seotud.
In those circumstances, it must be found that UNCLOS does not establish rules intended to apply directly and immediately to individuals and to confer upon them rights or freedoms capable of being relied upon against States, irrespective of the attitude of the ship’s flag State.
Neil asjaoludel tuleb nentida, et Montego Bay konventsioon ei kehtesta eeskirju, mida saaks otse ja vahetult üksikisikute suhtes kohaldada ning mis annaks neile õigusi ja vabadusi, millele saab tugineda vaidluses riigi vastu, sõltumata laeva lipuriigi seisukohast.
It follows that the nature and the broad logic of UNCLOS prevent the Court from being able to assess the validity of a Community measure in the light of that Convention.
Siit tuleneb, et Montego Bay konventsiooni laad ja ülesehitus välistavad selle, et Euroopa Kohus saaks sellest konventsioonist lähtudes hinnata ühenduse õigusakti kehtivust.
Consequently, the answer to the first three questions must be that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed:
Järelikult tuleb esimesele, teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2005/35 kehtivust ei saa hinnata:
— either in the light of Marpol 73/78,
– Marpoli konventsiooni 73/78 alusel
— or in the light of UNCLOS.
– ega Montego Bay konventsiooni alusel.
Question 4
Neljas küsimus
By this question, the national court essentially asks whether Article 4 of Directive 2005/35 is invalid on the ground that, by using the term ‘serious negligence’, it infringes the general principle of legal certainty.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib selle küsimusega teada sisuliselt seda, kas direktiivi 2005/35 artikkel 4 on tühine põhjusel, et selles on kasutatud mõistet „raske hooletus”, kuna seeläbi rikub see õiguskindluse üldpõhimõtet.
The claimants in the main proceedings and the Greek Government consider that Article 4 of Directive 2005/35 breaches the general principle of legal certainty which requires that rules should be clear and precise so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are.
Põhikohtuasja hagejad ja Kreeka valitsus on seisukohal, et direktiivi 2005/35 artikkel 4 rikub õiguskindluse üldpõhimõtet, mille kohaselt on nõutav, et õigusnorm peab olema selge ja täpne, et õigussubjektidel oleks võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi.
They submit that, under this provision, liability of persons causing discharges of polluting substances is subject to the test of serious negligence, which is not defined at all by Directive 2005/35 and which consequently lacks clarity.
Kõnealune säte näeb saasteainete merreheitmisega seotud isikute vastutuse kriteeriumina ette raske hooletuse, mida ei ole direktiivis 2005/35 defineeritud ning mis seega pole piisavalt selge.
Thus, the persons concerned are unable to ascertain the degree of severity of the rules to which they are subject.
Niisiis ei ole asjassepuutuvatel isikutel võimalik teada nende suhtes kohaldatavate õigusnormide ranguse astet.
The general principle of legal certainty, which is a fundamental principle of Community law, requires, in particular, that rules should be clear and precise, so that individuals may ascertain unequivocally what their rights and obligations are and may take steps accordingly (see Case C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 30, and IATA and ELFAA, paragraph 68).
Õiguskindluse üldpõhimõte, mis on ühenduse õiguse aluspõhimõte, nõuab, et õigusnorm peab olema selge ja täpne, selleks et õigussubjektid saaksid selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning võtta arvesse nende tagajärgi. (vt 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-110/03: Belgia vs. komisjon, EKL 2005, lk I-2801, punkt 30, ja eespool viidatud kohtuotsus IATA ja ELFAA, punkt 68).
Furthermore, in obliging the Member States to regard certain conduct as infringements and to punish it, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, must also observe the principle of the legality of criminal offences and penalties (nullum crimen, nulla poena sine lege), which is one of the general legal principles underlying the constitutional traditions common to the Member States (Case C-303/05 Advocaten voor de Wereld [2007] ECR I-3633, paragraph 49) and is a specific expression of the general principle of legal certainty.
Direktiivi 2005/35 artikkel 4 koostoimes nimetatud direktiivi artikliga 8, millega pannakse liikmesriikidele kohustus käsitleda teatavat käitumist rikkumisena ja kohaldada sellise käitumise suhtes sanktsioone, peab järgima ka seaduslikkuse ning kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtet (nullum crimen, nulla poena sine lege), mis kuulub liikmesriikide ühistele riigiõiguslikele tavadele tuginevate õiguse üldpõhimõtete hulka (3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C-303/05: Advocaten voor de Wereld, EKL 2007, lk I-3633, punkt 49) ning on õiguskindluse üldpõhimõtte konkreetne väljendus.
The principle of the legality of criminal offences and penalties implies that Community rules must define clearly offences and the penalties which they attract.
Seaduslikkuse ning kuritegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb, et ühenduse õigusnormides peavad rikkumised ja nende eest määratavad karistused olema selgelt defineeritud.
This requirement is satisfied where the individual can know from the wording of the relevant provision and, if need be, with the assistance of the courts’ interpretation of it, what acts and omissions will make him criminally liable (see, in particular, Advocaten voor de Wereld, paragraph 50, and the judgment of the European Court of Human Rights in Coëme and Others v. Belgium, nos. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 and 33210/96, Reports of Judgments and Decisions 2000-VII, § 145).
See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Advocaten voor de Wereld, punkt 50, ning Euroopa Inimõiguste Kohtu 22. juuni 2000. aasta otsus Coëme jt vs. Belgia, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, punkt 145).
It is true that Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, obliges the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances if committed ‘with intent, recklessly or by serious negligence’, without defining those concepts.
On tõsi, et direktiivi 2005/35 artikkel 4 koostoimes nimetatud direktiivi artikliga 8 paneb liikmesriikidele kohustuse kohaldada laevadelt saasteainete merreheitmise suhtes sanktsioone, kui see on toimunud „tahtlikult või kergemeelselt või [raske] hooletuse tõttu”, kuid ilma et neid mõisteid oleks defineeritud.
It is, however, to be pointed out, first of all, that those various concepts, in particular that of ‘serious negligence’ referred to by the national court’s questions, correspond to tests for the incurring of liability which are to apply to an indeterminate number of situations that it is impossible to envisage in advance and not to specific conduct capable of being set out in detail in a legislative measure, of Community or of national law.
Sellegipoolest tuleb esmalt rõhutada, et kõnealused erinevad mõisted, eelkõige eelotsuse küsimustes mainitud „raske hooletus”, tähistavad vastutuse tekkimise tingimusi, mida kohaldatakse määratlemata hulgale olukordadele, mida ei ole võimalik ette näha, mitte aga konkreetsele käitumisele, mida saab ühenduse või riigi õigusaktis üksikasjalikult kirjeldada.
Next, those concepts are fully integrated into, and used in, the Member States’ respective legal systems.
Edasi tuleb nentida, et kõnealused mõisted kuuluvad liikmesriikide õigussüsteemidesse ja on seal kasutusel.
In particular, all those systems have recourse to the concept of negligence which refers to an unintentional act or omission by which the person responsible breaches his duty of care.
Eelkõige on kõigis neis õigussüsteemides kasutusel mõiste „hooletus”, mis tähendab tahtmatut tegu või tegevusetust, millega vastutav isik rikub oma hoolsuskohustust.
Also, as provided by many national legal systems, the concept of ‘serious’ negligence can only refer to a patent breach of such a duty of care.
Lisaks, nagu paljude riikide õigussüsteemides ette nähtud, võib mõiste „raske” hooletus tähistada üksnes rikkumist, millega on seotud niisugune hoolsuskohustus.
Accordingly, ‘serious negligence’ within the meaning of Article 4 of Directive 2005/35 must be understood as entailing an unintentional act or omission by which the person responsible commits a patent breach of the duty of care which he should have and could have complied with in view of his attributes, knowledge, abilities and individual situation.
Neil asjaoludel tuleb mõistet „raske hooletus” direktiivi 2005/35 artikli 4 tähenduses mõista nii, et see tähendab tahtmatut tegu või tegevusetust, millega vastutav isik rikub selgelt hoolsuskohustust, mida ta oleks oma omadusi, teadmisi, võimeid ja individuaalset olukorda arvestades pidanud järgima ja võinud järgida.
Finally, in accordance with Article 249 EC, Directive 2005/35 must be transposed by each of the Member States into national law.
Lõpuks, EÜ artikli 249 kohaselt peavad liikmesriigid võtma direktiivi 2005/35 üle oma riigi õiguskorda.
Thus, the actual definition of the infringements referred to in Article 4 of that directive and the applicable penalties are those which result from the rules laid down by the Member States.
Seega määratletakse kõnealuse direktiivi artiklis 4 osutatud rikkumised ja kohaldatavad sanktsioonid liikmesriikide poolt vastuvõetud õigusnormides.
In view of the foregoing, Article 4 of Directive 2005/35, read in conjunction with Article 8 thereof, does not infringe the general principle of legal certainty in so far as it requires the Member States to punish shipsource discharges of polluting substances committed by ‘serious negligence’, without defining that concept.
Eeltoodut arvestades tuleb nentida, et direktiivi 2005/35 artikkel 4 selle koostoimes nimetatud direktiivi artikliga 8 ei riku õiguskindluse üldpõhimõtet, kui paneb liikmesriikidele kohustuse kohaldada sanktsioone laevadelt pärinevate saasteainete merreheitmise suhtes, kui see on toimunud „raske hooletuse” tõttu, ilma seda mõistet defineerimata.
It follows that examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
Siit tuleneb, et neljanda küsimuse uurimisel ei ilmnenud midagi, mis võiks mõjutada direktiivi 2005/35 artikli 4 kehtivust, pidades silmas õiguskindluse üldpõhimõtet.
The validity of Directive 2005/35/EC of the European Parliament and of the Council of 7 September 2005 on shipsource pollution and on the introduction of penalties for infringements cannot be assessed:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/35/EÜ, mis käsitleb laevade põhjustatud merereostust ning karistuste kehtestamist merereostusega seotud rikkumiste eest, kehtivust ei saa hinnata:
— either in the light of the International Convention for the Prevention of Pollution from Ships, signed in London on 2 November 1973, as supplemented by the Protocol of 17 February 1978,
– lähtudes 2. novembril 1973 Londonis allakirjutatud rahvusvahelisest konventsioonist laevadelt pärineva merereostuse vältimise kohta, mida on täiendatud 17. veebruari 1978. aasta protokolliga,
— or in the light of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed in Montego Bay on 10 December 1982.
– ega 10. detsembril 1982 Montego Bay’s allakirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni alusel.
Examination of the fourth question has revealed nothing capable of affecting the validity of Article 4 of Directive 2005/35 in the light of the general principle of legal certainty.
Neljanda küsimuse uurimisel ei ilmnenud midagi, mis võiks mõjutada direktiivi 2005/35 artikli 4 kehtivust, pidades silmas õiguskindluse üldpõhimõtet.
Case C-534/06
Kohtuasi C-534/06
(Common agricultural policy — EAGGF — Article 13 of Regulation (EEC) No 866/90 — Exclusion of investments relating to the processing of products from third countries — Principle of proportionality)
Ühine põllumajanduspoliitika – EAGGF – Määruse (EMÜ) nr 866/09 artikkel 13 – Kolmandast riigist pärit toodete töötlemisega seotud investeeringute väljajätmine – Proportsionaalsuse põhimõte
Judgment of the Court (Eighth Chamber), 5 June 2008 . . . . . . . . . . .
Euroopa Kohtu otsus (kaheksas koda), 5. juuni 2008 . . . . . . . . . . . . .
Economic and social cohesion — Structural assistance — Improving the processing and marketing conditions for agricultural products
Majanduslik ja sotsiaalne ühtekuuluvus – Struktuuriabi – Põllumajandustoodete töötlemis- ja turustamistingimuste parandamine
(Council Regulation No 866/90, Art. 13)
(Nõukogu määrus nr 866/90, artikkel 13)
SUMMARY — CASE C-534/06 in so far as products originating within the Community have been marketed or processed in the quantities provided for.
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-534/06 tele, turustades ja/või töödeldes ühendusest pärit tooteid programmis ette nähtud mahus.
Article 13 of Regulation No 866/90 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products must be interpreted as meaning that payment of financial assistance is not excluded in cases of the marketing or processing of products including products originating beyond the territory of the Community, when the specific programme for which that financial assistance was granted has been observed,
Määruse nr 866/90 põllumajandustoodete töötlemis- ja turustamistingimuste parandamise kohta artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et rahalise abi andmine ei ole välistatud, kui turustatakse või töödeldakse ka tooteid, mis ei ole pärit ühenduse territooriumilt, kuigi asjaomast eriprogrammi, milleks kõnealust rahalist abi anti, on teostatud vastavalt nõue-
(see para. 31, operative part)
(vt punkt 31 ja resolutiivosa)
JUDGMENT OF THE COURT (Eighth Chamber)
EUROOPA KOHTU OTSUS (kaheksas koda)
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Corte Suprema di Cassazione (Italy), made by decision of 23 November 2006, received at the Court on 27 December 2006, in the proceedings
Kohtuasi C-534/06, mille ese on EÜ artikli 234 alusel Corte suprema di cassazione (Itaalia) 23. novembri 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. detsembril 2006, menetluses
THE COURT (Eighth Chamber), composed of G. Arestis, President of Chamber, J. Malenovský and T. von Danwitz (Rapporteur), Judges,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
Advocate General: D. Ruiz-Jarabo Colomer, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
KOHTUOTSUS 5.6.2008 – KOHTUASI C-534/06 koosseisus: koja esimees G. Arestis, kohtunikud J. Malenovský ja T. von Danwitz (ettekandja), kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer, kohtusekretär: R. Grass, arvestades kirjalikku menetlust, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— the Italian Government, by I. M. Braguglia, acting as Agent, and by G. Aiello, avvocato dello Stato,
– Itaalia valitsus, esindaja: I. M. Braguglia, keda abistas avvocato dello Stato G. Aiello,
— the Greek Government, by I. Chalkias and I. Pouli, acting as Agents,
– Kreeka valitsus, esindajad: I. Chalkias ja I. Pouli,
— the Commission of the European Communities, by C. Cattabriga, acting as Agent,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: C. Cattabriga,
INDUSTRIA LAVORAZIONE CARNI OVINE having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion, gives the following
INDUSTRIA LAVORAZIONE CARNI OVINE arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta, on teinud järgmise otsuse
The reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Article 13 of Council Regulation (EEC) No 866/90 of 29 March 1990 on improving the processing and marketing conditions for agricultural products (OJ 1990 L 91, p. 1).
Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 29. märtsi 1990. aasta määruse (EMÜ) nr 866/90 põllumajandustoodete töötlemis- ja turustamistingimuste parandamise kohta (EÜT L 91, lk 1) artikli 13 tõlgendamist.
That reference was made in the context of proceedings between Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (‘ILCO’) and the Regione Lazio concerning the latter’s refusal to pay financial assistance granted to ILCO.
See taotlus esitati Industria Lavorazione Carni Ovine Srl (edaspidi „ILCO”) ja Regione Lazio vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega maksta välja ILCO-le eraldatud rahalist abi.
Article 13 of Regulation No 866/90 provides: ‘[t]he following investments shall be excluded: … investments in the processing or marketing of products from third countries’.
Määruse nr 866/90 artiklis 13 on sätestatud, et „[j]ärgmised investeeringud jäetakse välja: […] investeeringud kolmandatest riikidest pärit toodete turustamiseks või töötlemiseks”.
Article 17(2) of that regulation, entitled ‘Procedures for payment of the aid’, provides:
Sama määruse artikli 17 „Abi väljamaksmise kord” lõige 2 sätestab:
‘The authority or intermediary referred to in paragraph 1 shall check the supporting documents relating to the expenditure of the final recipients and ensure that they are in order before paying the Community contribution.’
„Lõikes 1 sätestatud ametiasutus või vahendaja kontrollib lõpliku abisaaja kulutustega seotud täiendavaid dokumente ja teeb kindlaks nende nõuetele vastavuse enne ühenduse toetuse maksmist. […]”
If an operation or measure appears to justify neither part nor the whole of the assistance allocated, the Commission shall conduct a suitable examination of the case in the framework of the partnership …
Kui ettevõtmine või meede ei õigusta osa või kogu eraldatud abi, vaatab komisjon juhtumi asjakohasel viisil partnerluse raames läbi […].
Any sum received unduly and to be recovered shall be repaid to the Commission. …’
Iga alusetult makstud summa makstakse komisjonile tagasi. […]” [mitteametlik tõlge]
The dispute in the main proceedings and the question referred
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
ILCO obtained a grant of financial assistance equal to 50% of eligible expenditure, half of which was funded from the budget of the Regione Lazio and half by the European Agricultural Guidance and Guarantee Fund (EAGGF), for the construction in two stages of a plant for the slaughter, processing and preservation of sheepmeat in the territory of the municipality of Acquapendente.
ILCO-le anti Acquapendente omavalitsusüksuse territooriumile lammaste tapmiseks ning lambaliha töötlemiseks ja hoidmiseks mõeldud käitise kahes etapis ehitamiseks rahalist abi, mis vastas 50%-le abikõlblikest kuludest ning millest pool maksti Regione Lazio eelarvest ja ülejäänud osa Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) eelarvest.
On 17 October 1996 the Regione Lazio decided to make initial provision for payment of the balance of the assistance still owing to ILCO.
Regione Lazio otsustas esialgu 17. oktoobril 1996 koostatud protokolli kohaselt ILCO-le tasumata summa välja maksta.
However, during that month, on completion of an on-the-spot inspection, the regional authorities found that sheep from nonmember countries had been slaughtered at the cofinanced plant.
Samal kuul leidsid aga kohalikud ametiasutused kohapealse kontrolli tulemusena, et ühiselt rahastatud käitises oli tapetud ka kolmandatest riikidest pärit lambaid.
The Regione Lazio having, for that reason, decided to suspend payment of the balance of the financial assistance, ILCO applied to the Tribunale di Roma (Rome District Court) for an order for payment of the sum of ITL 1 617 575 382, which was granted by order of 5 June 1997.
Kuna Regione Lazio oli otsustanud seetõttu ülejäänud rahalise abisumma väljamaksmise peatada, esitas ILCO Tribunale di Roma’le (Rooma esimese astme kohus) nõude 1 617 575 382 Itaalia liiri suuruse summa väljamaksmiseks, mille kohus 5. juuni 1997. aasta määrusega rahuldas.
It may be seen from ILCO’s observations that on 19 June 1997 the Commission fixed the deadline for the payments to be made to ILCO at 31 December 1997 and that the Regione Lazio informed the Commission, by letters sent to it during the months of June, August and October 1997, that the judicial investigations in progress might continue beyond that date and asked for information on the procedure to be followed.
ILCO esitatud märkustest ilmneb, et komisjon määras 19. juunil 1997 ILCO-le võlgnetavate summade maksmise tähtajaks 31. detsembri 1997 ning et Regione Lazio teavitas komisjoni 1997. aasta juunis, augustis ja oktoobris saadetud kirjades, et kohtulik uurimine võib venida üle määratud tähtaja ja palus edasise menetluse kohta teavet.
On 1 October 1997 the Regione Lazio brought an action against the order of the Tribunale di Roma of 5 June 1997, which was dismissed by judgment of 26 March 1999.
Regione Lazio esitas 1. oktoobril 1997 Tribunale di Roma 5. juuni 1997. aasta määruse peale kaebuse, mis jäeti 26. märtsi 1999. aasta otsusega rahuldamata.
That judgment was, however, overturned on appeal by the Corte d’Appello di Roma (Appeal Court, Rome), by judgment of 9 September 2002.
Corte d’appello di Roma (Rooma apellatsioonikohus) otsustas 9. septembri 2002. aasta kohtuotsusega eespool nimetatud otsust siiski muuta.
According to the Commission’s observations, it is clear from the checks carried out that 7.4% of the total number of animals slaughtered by ILCO at the cofinanced plant in 1997, 1998 and 2000 came from outside the Community.
Komisjoni märkuste kohaselt ilmnes läbiviidud kontrollide käigus, et 7,4% loomadest, mis ILCO oli ühiselt rahastatud käitises 1997., 1998. ja 2000. aastal tapnud, ei olnud ühendusest pärit.
Moreover, the observations of ILCO and the Commission note that on 26 September 2002 the Commission proposed that the Regione Lazio should, without ordering a reduction under Article 24 of Regulation No 4253/88, as amended by Regulation No 2082/93, reduce the balance owing to ILCO by an amount equal to 11.47 % of the total amount of the assistance.
Lisaks ilmneb ILCO ja komisjoni märkustest, et komisjon tegi 26. septembril 2002 Regione Laziole ettepaneku vähendada ILCO-le võlgnetavat summat 11,47%-ni abi kogusummast, kuid ei teinud sealjuures otsust abi vähendamise kohta määruse nr 4253/88, muudetud määrusega nr 2082/93, artikli 24 alusel.
By decision of 18 October 2002, the Regione Lazio accepted that proposal.
Regione Lazio võttis 18. oktoobri 2002. aasta otsusega selle ettepaneku vastu.