natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Taking the view that Article 14 of Decree-Law No 669/1996 does not comply with Directive 2000/35, Caffaro requested that that provision should not be applied or, alternatively, that a reference be made to the Court of Justice for a preliminary ruling on the compatibility of that national provision with the directive.
Võttes arvesse seda, et dekreetseaduse nr 669/1996 artikkel 14 ei ole direktiiviga kooskõlas, palus ta nimetatud sätte jätta kohaldamata või teise võimalusena esitada Euroopa Kohtule taotlus eelotsuse saamiseks nimetatud siseriikliku sätte kooskõla kohta eespool viidatud direktiiviga 2000/35.
In those circumstances, the Tribunale civile di Roma decided to stay proceedings and to refer a question to the Court for a preliminary ruling, which may be summarised as follows:
Neil asjaoludel otsustas Tribunale civile di Roma menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse, mida võib kokkuvõtlikult väljendada järgmiselt:
‘Must Directive 2000/35 be interpreted as meaning that it precludes Article 14 of Decree-Law No 669/1996, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title relating to an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against that public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on that authority?’
„Kas direktiivi 2000/35 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus dekreetseaduse nr 669/1996 artikkel 14, mille kohaselt ei saa võlausaldaja, kellel on täitedokument avalik-õigusliku asutuse poolt äritehingu eest tasumisele kuuluva vaidlustamata makse kohta, nõuda nimetatud ametiasutuse vastu suunatud sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest?”
It must be observed, as a preliminary point, that Directive 2000/35 must be interpreted in the light of the aims pursued by the directive and the system it establishes (see, to that effect, Case C-465/04 Honyvem Informazioni Commerciali [2006] ECR I-2879, paragraph 17).
Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi 2000/35 tõlgendamist tuleb vaadelda direktiiviga taotletud eesmärgi ja sellega kehtestatud süsteemi kohaselt (vt selle kohta 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-465/04: Honyvem Informazioni Commerciali, EKL 2006, lk I-2879, punkt 17).
In that connection, it is common ground that Directive 2000/35 simply aims to harmonise as far as possible certain payment rules and practices in the Member States in order to combat late payment in commercial transactions.
Selles osas on välja kujunenud, et direktiivi 2000/35 eesmärk on üksnes ühtlustada võimalikus ulatuses liikmesriikides kehtivat teatavat maksmise korda ja praktikat võitlemaks äritehingute eest hilinenud maksmisega.
As the Court has already had occasion to observe, the directive governs only certain specific rules intended to combat such delays, namely, rules on interest for late payments (Article 3), retention of title (Article 4) and procedures for recovery of unchallenged claims (Article 5) (see Case C-302/05 Commission v Italy [2006] ECR I-10597, paragraph 23, and Case C-306/06 01051 Telecom [2008] ECR I-1923, paragraph 21).
Nagu Euroopa Kohus on juba täpsustanud, reguleerib see direktiiv üksnes teatud konkreetseid hilinemisega seotud õigusnorme, st hilinenud maksmise intressi (artikkel 3), omandireservatsiooni (artikkel 4) ja vaidlustamata nõuete sissenõudmismenetlust (artikkel 5) (vt 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-302/05: komisjon vs. Itaalia, EKL 2006, lk I-10597, punkt 23, ja 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-306/06: 01051 Telecom, EKL 2008, lk I-1923, punkt 21).
Moreover, that directive refers to a number of areas in which national law is to apply.
Peale selle viitab sama direktiiv siseriiklike õigusaktide mitmetele rakendusküsimustele.
Such is the case, in particular, as is clear from recital 15 in the preamble, with regard to the various procedures of forced execution of an enforceable title and the conditions under which forced execution of such a title can be stopped or suspended (Commission v Italy, cited above, paragraph 24).
Nagu nähtub direktiivi põhjendusest 15, on olukord selline eelkõige täitedokumendi sundtäitmise erinevate menetluste puhul ning tingimuste puhul, mille korral sellise sundtäitmise võib lõpetada või peatada (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 24).
In particular, in the framework of the system established by Directive 2000/35, Article 5 thereof merely requires that the Member States ensure that an enforceable title, as defined in Article 2(5) of the directive, can be obtained normally within 90
Direktiiviga 2000/35 kehtestatud süsteemi raames piirdub iseäranis selle artikkel 5 üksnes nõudega, et liikmesriigid tagaksid, et nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 5 määratletud täitedokumendi võib saada tavaliselt 90 kalendripäeva jooksul alates
It follows that, as regards the recovery procedures for unchallenged claims, the directive harmonises only the period within which an enforceable title can be obtained, but does not govern forced execution procedures, which remain subject to the national law of the Member States.
Sellest tuleneb, et direktiiv ühtlustab – eriti mis puudutab vaidlustamata nõude sissenõudmise menetlust – üksnes täitedokumendi saamise tähtaja, kuid ei reguleeri sundtäitmise menetlust, mille suhtes kohaldatakse liikmesriikide siseriiklikku õigust.
It is clear that a national provision such as that at issue in the main proceedings has no effect whatever on the period within which an enforceable title can be obtained.
Tuleb sedastada, et selline siseriiklik säte nagu kõne all põhikohtuasjas ei mõjuta kuidagi tähtaega, mille jooksul võib täitedokumendi saada.
To the contrary, such a provision specifically presupposes that the creditor is already in possession of such a title.
Vastupidi, taoline säte eeldab konkreetselt, et võlausaldajal on täitedokument juba olemas.
That conclusion cannot be called into question by the argument of the Commission of the European Communities that Article 14 of Decree-Law No 669/1996, providing for the suspension of forced execution for a period of 120 days, concerns a stage in the procedure for the recovery of the claim prior to forced execution, so that it falls within the scope of Directive 2000/35.
Sellises järelduses ei pane kahtlema ka Euroopa Ühenduste Komisjoni põhjendused, mille kohaselt puudutab dekreetseaduse nr 669/1996 artikkel 14, mis näeb ette sundtäitmise peatamise 120 päeva jooksul, võla sissenõudmise menetluse ühte etappi, mis eelneb sundtäitmise menetlusele ja kuulub seega nimetatud direktiivi kohaldamisalasse.
Even if, as the Commission maintains, the said Article 14 has the effect of deferring the commencement of the forced execution procedure that would in no way affect the period within which an enforceable title can be obtained.
Isegi eeldusel, et artikli 14 mõju on sundtäitmise menetluse edasilükkamine – nagu väidab komisjon –, ei mõjuta see kuidagi täitedokumendi saamise tähtaega.
As is clear from paragraph 18 of this judgment, that period is the only aspect of the procedure for recovery of unchallenged debts which is harmonised by Article 5 of the directive.
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 18, kujutab see tähtaeg vaidlustamata nõuete sissenõudmismenetluse ainsat aspekti, mis on direktiivi artikliga 5 ühtlustatud.
Furthermore, although it is apparent from the foregoing that an enforceable title can, under Article 14 of Decree-Law No 669/1996, be temporarily deprived of its execu-
Lisaks, kuigi eeltoodust tuleneb, et täitedokument võib dekreetseaduse nr 669/1996 artikli 14 kohaldamisel ajutiselt kaotada täidesaatva jõu, ei tulene sellest siiski, nagu
CAFFARO tive effect, it does not follow however, as the Commission submits, that the effective protection of the creditor is jeopardised in disregard of Directive 2000/35.
CAFFARO väidab ka komisjon, et võlgniku tegelik kaitse on direktiivi 2000/35 eiramise tõttu ohustatud.
Not only may the procedures necessary for enforcement of payment follow their course, as the Advocate General pointed out in point 38 of her Opinion, but also, as the Italian Government confirmed at the hearing, the steps required to be taken by Azienda in order to proceed to payment of its debt are not suspended.
Jätkuda võivad mitte üksnes maksete teostamiseks vajalikud menetlused, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 38 märkis, kuid ka Azienda poolt võla tasumiseks ettevõetavaid vajalikke samme ei saa kuidagi peatada, nagu kinnitas kohtuistungil Itaalia valitsus.
Quite to the contrary, the public authority debtor is obliged, under Article 14, to do everything possible to ensure that the payment procedure is completed within the period of 120 days.
Vastupidi, võlgnikuks olev ametiasutus on artikli 14 alusel kohustatud tegema kõik võimaliku, et maksemenetlus oleks 120 päevaga lõpetatud.
In those circumstances, the answer to the question referred must be that Direct- ive 2000/35 is to be interpreted as not precluding a national provision such as Article 14 of Decree-Law No 669/1996, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
Neil asjaoludel tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2000/35 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik säte nagu dekreetseaduse nr 669/1996 artikkel 14, mille kohaselt ei saa võlausaldaja, kellel on täitedokument avalik-õigusliku asutuse poolt äritehingu eest tasumisele kuuluva vaidlustamata makse kohta, nõuda nimetatud ametiasutuse vastu suunatud sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest.
Directive 2000/35/EC of the European Parliament and of the Council of 29 June 2000 on combating late payment in commercial transactions is to be interpreted as not precluding a national provision such as Article 14 of Decree-Law No 669/1996 of 31 December 1996, converted into a law, after amendment, by Law No 30 of 28 February 1997, as amended by Article 147 of Law No 388 of 23 December 2000, pursuant to which a creditor in possession of an enforceable title in respect of an unchallenged claim against a public authority as remuneration for a commercial transaction cannot proceed to forced execution against the public authority before a period of 120 days has elapsed since service of the enforceable title on the authority.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline siseriiklik säte nagu 31. detsembri 1996. aasta dekreetseaduse nr 669 – mis pärast muudatust 28. veebruari 1997. aasta seadusega nr 30, mida on muudetud 23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388 artikliga 147, kehtestati seadusena – artikkel 14, mille kohaselt ei saa võlausaldaja, kellel on täitedokument avalik-õigusliku asutuse poolt äritehingu eest tasumisele kuuluva vaidlustamata makse kohta, nõuda nimetatud ametiasutuse vastu suunatud sundtäitmist enne 120-päevase tähtaja möödumist sellele asutusele täitedokumendi kättetoimetamisest.
Case C-274/07
Kohtuasi C-274/07
Commission of the European Communities v Republic of Lithuania
Euroopa Ühenduste Komisjon versus Leedu Vabariik
(Failure of a Member State to fulfil obligations — Directive 2002/22/EC — Universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services — Article 26(3) — Single European emergency call number — Making available caller location information)
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Direktiiv 2002/22/EÜ – Universaalteenus ning kasutajate õigused elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul – Artikli 26 lõige 3 – Euroopa ühtne hädaabinumber – Teabe avaldamine helistaja asukoha kohta
Judgment of the Court (Second Chamber), 11 September 2008 . . . . . . . .
Euroopa Kohtu otsus (teine koda), 11. september 2008 . . . . . . . . . . . .
Approximation of laws — Telecommunications sector — Universal service and users’ rights — Directive 2002/22
Õigusaktide ühtlustamine – Telekommunikatsioonisektor – Universaalteenus ja kasutajate õigused – Direktiiv 2002/22
(European Parliament and Council Directive 2002/22, Art. 26(3))
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/22, artikli 26 lõige 3)
SUMMARY — CASE C-274/07 to putting in place an appropriate regulatory framework, but which requires that the location information for all callers to the ‘112’ be actually transmitted to the emergency services.
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-274/07 asjakohase õigusliku raamistiku rakendamisega, vaid eeldab, et teave kõigi numbrile 112 helistanute asukoha kohta oleks hädaabiteenistustele tegelikult edastatud.
Under Article 26(3) of Directive 2002/22 on universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services, Member States are to ensure that undertakings which operate public telephone networks make caller location information available to authorities handling emergencies, to the extent technically feasible, for all calls to the single European emergency call number ‘112’.
Tulenevalt direktiivi 2002/22 universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul, artikli 26 lõikest 3 tagavad liikmesriigid, et üldkasutatavate telefonivõrkude operaatorid avaldavad teabe helistaja asukoha kohta hädaolukordadega tegelevale asutusele kõigi Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnede puhul, kui see on tehniliselt teostatav.
The failure to acquire or adapt the equipment necessary cannot be regarded as a lack of technical feasibility within the meaning of Article 26(3).
Vajalike seadmete soetamata- või kohandamatajätmist ei saa käsitleda tehnilise teostamatusena artikli 26 lõike 3 tähenduses.
That provision aims to improve the level of protection and the security of users of ‘112’ services and assist the emergency services in the discharge of their duties.
Nimetatud sätte eesmärk on suurendada hädaabinumbri 112 kasutajate kaitset ja julgeolekut ning aidata hädaabiteenistustel täita oma tööülesandeid.
As regards the method to be employed in order to transmit location information on callers to the ‘112’ number, that article does not contain any information in that regard and therefore leaves the Member States to decide the manner in which they wish actually ensure to that that information is transmitted.
Mis puudutab meetodit, mida tuleks kasutada numbrile 112 helistaja asukoha teabe edastamiseks, siis nimetatud artikli 26 lõige 3 ei sisalda selles osas mingit märget ja jätab sellest tulenevalt liikmesriikidele valiku, millisel viisil nad sooviksid selle teabe edastamist konkreetsemalt tagada.
It follows from the wording and the aim of that provision that it imposes on Member States, subject to technical feasibility, an obligation to achieve a result which is not limited
Nii nimetatud sätte sõnastusest kui ka eesmärgist tuleneb, et liikmesriikidele pannakse tehnilise teostatavuse korral kohustus saavutada tulemus, mis ei piirdu
(see paras 38-40, 46, 47)
(vt punktid 38–40, 46 ja 47)
COMMISSION v LITHUANIA
KOMISJON VS. LEEDU
ACTION under Article 226 EC for failure to fulfil obligations, brought on 7 June 2007,
Kohtuasjas C-274/07, mille ese on EÜ artikli 226 alusel 7. juunil 2007. esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Commission of the European Communities, represented by G. Braun and A. Steiblytė, acting as Agents, with an address for service in Luxembourg, applicant, v
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: G. Braun ja A. Steiblytė, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis, hageja, versus
Republic of Lithuania, represented by D. Kriaučiūnas, acting as Agent, defendant,
Leedu Vabariik, esindaja: D. Kriaučiūnas, kostja,
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann, P. Kūris and C. Toader (Rapporteur), Judges,
EUROOPA KOHUS (teine koda), koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud: L. Bay Larsen, K. Schiemann, P. Kūris ja C. Toader (ettekandja), kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer, kohtusekretär: R. Grass, arvestades kirjalikku menetlust, arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta, on teinud järgmise otsuse
By its action the Commission of the European Communities asks the Court to declare that, by not ensuring in practice that authorities handling emergencies are, to the extent technically feasible, given caller location information for all callers to the single European emergency call number ‘112’ when public telephone networks are used, the Republic of Lithuania has failed to fulfil its obligations under Article 26(3) of Directive 2002/22/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March
Oma hagis palub Euroopa Ühenduste Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Leedu Vabariik ei ole tegelikult taganud, et teave helistaja asukoha kohta oleks avaldatud hädaolukordadega tegelevale asutusele kõigi üldkasutatava telefonivõrgu kaudu Euroopa ühtsele hädaabinumbrile 112 saabunud kõnede puhul, kui see on tehniliselt teostatav, siis on Leedu Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasuta-
COMMISSION v LITHUANIA
KOMISJON VS.
2002 on universal service and users’ rights relating to electronic communications networks and services (‘Universal Service’ Directive) (OJ 2002 L 108, p. 51) (the ‘Universal Service Directive’).
LEEDU jate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367) artikli 26 lõikest 3 tulenevaid kohustusi.
The 36th recital in the preamble to the Universal Service Directive states that:
Universaalteenuse direktiivi põhjendus 36 avaldab:
‘It is important that users should be able to call the single European emergency number “112”, and any other national emergency telephone numbers, free of charge, from any telephone, including public pay telephones, without the use of any means of payment. … Caller location information, to be made available to the emergency ser -vices, will improve the level of protection and the security of users of “112” services and assist the emergency services, to the extent technically feasible, in the discharge of their duties, provided that the transfer of calls and associated data to the emergency services concerned is guaranteed….’
„On oluline, et kasutajad saaksid helistada Euroopa ühisel hädaabinumbril 112 ja kõigil siseriiklikel hädaabinumbritel tasuta kõigilt telefonidelt, kaasa arvatud üldkasutatavad taksofonid, kasutamata mingeid maksevahendeid. […] Hädaabiteenistustele antud võimalus teha kindlaks helistaja asukoht suurendab hädaabinumbri 112 kasutajate kaitset ja julgeolekut, ja kuivõrd see on tehniliselt teostatav, aitab hädaabiteenistustel täita oma tööülesandeid tingimusel, et on tagatud kõnede ja nendega seotud andmete edastamine asjaomastele hädaabiteenistustele. […]”
Article 26(3) of the Universal Service Directive provides:
Universaalteenuse direktiivi artikli 26 lõige 3 sätestab:
‘Member States shall ensure that undertakings which operate public telephone networks make caller location information available to authorities handling emergen-
„Liikmesriigid tagavad, et üldkasutatavate telefonivõrkude operaatorid avaldavad teabe helistaja asukoha kohta hädaolukordadega tegelevale asutusele kõigi
According to Article 38(1) of the Universal Service Directive, Member States are to adopt and publish the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with the directive by 24 July 2003 at the latest and they are to immediately inform the Commission thereof.
Universaalteenuse direktiivi artikli 38 lõike 1 kohaselt võtavad liikmesriigid selle direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid vastu ja avaldavad need hiljemalt 24. juuliks 2003 ning teatavad neist viivitamata komisjonile.
They are to apply those provisions from 25 July 2003.
Nad kohaldavad neid õigusnorme alates 25. juulist 2003.
In accordance with Article 2, read in combination with Article 54 of the Act concerning the conditions of accession of the Czech Republic, the Republic of Estonia, the Republic of Cyprus, the Republic of Latvia, the Republic of Lithuania, the Republic of Hungary, the Republic of Malta, the Republic of Poland, the Republic of Slovenia and the Slovak Republic and the adjustments to the Treaties on which the European Union is founded (OJ 2003 L 236, p. 33) (the ‘Act of Accession’), the Republic of Lithuania was to comply with the Universal Service Directive from the date of its accession to the European Union, on 1 May 2004.
Vastavalt akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (EÜT 2003, L 236, lk 33; edaspidi „ühinemisakt”) artiklile 2 koostoimes sama akti artikliga 54 pidi Leedu Vabariik jõustama universaalteenuse direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid alates Euroopa Liiduga ühinemise kuupäevast ehk 1. maist 2004.
Directive 2002/21/EC of the European Parliament and of the Council of 7 March 2002 on a common regulatory framework for electronic communications networks and services (Framework Directive) (OJ 2002 L 108, p. 33) (the ‘Framework Dir -ective’) provides in Article 19(1):
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349; edaspidi „raamdirektiiv”) artikli 19 lõige 1 sätestab:
‘Where the Commission, acting in accordance with the procedure referred to in Article 22(2), issues recommendations to Member States on the harmonised application of the provisions in this Directive and the Specific Directives in order to further the achievement of the objectives set out in Article 8, Member States shall ensure that national regulatory authorities take the utmost account of those recommendations in carrying out their tasks.
„Kui komisjon annab liikmesriikidele artikli 22 lõikes 2 osutatud korras soovitusi käesoleva direktiivi ja eridirektiivide ühtlustatud kohaldamise kohta, et aidata kaasa artiklis 8 sätestatud eesmärkide saavutamisele, tagavad liikmesriigid, et riigi reguleerivad asutused võtavad neid soovitusi oma ülesannete täitmisel täies ulatuses arvesse.
Where a national regulatory authority chooses not to follow a recommendation, it shall inform the Commission giving the reasoning for its position.’
Kui riigi reguleeriv asutus otsustab soovitust mitte järgida, teatab ta sellest komisjonile ja põhjendab oma seisukohta.”
The 10th recital in the preamble to Commission Recommendation 2003/558/EC of 25 July 2003 on the processing of caller location information in electronic communication networks for the purpose of location-enhanced emergency call services (OJ 2003 L 189, p. 49) is worded as follows:
Komisjoni 25. juuli 2003. aasta soovituse 2003/558/EÜ helistaja asukohta käsitleva teabe töötlemise kohta elektroonilistes sidevõrkudes asukoha tuvastamisega hädaabikõnede võimaldamiseks (EÜT L 189, lk 49) põhjendus 10 on sõnastatud järgmiselt:
‘The effective implementation of location-enhanced emergency call services requires that the caller’s location as determined by the provider of the public telephone network or service is transmitted automatically to any appropriate public safety answering point that can receive and use the location data provided.’
„Asukoha tuvastamisega hädaabikõnede tõhusaks rakendamiseks on lisaks vaja, et teave helistaja asukoha kohta – nagu seda määratleb üldkasutatava telefonivõrgu või -teenuse pakkuja – oleks automaatselt edastatud kõikidele hädaabikõnede vastuvõtukeskustele, kes saavad neile edastatud asukohateavet vastu võtta ja kasutada.” [Siin ja edaspidi on osundatud soovitust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]