natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Furthermore, as regards the fact that Hoechst had, in 1995, legal and economic infrastructures which meant that it was better able to recognise that its conduct constituted an infringement and to be aware of the consequences stemming from it, and on the assumption that the other undertakings concerned were also large undertakings in 1995, there is no need, in that regard, to draw a distinction between two undertakings whose turnover is such that they can be characterised in any event as large undertakings with such infrastructures.
Mis puudutab lisaks asjaolu, et Hoechstil olid 1995. aastal õigus- ja majandusteadmised ning vastavad infrastruktuurid, mis võimaldasid tal hõlpsamini kindlaks teha, et tema tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlik rikkumise tagajärgedest, ning eeldades, et teised asjaomased ettevõtjad olid 1995. aastal samuti suurettevõtjad, ei ole põhjust eristada kahte ettevõtjat, kelle käibed õigustavad igal juhul nende kvalifitseerimist suurettevõtjateks, kellel on sellised infrastruktuurid.
It follows from those elements that the factor of 100% applied by the Commission cannot be regarded in this case as disproportionate.
Nendest asjaoludest tulenevalt ei saa komisjoni poolt kohaldatud 100% suurust tegurit pidada käesolevas asjas ebaproportsionaalseks.
In the light of those elements, Hoechst’s arguments against the application of an increase of 100% to take account if the undertaking’s size and overall resources must be rejected.
Neil asjaoludel tuleb tagasi lükata Hoechsti argumendid, millega ta vaidlustab 100-protsendilise suurendusteguri kohaldamise ettevõtja suuruse ja koguressursside arvessevõtmiseks.
The first part of the fifth plea must therefore be rejected.
Järelikult tuleb viienda väite esimene osa tagasi lükata.
b) The duration of the infringement
b) Rikkumise kestus
Under Article 15(2) of Regulation No 17, the duration of the infringement is one of the factors to be taken into consideration when determining the amount of the fine to be imposed on undertakings which have infringed the competition rules.
Vastavalt määruse nr 17 artikli 15 lõikele 2 on rikkumise kestus üks asjaoludest, mida tuleb konkurentsieeskirju rikkunud ettevõtjatele trahvi määramisel arvesse võtta.
As regards the factor relating to the duration of the infringement, the Guidelines distinguish between infringements of short duration (in general, less than one year), for which the starting amount determined for gravity should not be increased; infringements of medium duration (in general, one to five years), for which the starting amount may be increased by 50%; and infringements of long duration (in general, more than five years), for which the starting amount may be increased by 10% per year (Section 1 B, first paragraph, first to third indents).
Rikkumise kestusega seotud teguri osas on suunistes ette nähtud, et eristatakse lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui üks aasta), mille puhul raskusastme põhjal määratud lähtesummat ei suurendata; keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt kestavad ühe aasta kuni viis aastat), mille puhul seda summat võib suurendada kuni 50% võrra, ning pikaajalisi rikkumisi (üldiselt pikemad kui viis aastat), mille puhul seda summat võib suurendada kuni 10% aasta kohta (punkti 1 B esimese lõigu esimene kuni kolmas taane).
In this case, in the Decision, the Commission states at recital 359 that Chisso, Daicel, Hoechst and Ueno infringed Article 81(1) EC and Article 53(1) of the EEA Agreement from 31 December 1978 until 31 October 1996.
Käesoleval juhul märgib komisjon otsuse põhjenduses 359, et Chisso, Daicel, Hoechst ja Ueno rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1 31. detsembrist 1978 kuni 31. oktoobrini 1996.
Hoechst does not dispute that finding, or the fact that the infringement was characterised by the Commission as a ‘long-term’ infringement.
Hoechst ei vaidle vastu sellele ega ka asjaolule, et komisjon kvalifitseeris rikkumise „pikaajaliseks”.
It follows that, as the Commission correctly observes in the Decision, the infringement in question lasted 17 years and 10 months.
Nagu komisjon otsuses õigesti märgib, kestis rikkumine seega 17 aastat ja 10 kuud.
The increase of 175% applied in Hoechst’s case is therefore not in itself contrary to the Guidelines (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 137).
Järelikult ei ole Hoechsti puhul kohaldatud suurendus 175% iseenesest vastuolus suunistega (vt selle kohta eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, punkt 137).
As regards Hoechst’s argument that the Guidelines make provision for only a ‘significant increase’ and not for an entirely new amount, there is no reason to consider that the increase applied by the Commission exceeds the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines.
Mis puudutab Hoechsti argumenti, mille kohaselt on suunistes ette nähtud üksnes „palju suurem” trahv, mitte täiesti uue summa määramine, siis miski ei võimalda leida, et komisjoni tehtud suurendus ületab määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja suunistes kehtestatud piire.
The use of the words ‘significant increase’ does not permit the conclusion, as Hoechst maintains, that an increase in excess of 100% would be contrary to the calculation method provided for in the Guidelines.
Sõnade „palju suurem” kasutamine ei võimalda erinevalt Hoechsti väidetust järeldada, et 100% ületavad suurendused on vastuolus suunistes ettenähtud arvutusmeetodiga.
It must be emphasised in that regard that the powers conferred on the Commission by Regulation No 17 are designed to enable it to carry out the task entrusted to it by Article 81 EC of ensuring compliance with the competition rules in the common market.
Siinkohal tuleb rõhutada, et komisjonile määrusega nr 17 antud pädevuse eesmärk on võimaldada tal täita EÜ artikliga 81 talle usaldatud ülesannet tagada konkurentsieeskirjade järgimine ühisturul.
In that context, it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices and agreements, to uncover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Konkurentsivastase tegevuse ja kokkulepete vältimine, nende avastamine ning nende eest karistamine on kooskõlas üldise huviga (eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 54).
Furthermore, it must be observed that even though the third indent of Section 1 B of the Guidelines does not provide for an automatic increase of 10% per year for longterm infringements, it leaves a margin of discretion to the Commission in that regard (see, to that effect, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 134).
Pealegi on kohane märkida, et isegi kui suuniste punkti 1 B kolmas taane ei näe pikaajaliste rikkumiste puhul ette automaatset suurendust 10% aasta kohta, jätab ta selles küsimuses komisjonile hindamisruumi (vt selle kohta eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, punkt 134).
The arguments which Hoechst puts forward in support of its plea do not seek to demonstrate that the Commission made a manifest error of assessment in that regard.
Hoechsti väite toetuseks esitatud argumentidega ei püüta aga tõendada, et komisjon tegi selles suhtes ilmse hindamisvea.
It should further be emphasised that, in so far as the Guidelines provide that infringements lasting more than five years are to be regarded as longterm infringements, and that such infringements warrant an increase which may be fixed at 10% per year of the amount decided on to reflect the gravity of the infringement, no breach of the principle of proportionality can be found in the determination of the duration of the infringement in which Hoechst took part (see, to that effect, Case T-65/99 Strintzis Lines Shipping v Commission [2003] ECR II-5433, paragraph 194).
Lisaks tuleb rõhutada, et kuna suunistes on ette nähtud, et viiest aastast pikemaid rikkumisi käsitletakse pikaajaliste rikkumistena ning et need rikkumised õigustavad rikkumise raskusastme põhjal määratud lähtesumma suurendamist kuni 10% aasta kohta, siis ei saa väita, et selle rikkumise kestuse kindlakstegemisel, milles Hoechst osales, oleks rikutud proportsionaalsuse põhimõtet (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-65/99: Strintzis Lines Shipping vs. komisjon, EKL 2003, lk II-5433, punkt 194).
As regards Hoechst’s assertion that agreements on prices and volumes are typically longterm infringements and that, accordingly, an increase for the duration of the infringement takes the gravity of the infringement into account for a second time, it must be borne in mind that, even on the assumption that certain types of cartels are intrinsically conceived in order to last, a distinction must always be drawn, in application of Article 15(2) of Regulation No 17, between the duration of their actual functioning and their gravity as resulting from their actual nature (judgment of 15 June 2005 in Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above, paragraph 275).
Mis puudutab Hoechsti poolt esiletoodud asjaolu, et hinna- ja kogusekartellid on üldjuhul pikaajalised rikkumised ning et seetõttu võtab suurendamine rikkumise kestuse põhjal teist korda arvesse rikkumise raskust, siis tuleb meenutada, et isegi kui eeldada, et teatavat liiki kartellid on oma olemuse poolest mõeldud kestma pikka aega, tuleb siiski alati määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel eristada kartelli tegeliku toimimise kestust ja kartelli laadist tulenevat raskust (eespool punktis 118 viidatud 15. juuni 2005. aasta kohtuotsus Tokai Carbon jt vs. komisjon, punkt 275).
As regards the contention that events which took place in the distant past become time-barred at a given time and that, accordingly, the level of the fine should reduce exponentially with the passing of time, it is sufficient to recall that the increase applied by the Commission does not exceed the limits laid down in Article 15(2) of Regulation No 17 and in the Guidelines and that the Commission’s action was not time-barred in this case in the light of Regulation No 2988/74 (see paragraph 225 above).
Mis puudutab väidet, et ammu toimepandud teod aeguvad teataval hetkel ning et seetõttu peaks suurendusteguri tase kestuse pikenedes astmeliselt vähenema, siis piisab meenutamisest, et komisjoni tehtud suurendus ei ületa määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja suunistes kehtestatud piire ning et komisjon ei tegutsenud pärast aegumistähtaja möödumist määruse nr 2988/74 tähenduses (vt eespool punkt 225).
As regards, last, the Commission’s previous practice, and in particular the fact that in certain cases it increased the starting amount of the fine only from the second year, it must be borne in mind that that practice does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation in the maintenance of an existing situation that might be modified by the Commission in the exercise of its discretion (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Mis puudutab lõpuks komisjoni varasemat praktikat ja täpsemalt asjaolu, et teatavatel juhtudel on ta trahvi lähtesummat suurendanud alles alates teisest aastast, siis tuleb meenutada, et seda praktikat ei saa iseenesest kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna, kuna kõnealuse raamistiku määratlevad üksnes määrus nr 17 ja suunised (vt eespool punktis 339 viidatud kohtuotsus Michelin vs. komisjon, punkt 292 ja viidatud kohtupraktika), ning et pealegi ei saa ettevõtjatel olla õiguspärast ootust, et säilib mingi olukord, mida komisjon võib oma kaalutlusõigust teostades muuta (vt eespool punktis 372 viidatud kohtuotsus Delacre jt vs. komisjon, punkt 33 ja viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 344 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 171).
In addition, it is only in the case of infringements of short duration (in general, less than one year) that the Guidelines state that no increase will be applied.
Lisaks on suunistes üksnes lühiajaliste rikkumiste (üldiselt lühemad kui üks aasta) korral ette nähtud, et trahvisummat ei suurendata.
For infringements of long duration, on the other hand, the Guidelines provide that an increase of 10% ‘per year’ may be applied.
Seevastu pikaajaliste rikkumiste puhul lubavad suunised summat suurendada kuni 10% „iga aasta kohta”.
In view of the terms used in the Guidelines in that regard, there is no reason to consider that the first year of the infringement must be systematically ignored in the Commission’s calculation (see, to that effect, for infringements of medium duration, Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 133).
Pidades silmas suunistes kasutatud sõnastust, ei ole mingit põhjust arvata, et komisjon peaks trahvi arvutamisel süstemaatiliselt välja jätma rikkumise esimese aasta (vt selle kohta seoses keskmise kestusega rikkumistega eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, punkt 133).
For all of those reasons, the second part of the fifth plea and, accordingly, the fifth plea in its entirety must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb viienda väite teine osa ning järelikult kogu viies väide tagasi lükata.
D — The second and sixth pleas, relating to the objection concerning the role as leader of the cartel which, according to the Decision constituted an aggravating circumstance
D – Teine ja kuues väide, mis puudutavad etteheidet eestvedaja rolli kohta, mida võeti otsuses arvesse raskendava asjaoluna
By its second plea, Hoechst claims that there has been a breach of its right to be heard in respect of the objection relating to its role as a leader of the cartel, which, according to the Decision, constituted an aggravating circumstance.
Hoechsti teine väide puudutab õiguse olla ära kuulatud rikkumist seoses etteheitega eestvedaja rolli kohta, mida võeti otsuses arvesse raskendava asjaoluna.
By its sixth plea, Hoechst contends that the increase based on its capacity as a leader is unwarranted.
Kuuendas väites leiab Hoechst, et eestvedaja seisundil põhinev suurendus on põhjendamatu.
The Court will examine the second plea first.
Kõigepealt tuleb analüüsida teist väidet.
At recitals 363 to 367 to the Decision, read in the light of recitals 92 to 95, the Commission states that, in Hoechst’s case, the gravity of the infringement is aggravated by Hoechst’s role as a leader of the cartel.
Otsuse põhjendustes 363–367 koostoimes põhjendustega 92–95 märgib komisjon, et Hoechsti puhul muudab rikkumise raskemaks kartelli eestvedaja roll, mida kõnealune ettevõtja etendas.
More particularly, in the Decision the Commission observes that Hoechst, along with Daicel, was an important driving force and one of the most active members of the cartel, in the light, particularly, of its position on the market.
Täpsemalt märgib komisjon otsuses, et Hoechst oli koos Daiceliga kartelli oluline käivitaja ja üks aktiivsemaid kartelliosalisi, võttes eriti arvesse tema turuolukorda.
Hoechst thus succeeded in gaining the most from the cartel and in imposing its proposals on the Japanese producers, for example in 1992, when it proposed to establish a price difference between sorbic acid and potassium sorbates, a proposal which was followed by the Japanese producers in 1994.
Hoechstil õnnestus seega kõige rohkem kartellist kasu saada ja oma ettepanekuid Jaapani tootjatele peale suruda: näiteks 1992. aastal tegi ta sorbhappe ja kaaliumsorbaadi hindade eristamise ettepaneku, mida Jaapani tootjad 1994. aastal järgisid.
Furthermore, the Commission states in the Decision that Hoechst, along with Daicel, was responsible for scheduling and chairing the joint meetings.
Lisaks märgib komisjon otsuses, et Hoechsti ülesanne oli koos Daiceliga planeerida ja juhatada ühiseid koosolekuid.
It acted as host for the meetings in Europe, which it organised and paid for.
Ta oli võõrustaja Euroopas toimunud kohtumistel, mida ta korraldas ja rahastas.
Hoechst also organised some meetings outside the Community.
Hoechst korraldas ka teatavaid koosolekuid väljaspool ühendust.
It had regular contacts with Daicel in order
Tal oli teabe vahetamiseks pidev ühendus Daiceliga.
In addition, Hoechst took several initiatives to ensure effective monitoring of volume quotas (for example, by proposing the creation in Switzerland of a neutral organisation responsible for collecting the sales figures of the Japanese producers or by unilaterally adding 600 tonnes to its quota in 1995 on account of the existence of ‘grey material’).
KOMISJON müüginäitajate kohta, või lisades ühepoolselt oma kvoodile 1995. aastal 600 tonni, kuna esinesid „hallid kogused”).
Furthermore, as a member of the Chemical Industrial Products Export Cooperative (CIPEC), Hoechst had access to statistics on Japanese exports.
Chemical Industrial Products Export Co-operative’i (CIPEC) liikmena oli Hoechstil pealegi juurdepääs Jaapani eksporti käsitlevale statistikale.
Hoechst also succeeded, according to the Decision, in ensuring control of the European branch of the cartel, in particular by maintaining regular and exclusive contacts with the only other European undertaking in the sector.
Hoechstil õnnestus otsuse kohaselt tagada ka kartelli Euroopa haru kontroll, eelkõige hoides pidevat ja ainuõiguslikku ühendust ainsa teise Euroopa ettevõtjaga selles sektoris.
Last, the Commission states in the Decision that in November 1996, when the last joint meeting took place, Hoechst, along with Daicel, tried to convince the other members to continue with the meetings and the agreements.
Lõpuks täpsustab komisjon otsuses, et novembris 1996, kui toimus viimane ühine nõupidamine, püüdis Hoechst koos Daiceliga veenda teisi kartelliosalisi jätkama koosolekute pidamist ja kokkulepete täitmist.
In the light of those factors, and in order to take account of Hoechst’s role as a leader of the cartel, the Commission increased the basic amount of the fine by 30% to take account of the aggravating circumstances.
Neid asjaolusid silmas pidades ja võttes arvesse Hoechsti kui eestvedaja rolli, suurendas komisjon trahvi põhisummat 30% võrra raskendavate asjaolude tõttu.
Hoechst observes that the Commission took account of what it alleged to have been the applicant’s position as ‘co-leader’ when setting its fine.
Hoechst märgib, et komisjon võttis trahvi suuruse kindlaksmääramisel arvesse tema väidetavat seisundit „kaasjuhina”.
Hoechst takes issue with the Commission for not having heard it on the legal assessment which it proposed to make of the applicant’s alleged conduct as a leader.
Hoechst heidab komisjonile ette, et viimane ei kuulanud teda ära õigusliku hinnangu osas, mille komisjon kavatses anda Hoechsti tegevusele väidetava eestvedajana.
In particular, Hoechst submits that the Commission did not address a statement of objections to it on that point.
Täpsemalt rõhutab Hoechst, et komisjon ei saatnud talle selles küsimuses vastuväiteteatist.
Before adopting a decision imposing a fine, the Commission ought to give the undertakings the opportunity to defend themselves sufficiently against the objections made in respect of them.
Enne trahvi määramise otsuse vastuvõtmist peab komisjon andma ettevõtjatele võimaluse ennast piisavalt kaitsta etteheidete eest, mis on neile tehtud.
That means that the criticisms in fact and in law that the Commission intends to address to them must be communicated to the future addressees of the decision by means of a statement of objections (Hoechst refers, in that regard, to Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraphs 193 and 194).
See tähendab, et faktilisi ja õiguslikke asjaolusid puudutavad etteheited, mis komisjon kavatseb ettevõtjatele esitada, tuleb otsuse tulevastele adressaatidele teatavaks teha vastuväiteteatises (Hoechst osutab siinkohal eespool punktis 70 viidatud kohtuotsusele Atlantic Container Line jt vs. komisjon, punktid 193 ja 194).
In the present case, there was nothing in the statement of objections addressed to Hoechst to indicate that the Commission would apply the aggravating circumstance of leader of the cartel.
Käesoleval juhul ei olnud Hoechstile saadetud vastuväiteteatises midagi, mis oleks viidanud sellele, et komisjon kavatses eestvedaja rolli raskendava asjaoluna arvesse võtta.
Nor did the Commission, after issuing the statement of objections, inform the applicant that it intended to extend its objections in respect of Hoechst by characterising it as a leader.
Komisjon ei andnud ka pärast vastuväiteteatise saatmist teada, et ta kavatses oma etteheiteid Hoechsti suhtes laiendada, kvalifitseerides ta eestvedajaks.
Hoechst also emphasised that, in the absence of objections on that point, it saw no need to address the question of characterisation as a leader (Hoechst refers to its response to the statement of objections).
Hoechst rõhutas pealegi, et sellekohaste etteheidete puudumisel ei näe ta vajadust eestvedajaks kvalifitseerimise küsimust arutada (Hoechst viitab vastuväiteteatisele saadetud vastusele).
Hoechst submits that it made the same observations at the hearing on 24 April 2003.
Hoechst esitas 24. aprilli 2003. aasta kohtuistungil samad märkused.
That oblique approach on the Commission’s part is all the more incomprehensible because the arguments relied on in that regard in the Decision could have been presented at the time of the statement of objections, since they are not based on matters which only subsequently came to the Commission’s attention.
Komisjoni varjatud käitumine on seda enam mõistetamatu, et otsuses esitatud sellekohased argumendid oleks saanud esitada vastuväiteteatises, kuna need ei põhine asjaoludel, mis said komisjonile teatavaks alles hiljem.
The Commission has not only breached Hoechst’s rights of defence but has also breached the right to a fair trial.
Seega rikkus komisjon mitte ainult Hoechsti kaitseõigusi, vaid ka õigust õiglasele menetlusele.
The principle of equality of arms requires that the essential elements of the subsequent decision be transmitted at the same time as the statement of objections only with respect to facts and evidence invoked later, but also with respect to their legal assessment.
Protsessuaalse võrdsuse põhimõte nõuab, et hiljem tehtava otsuse põhilised elemendid esitatakse vastuväiteteatisega samal ajal mitte ainult hiljem esitatavate faktide ja tõendite osas, vaid ka nende õigusliku hinnangu osas.
It is clear that if Hoechst had been aware of such an objection against it, it would not have awaited the judicial proceedings but would have defended itself at the stage of the administrative procedure.
On ilmne, et kui Hoechst oleks olnud teadlik sellisest etteheitest enda suhtes, ei oleks ta oodanud kohtumenetlust, vaid oleks ennast kaitsnud juba haldusmenetluses.
HOECHST v COMMISSION should submit observations pro domo, as a precautionary measure, on the fact that the requisite factual conditions are not satisfied.
Pealegi oleks absurdne, kui pooled peaksid nõutavate faktiliste asjaolude puudumise kohta pro domo igaks juhuks seisukoha võtma.
Hoechst concludes that the characterisation as a leader applied by the Commission in the Decision cannot be maintained.
Hoechst järeldab sellest, et eestvedaja kvalifikatsiooniga, mille komisjon otsuses esitas, ei saa nõustuda.
The increase in the fine on the basis of that characterisation is therefore unlawful.
Trahvi suurendamine sellel alusel on seega õigusvastane.
The same applies to the arguments put forward in the grounds of the Decision that, owing to its position as a ‘leader’, the application of Title B of the 1996 Leniency Notice was precluded by law.
Sama kehtib otsuse põhjendustes esitatud argumentide suhtes, mille kohaselt on 1996. aasta koostööteatise B osa kohaldamine „eestvedaja” seisundi tõttu õiguslikult välistatud.