natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Third, as regards the fact that Hoechst’s requests for further investigations met with no response, it must be noted that Hoechst’s request, contained in a letter of 22 January 2003 to the hearing officer, formed part of a request for access to the internal documents relating to the telephone contacts between the Commission and Chisso between September 1998 and April 1999.
Mis puudutab kolmandaks asjaolu, et Hoechsti esitatud täiendavate uurimiste läbiviimise taotlusi ei rahuldatud, siis tuleb tõdeda, et Hoechsti taotlus, mille ta esitas 22. jaanuaril 2003 ärakuulamise eest vastutavale ametnikule saadetud kirjas, kuulus taotluse juurde, millega sooviti juurdepääsu asutusesisestele dokumentidele, mis olid seotud komisjoni ja Chisso vahel 1998. aasta septembrist 1999. aasta aprillini toimunud telefonikõnedega.
More specifically, Hoechst requested the hearing officer to investigate those telephone contacts.
Täpsemalt palus Hoechst ärakuulamise eest vastutaval ametnikul uurida kõnealuseid telefonikõnesid.
In fact, it follows from the hearing officer’s final report that, ‘[a]s a result of these claims made by Hoechst and Nutrinova’, the hearing officer had ‘examined internal notes of the Commission services in so far as these exist[ed]’.
Ärakuulamise eest vastutava ametniku lõpparuandest nähtub aga, et „Hoechsti ja Nutrinova esitatud väidete tulemusena” uuris nimetatud ametnik „komisjoni talituste sisedokumente, niivõrd kui need [olid] olemas”.
Hoechst’s assertion that its request met with no response is therefore factually incorrect.
Hoechsti väitel, mille kohaselt jäeti tema taotlus rahuldamata, puudub faktiline alus.
Fourth, as regards what the applicant claims to have been a biased approach or unequal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, the Court observes that in an internal note of 9 November 1998 referring to the first meetings held with Chisso and Hoechst, the Commission stated:
Mis puudutab neljandaks väidet, et 1996. aasta koostööteatise kohaldamisel esines erapoolikuid hoiakuid või ebavõrdset kohtlemist, siis on alust tõdeda, et 9. novembri 1998. aasta asutusesiseses memorandumis, milles viidati Chisso ja Hoechstiga peetud esimestele koosolekutele, märkis komisjon järgmist:
‘We have obviously not informed them [that is to say, Chisso’s lawyers] that other companies are also providing information, nor have these others been informed that … Chisso [had] applied for leniency.’
„Me loomulikult ei teavitanud neid [st Chisso advokaate] sellest, et teised ettevõtjad annavad samuti teavet, ega teavitanud ka teisi ettevõtjaid sellest, et Chisso […] on esitanud trahvide eest kaitse saamise taotluse.”
In fact, it follows from the minute of the meeting of 13 November 1998 between Chisso and the Commission that one of the officials responsible for the present case stated that ‘fair warning would be given if another company would look like overtaking Chisso under the requirements of [the Leniency Notice]’.
Chisso ja komisjoni vahel 13. novembril 1998 peetud koosoleku protokollist nähtub, et üks käesoleva juhtumiga tegelenud ametnikest märkis, et Chissot „hoiatataks, kui mõni teine ettevõtja püüaks Chissost koostööteatise alusel ette jõuda”.
It follows, first, that on 9 November 1998 the Commission clearly displayed its intention not to disclose to the cooperating undertakings, in particular to Hoechst, the fact that other undertakings had approached its services in order to obtain immunity from a fine when, on 13 November 1998, that is to say, some days later, it assured Chisso that it would be warned if other undertakings attempted to overtake it in relation to cooperation.
Sellest järeldub ühelt poolt, et 9. novembril 1998 väljendas komisjon selgelt oma kavatsust mitte avaldada koostööd tegevatele ettevõtjatele, eriti Hoechstile, et teised ettevõtjad olid võtnud komisjoni talitustega ühendust, selleks et saada kaitse trahvide eest, samal ajal kui teiselt poolt kinnitas komisjon Chissole 13. novembril 1998, st mõni päev hiljem, et teda hoiatatakse, kui teised ettevõtjad püüavad temast koostöö osas ette jõuda.
Those elements lead the Court to conclude that, in this case, the Commission failed to have regard to the principles of sound administration and equal treatment.
Nende asjaolude põhjal jõuab Esimese Astme Kohus arusaamisele, et käesoleval juhul on komisjon eiranud hea halduse tava ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
The Court would emphasise in that regard that even if the assertion of the official concerned at the meeting of 13 November 1998 does not show that the promise made to Chisso was in fact subsequently kept, it none the less constitutes a breach of those two principles.
Esimese Astme Kohus peab vajalikuks rõhutada, et kuigi kõnealuse ametniku poolt 13. novembri 1998. aasta koosolekul öeldu ei tõenda, et Chissole antud lubadust hiljem ka tegelikult täideti, kujutab see endast siiski nimetatud kahe põhimõtte rikkumist.
It must be observed, at this stage, that Hoechst does not claim that the Decision should be annulled in so far as the Commission breached the principles of sound administration and equal treatment.
Siinkohal tuleb märkida, et Hoechst ei palu otsust tühistada põhjusel, et komisjon on rikkunud hea halduse tava ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
However, since it relied on a breach of those principles in support of the breach of the right of access to the file, which will be examined below, and in so far as Hoechst’s arguments are developed again in the context of the eighth and ninth pleas concerning the application of the 1996 Leniency Notice, it is appropriate to ascertain the impact on the content of the Decision of the breach found at paragraph 137 above.
Kuna nimetatud põhimõtete rikkumine toodi esile selleks, et toetada väidet, et on rikutud õigust toimikuga tutvuda – mida analüüsitakse edaspidi –, ning kuna Hoechsti argumendid on uuesti esitatud kaheksanda ja üheksanda väite raames, mis puudutavad 1996. aasta koostööteatise kohaldamist, tuleb siiski hinnata ka eespool punktis 137 tuvastatud rikkumise mõju otsuse sisule.
In that regard, in the first place, it must be observed that the unlawful act found at paragraph 137 above is not of such a kind as to call in question the infringement found in the Decision, which, moreover, is supported by documentary evidence.
Siinkohal tuleb esiteks märkida, et eespool punktis 137 tuvastatud õigusrikkumine ei ole niisugune, mis võiks seada kahtluse alla otsuses tuvastatud rikkumise toimumise, mis põhineb dokumentaalsetel tõenditel.
Nor has Hoechst put forward any argument to that effect.
Hoechst ei ole esitanud ka ühtegi sellesisulist argumenti.
In the second place, as regard cooperation by undertakings, it follows from recital 440 to the Decision that:
Teiseks nähtub ettevõtjate koostöö kohta otsuse põhjendusest 440 järgmist:
‘At a meeting held on 13 November 12998, Chisso submitted an oral description of the cartel’s activities and provided documentary evidence … The Commission considers that on that occasion Chisso was the first undertaking to adduce decisive evidence [of] the existence of the cartel which is found in this Decision.’
„13. novembril 1998 toimunud koosolekul kirjeldas Chisso suuliselt kartelli tegevust ja esitas kirjalikke tõendeid […] Komisjon leiab, et seetõttu oli Chisso esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid käesolevas otsuses tuvastatud kartelli olemasolu kohta.”
It follows that the Commission relied solely on the oral description of the cartel’s activities and on the written evidence submitted at the meeting of 13 November 1998, and not later, as the basis for its conclusion that Chisso had been the first undertaking to adduce evidence of the existence of the cartel.
Järelikult võttis komisjon aluseks üksnes kartelli tegevuse suulise kirjelduse ja kirjalikud tõendid, mis esitati 13. novembri 1998. aasta koosolekul (mitte hiljem), kui ta järeldas, et Chisso oli esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid kartelli olemasolu kohta.
In those circumstances, even on the assumption that Chisso was induced to cooperate further with the Commission after 13 November 1998, the Commission could not have arrived at a different result in the Decision as concerns the application of the 1996 Leniency Notice, subject to examination of the eighth and ninth pleas, whereby Hoechst seeks to demonstrate that, on the substance, the evidence submitted by Chisso on 13 November 1998 was not decisive.
Seega isegi juhul, kui Chisso oleks nõustunud tegema komisjoniga pärast 13. novembrit 1998 rohkem koostööd, ei oleks komisjon saanud jõuda otsuses 1996. aasta koostööteatise kohaldamise osas teistsuguse tulemuseni, välja arvatud juhul, kui ilmneb muid asjaolusid Hoechsti kaheksandat ja üheksandat väidet analüüsides, millega soovitakse tõendada, et teave, mida Chisso 13. novembril 1998 andis, ei olnud määrava tähtsusega.
The same would apply if Hoechst had been induced further, after 13 November 1998, after becoming aware of Chisso’s cooperation.
Sama kehtiks juhul, kui Hoechst oleks nõustunud tegema pärast 13. novembrit 1998 rohkem koostööd, olles saanud teada Chisso koostööst.
The Court therefore considers that the unlawful act found at paragraph 137 above is not of such a kind as to affect the validity of the Decision in so far as it concerns the finding of the infringement and the fact that Chisso was the first to cooperate.
Seetõttu on alust leida, et eespool punktis 137 tuvastatud õigusrikkumine ei ole niisugune, mis võiks mõjutada otsuse õiguspärasust esiteks rikkumise tuvastamise osas ja teiseks selles osas, et Chisso oli esimesena koostööd teinud ettevõtja.
Independently of the question of the impact of the unlawful act found at paragraph 137 above on the right of access to the file, which will be examined below, and therefore the question of the impact of that illegality on the validity of the Decision as a whole, and in so far as Hoechst’s arguments are developed again in the context of
Jättes kõrvale küsimuse, kuidas eespool punktis 137 tuvastatud õigusrikkumine mõjutab õigust toimikuga tutvuda – mida analüüsitakse edaspidi –, ja seega küsimuse, kas kõnealune õigusrikkumine mõjutab otsuse kui terviku õiguspärasust, ning arvestades seda, et Hoechsti argumendid on uuesti esitatud kaheksanda ja üheksanda väite raames, millega taotletakse trahvi vähendamist, jätab Esimese Astme Kohus
b) Breach of the right of access to the file
b) Toimikuga tutvumise õiguse rikkumine
It must be borne in mind at the outset that the right of access to the file, which is a corollary of the principle of respect for the rights of the defence, means that the Commission provides the undertaking concerned with the opportunity to examine all the documents in the investigation file that might be relevant for its defence.
Kõigepealt tuleb meenutada, et õigus toimikuga tutvuda, mis tuleneb kaitseõiguste tagamise põhimõttest, tähendab seda, et komisjon peab andma asjaomasele ettevõtjale võimaluse analüüsida kõiki uurimistoimikus sisalduvaid dokumente, mis võivad olla tema kaitse jaoks olulised.
Those documents comprise both inculpatory and exculpatory evidence, with the exception of business secrets of other undertakings, internal documents of the Commission and other confidential information (see Joined Cases C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P and C-219/00 P Aalborg Portland and Others v Commission [2004] ECR I-123, paragraph 68 and the caselaw cited).
Need hõlmavad nii süüstavaid kui ka õigustavaid dokumente, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni asutusesisesed dokumendid ja muu konfidentsiaalne teave (vt Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt vs. komisjon, EKL 2004, lk I-123, punkt 68 ja viidatud kohtupraktika).
As regards the inculpatory evidence, the undertaking concerned must demonstrate that the result which the Commission reached in its decision would have been different if a document that was not disclosed on which the Commission relied to make a finding of infringement against that undertaking ought to have been excluded as inculpatory evidence.
Süüstavate andmete osas peab asjaomane ettevõtja tõendama, et tulemus, milleni komisjon oma otsuses jõudis, oleks olnud erinev, kui edastamata jäetud dokument, millele komisjon ettevõtjale rikkumist süüks pannes tugines, oleks tulnud süüstava tõendina arvestamata jätta.
As regards the exculpatory evidence, the undertaking concerned must establish that its non-disclosure was able to influence, to its detriment, the course of the procedure and the content of the Commission’s decision.
Õigustavate andmete puhul peab asjaomane ettevõtja tõendama, et andmete avaldamata jätmine võib mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu tema kahjuks.
It is sufficient for the undertaking to show that it would have been able to use the exculpatory documents for its defence, in the sense that, if it had been able to rely on them during the administrative procedure, it would have been able to invoke evidence which was not consistent with the inferences made at that stage by the Commission and therefore could have had an influence, in any way at all, on the assessments made by the Commission in any decision, at least as regards the gravity and duration of the conduct in which the undertakings was found to have engaged and, accordingly, the level of the fine.
Piisab, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks võinud õigustavat dokumenti kasutada enda kaitsmisel selliselt, et kui tal oleks olnud võimalus haldusmenetluses sellele tugineda, oleks ta saanud tuua välja asjaolud, mis ei olnud kooskõlas selles staadiumis komisjoni poolt tehtud järeldustega, ning et ta oleks seega saanud mingil viisil mõjutada komisjoni poolt otsuses antavaid hinnanguid vähemalt ettevõtjale süüks pandava tegevuse raskuse ja kestuse osas ning järelikult ka trahvi taseme osas.
The possibility that a document that had not been disclosed might have had an influence on the conduct of the procedure and the content of the Commission’s decision can be established only after a provisional examination of certain evidence showing that the undisclosed documents might have had — from the aspect of that evidence — a significance which ought not to have been overlooked (see Aalborg Portland and Others, paragraph 145 above, paragraphs 73 to 76 and the caselaw cited).
Võimalust, et avalikustamata dokumendil oleks võinud olla mõju menetluse käigule ja komisjoni otsuse sisule, saab tõendada alles pärast teatavate selliste tõendite esialgset uurimist, mis kinnitavad, et avalikustamata dokumentidel võis nende tõendite seisukohast olla niisugune tähtsus, mida ei oleks tohtinud tähelepanuta jätta (vt eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punktid 73–76 ja viidatud kohtupraktika).
Furthermore, it should be emphasised that it is not solely for the Commission, which notifies the objections and adopts the decision imposing a penalty, to determine the documents which are of use to the defence of the undertakings concerned.
Lisaks on põhjust rõhutada, et õigus kindlaks määrata, millised dokumendid on asjaomase ettevõtja kaitse jaoks vajalikud, ei ole mitte üksnes komisjonil, kes teeb teatavaks oma vastuväited ja võtab vastu otsuse, millega määratakse karistus.
However, the Commission may exclude from the administrative procedure the evidence which has no relation to the allegations of fact and of law in the statement of objections and which therefore has no relevance to the investigation.
Tal on siiski lubatud haldusmenetlusest välja jätta materjalid, millel ei ole mingit seost vastuväiteteatises sisalduvate fakti- ja õigusväidetega ning mis on järelikult uurimise seisukohast täiesti asjakohatud.
An applicant cannot properly put forward as a ground of annulment the fact that irrelevant documents were not communicated to it (see Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 126 and the caselaw cited).
Hageja ei saa tulemuslikult väita, et tühistamise põhjus on asjakohatute dokumentide edastamata jätmine (vt eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 126 ja viidatud kohtupraktika).
Last, it must be borne in mind that a breach of the right of access to a file can entail annulment of a Commission decision in whole or in part only where the lack of proper access to the investigation file during the administrative procedure had prevented the undertaking or undertakings concerned from perusing documents which were likely to be of use in their defence and had thus infringed their rights of defence.
Lõpuks tuleb meenutada, et toimikuga tutvumise õiguse rikkumine võib tuua kaasa komisjoni otsuse täieliku või osalise tühistamise üksnes juhul, kui uurimistoimikule juurdepääsu eeskirjade eiramine haldusmenetluses takistas asjaomas(t)el ettevõtja(te)l tutvuda dokumentidega, mis võisid olla vajalikud nende kaitse jaoks, ning rikkus seeläbi nende kaitseõigusi.
That is the case if disclosure of a document would have had even a slight chance of altering the outcome of the administrative procedure if the undertaking concerned had been able to rely on it during that procedure (see, to that effect, Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraphs 101 and 131).
Sellise olukorraga on tegemist juhul, kui mõne dokumendi avalikustamise korral oleks olnud kas või väike võimalus, et haldusmenetluse tulemus oleks olnud teistsugune, kui asjaomane ettevõtja oleks saanud menetluse käigus sellele dokumendile tugineda (vt selle kohta eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punktid 101 ja 131).
It is in the light of those considerations that the Court must assess whether Hoechst’s right of access to the file was breached in this case as regards, first, Chisso’s letter of 17 December 2002 together with the annexes thereto and, second, the internal documents relating to the telephone conversations between the Commission and Chisso between September 1998 and April 1999.
Nende kaalutluste valguses tuleb hinnata, kas Hoechsti õigust toimikuga tutvuda on käesoleval juhul rikutud esiteks seoses Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisadega ning teiseks seoses asutusesiseste dokumentidega, mis puudutavad komisjoni ja Chisso vahel 1998. aasta septembrist 1999. aasta aprillini toimunud telefonikõnesid.
Chisso’s letter of 17 December 2002 and the annexes thereto
Chisso 17. detsembri 2002. aasta kiri ja selle lisad
First, it should be observed that the Commission decided to incorporate Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto, in a nonconfidential version, in the investigation file that was made available to the undertakings which were parties to the proceedings.
Esiteks tuleb märkida, et komisjon otsustas võtta Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisad mittekonfidentsiaalses versioonis uurimistoimikusse, millega menetluse poolteks olevatel ettevõtjatel oli võimalik tutvuda.
The Commission therefore of necessity considered that those documents were of relevance to the investigation.
Seega pidi komisjon tingimata leidma, et need dokumendid olid uurimise jaoks asjakohased.
Second, Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto, was not used by the Commission in the Decision in order to establish that the undertakings concerned had committed an infringement.
Teiseks ei kasutanud komisjon Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisasid otsuses selleks, et tõendada, et asjaomased ettevõtjad olid toime pannud rikkumise.
Those documents therefore do not constitute inculpatory evidence.
Järelikult ei ole tegemist süüstavate tõenditega.
Third, it must be noted that Hoechst did in fact have access to the nonconfidential version of Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et Hoechstil oli tegelikult juurdepääs Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisade mittekonfidentsiaalsele versioonile.
However, in the form made available to Hoechst during the administrative procedure, those documents consisted of 101 pages, virtually all of which were blank and marked ‘Business secrets’.
Dokumendid sellisel kujul, nagu need tehti haldusmenetluses Hoechstile kättesaadavaks, koosnesid 101 leheküljest, mis olid peaaegu kõik siiski valged ja kandsid märget „Ärisaladused”.
No more comprehensible nonconfidential version, or even a summary of the content of those documents, was provided during the administrative procedure.
Haldusmenetluse käigus ei esitatud ühtegi arusaadavamat mittekonfidentsiaalset versiooni ega isegi nende dokumentide sisu kokkuvõtet.
Only a list setting out the date, sender and addressee of the documents and, where appropriate, the subject-matter, were mentioned in Chisso’s letter of 17 December 2002.
Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirjas sisaldus üksnes loetelu, milles olid märgitud kõnealuste dokumentide kuupäevad, saatja ja adressaat ning mõningatel juhtudel ka teema.
In those circumstances, the nonconfidential version of Chisso’s letter of 17 December 2002, with the annexes, in the form make available to Hoechst during the administrative procedure, bears a close relationship to failure to disclose the documents in question, which, in so far as they formed part of the file, were of relevance to the investigation.
Neil asjaoludel tekitab Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisade mittekonfidentsiaalne versioon sellisel kujul, nagu see tehti haldusmenetluses Hoechstile kättesaadavaks, tõepoolest mulje, et kõnealused dokumendid, mis kuulusid toimikusse ja olid seetõttu uurimise jaoks asjakohased, jäeti avaldamata.
Fourth, it must be emphasised that more appropriate access to Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes, was requested by Hoechst on a number of occasions during the administrative procedure.
Neljandaks on kohane rõhutada, et Hoechst palus haldusmenetluse käigus korduvalt, et tal võimaldataks paremini tutvuda Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisadega.
That access was refused, according to the terms of recital 26 to the Decision, on the ground that Chisso had requested confidential treatment for them.
Otsuse põhjenduse 26 kohaselt keelduti tutvumise võimaldamisest põhjusel, et Chisso oli taotlenud selle kirja käsitlemist konfidentsiaalsena.
The Commission cannot make a general reference to confidentiality to justify a total refusal to disclose documents in its file (Joined Cases T-305/94 to T-307/94, T-313/94 to T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 and T-335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [1999] ECR II-931, paragraph 1017).
Ent komisjon ei tohiks üldise viitega konfidentsiaalsusele õigustada täielikku keeldumist toimikumaterjalide avaldamisest (Esimese Astme Kohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, EKL 1999, lk II-931, punkt 1017).
The right of undertakings and associations of undertakings to protect their business secrets must be balanced against the safeguarding of the right to have access to the whole of the file (Joined Cases T-25/95, T-26/95, T-30/95 to T-32/95, T-34/95 to T-39/95, T-42/95 to T-46/95, T-48/95, T-50/95 to T-65/95, T-68/95 to T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 and T-104/95 Cimenteries CBR and Others v Commission [2000] ECR II-491, (Cement), paragraph 147).
Ettevõtjate ja nende ühenduste õigust kaitsta oma ärisaladusi tuleb kaaluda võrreldes õigusega tutvuda kogu toimikuga (Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95: Cimenteries CBR jt vs. komisjon, nn tsemendi kohtuotsus, EKL 2000, lk II-491, punkt 147).