natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The fact that an employer declares publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin, something which is clearly likely to strongly dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market, constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Directive 2000/43.
Kui tööandja teatab avalikult, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid – asjaolu, mis võib ilmselgelt mõningate kandidaatide töökohale kandideerimist tõsiselt pärssida ja takistada seega nende tööturule pääsemist –, on see töölevõtmisel otsene diskrimineerimine direktiivi 2000/43 tähenduses.
The existence of such direct discrimination is not dependant on the identification of a complainant who claims to have been the victim.
Niisuguse otsese diskrimineerimise esinemiseks ei ole vaja, et oleks tuvastatud kaebuse esitaja, kes väidab, et teda on sel viisil diskrimineeritud.
The question of what constitutes direct discrimination within the meaning of Di -rective 2000/43 must be distinguished from that of the legal procedures provided for in Article 7 of that directive for a finding of failure to comply with the principle of equal treatment and the imposition of sanctions in that regard.
Küsimust, mida tähendab otsene diskrimineerimine direktiivi 2000/43 tähenduses, tuleb eristada küsimusest, mis käsitleb direktiivi artiklis 7 sätestatud õiguskaitsevahendeid võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastamiseks ja karistamiseks.
Those legal procedures must, in accordance with the provisions of that article, be available to persons who consider that they have suffered discrimination.
Need õiguskaitsevahendid peavad olema kättesaadavad kõikidele isikutele, kes leiavad, et neid on diskrimineerimise tõttu õigusvastaselt koheldud.
However, the requirements of Article 7 of Directive 2000/43 are, as stated in Article 6 thereof, only minimum requirements and the Directive does not preclude Member States from introducing or maintaining provisions which are more favourable to the protection of the principle of equal treatment.
Nagu direktiivi 2000/43 artiklis 6 on märgitud, on kõnealuse direktiivi artiklis 7 sätestatud nõuded siiski vaid miinimumnõuded ning direktiiv ei keela liikmesriikidel säilitada või kehtestada soodsamaid võrdse kohtlemise põhimõtte kaitset käsitlevaid sätteid.
Consequently, Article 7 of Directive 2000/43 does not preclude Member States from laying down, in their national legislation, the right for associations with a legitimate interest in ensuring compliance with that directive, or for the body or bodies designated pursuant to Article 13 thereof, to bring legal or administrative proceedings to enforce the obligations resulting therefrom without acting in the name of a specific
Järelikult ei takista direktiivi 2000/43 artikkel 7 liikmesriikidel siseriiklikus õiguses sätestada, et kõnealuse direktiivi sätete järgimise tagamiseks õigustatud huvi omavatel ühingutel või direktiivi artikli 13 kohaselt määratud organil või organitel on õigus algatada kohtu- või haldusmenetlus kõnealusest direktiivist tulenevate kohustuste täitmise tagamiseks, ilma et nad peaksid tegutsema konkreetse kaebaja nimel
It is, however, solely for the national court to assess whether national legislation allows such a possibility.
Sellegipoolest on üksnes siseriiklik kohus pädev välja selgitama, kas asjaomases õiguses on selline võimalus olemas.
In the light of the foregoing, the answer to the first and second questions must be that the fact that an employer states publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Article 2(2)(a) of Directive 2000/43, such statements being likely strongly to dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market.
Eeltoodust lähtudes tuleb esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele vastata, et kui tööandja teatab avalikult, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on see töölevõtmisel otsene diskrimineerimine direktiivi 2000/43 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kuna sellesisulised avaldused võivad mõningate kandidaatide töökohale kandideerimist tõsiselt pärssida ja takistada seega nende tööturule pääsemist.
The third to fifth questions
Kolmas, neljas ja viies küsimus
The third to fifth questions concern the application of the rule of the reversal of the burden of proof laid down in Article 8(1) of Directive 2000/43 to a situation in which the existence of a discriminatory recruitment policy is alleged by reference to remarks made publicly by an employer concerning its recruitment policy.
Kolmanda, neljanda ja viienda küsimusega tahetakse teada, kuidas rakendada direktiivi 2000/43 artikli 8 lõikes 1 sätestatud tõendamiskohustuse ümberpööramise põhimõtet olukorras, kus diskrimineeriva töölevõtmise poliitika olemasolu väitmiseks viidatakse tööandja seisukohtadele tema poolt rakendatava töölevõtmise poliitika kohta.
Article 8 of Directive 2000/43 states in that regard that, where there are facts from which it may be presumed that there has been direct or indirect discrimination, it is for the defendant to prove that there has been no breach of the principle of equal treatment.
Direktiivi 2000/43 artiklis 8 on sellega seoses täpsustatud, et kui asjaolude põhjal võib eeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, peab kostja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.
The precondition of the obligation to adduce evidence in rebuttal which thus arises for the alleged perpetrator of the discrimination is a simple finding that a presumption of discrimination has arisen on the basis of established facts.
Seega on diskrimineerimise väidetavalt põhjustanud isikul lasuva kohustuse vastupidist tõendada tingimuseks üksnes see, et on olemas diskrimineerimise eeldus, mis tugineb tuvastatud asjaoludel.
Statements by which an employer publicly lets it be known that, under its recruitment policy, it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin may constitute facts of such a nature as to give rise to a presumption of a discriminatory recruitment policy.
Sellisteks asjaoludeks, mille alusel võib eeldada diskrimineerivat töölevõtmise poliitikat, võivad olla avaldused, milles tööandja teatab töölevõtmise protsessi kohta avalikult, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid.
It is, thus, for that employer to adduce evidence that it has not breached the principle of equal treatment, which it can do, inter alia, by showing that the actual recruitment practice of the undertaking does not correspond to those statements.
Seega peab asjaomane tööandja tõendama, et ta ei ole võrdse kohtlemise põhimõtet rikkunud, milleks ta võib muu hulgas tõendada, ettevõtte tegelik töölevõtmise praktika nendele avaldustele ei vasta.
It is for the national court to verify that the facts alleged against that employer are established and to assess the sufficiency of the evidence which the employer adduces in support of its contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab esiteks kontrollima, kas asjaomasele tööandjale süükspandud asjaolud on tuvastatud, ja teiseks hindama, kas tõendid, mis ta on esitanud oma väidete kinnituseks selle kohta, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud, on piisavad.
Consequently, the answer to the third to fifth questions must be that public statements by which an employer lets it be known that under its recruitment policy it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin are sufficient for a presumption of the existence of a recruitment policy which is directly discriminatory within the meaning of Article 8(1) of Directive 2000/43.
Niisiis tuleb kolmandale, neljandale ja viiendale küsimusele vastata, et avaldused, milles tööandja teatab tema poolt rakendatava töölevõtmise protsessi kohta, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on piisavad selleks, et eeldada direktiivi 2000/43 artikli 8 lõike 1 tähenduses otseselt diskrimineeriva töölevõtmise poliitika olemasolu.
It is then for that employer to prove that there was no breach of the principle of equal treatment.
Seega peab asjaomane tööandja tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.
It is for the national court to verify that the facts alleged are established and to assess the sufficiency of the evidence submitted in support of the employer’s contentions that it has not breached the principle of equal treatment.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab kontrollima, kas asjaomasele tööandjale süükspandud asjaolud on tuvastatud, ning hindama, kas tõendid, mis asjaomane tööandja on esitanud oma väidete kinnituseks selle kohta, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud, on piisavad.
The sixth question
Kuues küsimus
The sixth question asks, essentially, what sanctions may be considered to be appropriate for employment discrimination established on the basis of the employer’s public statements.
Kuuenda küsimusega tahetakse sisuliselt teada, milliseid sanktsioone võib pidada sobivaks töölevõtmisel esinenud diskrimineerimise korral, mis on tuvastatud tööandja avalduste põhjal.
Article 15 of Directive 2000/43 confers on Member States responsibility for determining the rules on sanctions for breaches of national provisions adopted pursuant to that directive.
Direktiivi 2000/43 artikkel 15 teeb liikmesriikidele ülesandeks kehtestada eeskirjad sanktsioonide kohta, mida rakendatakse vastavalt kõnesolevale direktiivile vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral.
Article 15 specifies that those sanctions must be effective, propor-
Osutatud artiklis on täpsustatud,
Article 15 of Directive 2000/43 thus imposes on Member States the obligation to introduce into their national legal systems measures which are sufficiently effect- ive to achieve the aim of that directive and to ensure that they may be effectively relied upon before the national courts in order that judicial protection will be real and effective.
Direktiivi 2000/43 artikli 15 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama oma siseriiklikus õiguskorras meetmed, mis on piisavalt tõhusad, et saavutada selle direktiivi eesmärk, ning kindlustama selle, et isikud saavad tegeliku ja tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks neile meetmetele siseriiklikel kohtutes tegelikult tugineda.
Directive 2000/43 does not, however, prescribe a specific sanction, but leaves Member States free to choose between the different solutions suitable for achieving its objective.
Direktiiv 2000/43 ei kehtesta siiski konkreetseid sanktsioone, vaid jätab liikmesriikidele vabaduse valida erinevate lahenduste vahel, mis on kohased direktiivi eesmärgi saavutamiseks.
In a case such as that referred by the national court, where there is no direct victim of discrimination but a body empowered to do so by law seeks a finding of discrim -ination and the imposition of a penalty, the sanctions which Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires to be laid down in national law must also be effective, proportionate and dissuasive.
Kui on tegemist sellise juhtumiga, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on Euroopa Kohtu menetlusse andnud ja kus kedagi ei ole otseselt diskrimineeritud, kuid kus organ, millel on seadusest tulenev volitus, taotleb diskrimineerimise tuvastamist ja selle eest karistuse määramist, peavad sanktsioonid, mille kehtestamist direktiivi 2000/43 artikkel 15 siseriiklikus õiguses nõuab, samuti olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
If it appears appropriate to the situation at issue in the main proceedings, those sanctions may, where necessary, include a finding of discrimination by the court or the competent administrative authority in conjunction with an adequate level of publicity, the cost of which is to be borne by the defendant.
Kui see on põhikohtuasjas käsitletavas olukorras kohane, võib vastavalt vajadusele sanktsiooniks olla see, et kohus või pädev haldusasutus tuvastab diskrimineerimise asetleidmise ning teeb selle avalikkusele piisaval määral teatavaks, millega kaasnevad kulud peab kandma kostja.
They may also take the form of a prohibitory injunction, in accordance with the rules of national law, ordering the employer to cease the discriminatory practice, and, where appropriate, a fine.
Samuti võib sanktsiooniks olla siseriiklikus õiguses kehtestatud eeskirjade kohaselt tööandjale antud korraldus lõpetada tuvastatud diskrimineeriv praktika, mille eest võib vajaduse korral määrata karistusmakse.
They may, moreover, take the form of the award of damages to the body bringing the proceedings.
Veel võib sanktsiooniks olla kahju hüvitise maksmine menetluse algatanud organile.
The answer to the sixth question must therefore be that Article 15 of Direct- ive 2000/43 requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Järelikult tuleb kuuendale küsimusele vastata, et direktiivi 2000/43 artikli 15 kohaselt on nõutav, et eeskirjad sanktsioonide kohta, mida rakendatakse nimetatud direktiivi ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral, oleksid tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ka juhul, kui kannatanud isikut ei ole tuvastatud.
The fact that an employer states publicly that it will not recruit employees of a certain ethnic or racial origin constitutes direct discrimination in respect of recruitment within the meaning of Article 2(2)(a) of Council Direct- ive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin, such statements being likely strongly to dissuade certain candidates from submitting their candidature and, accordingly, to hinder their access to the labour market.
Kui tööandja teatab avalikult, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on see töölevõtmisel otsene diskrimineerimine nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ (millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust) artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kuna sellesisulised avaldused võivad mõningate kandidaatide töökohale kandideerimist tõsiselt pärssida ja takistada seega nende pääsemist tööturule.
Public statements by which an employer lets it be known that under its recruitment policy it will not recruit any employees of a certain ethnic or racial origin are sufficient for a presumption of the existence of a recruitment policy which is directly discriminatory within the meaning of Article 8(1) of Directive 2000/43.
Avaldused, milles tööandja teatab tema poolt rakendatava töölevõtmise protsessi kohta, et ta ei võta tööle teatava etnilise või rassilise päritoluga töötajaid, on piisavad selleks, et eeldada direktiivi 2000/43 artikli 8 lõike 1 tähenduses otseselt diskrimineeriva töölevõtmise poliitika olemasolu.
It can do so by showing that the undertaking’s actual recruitment practice does not correspond to those
Ta võib selleks tõendada, et ettevõtte tegelik töölevõtmise praktika nendele avaldustele ei vasta.
Article 15 of Directive 2000/43 requires that rules on sanctions applicable to breaches of national provisions adopted in order to transpose that directive must be effective, proportionate and dissuasive, even where there is no identifiable victim.
Direktiivi 2000/43 artikli 15 kohaselt on nõutav, et eeskirjad sanktsioonide kohta, mida rakendatakse nimetatud direktiivi ülevõtmiseks vastuvõetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral, oleksid tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ka juhul, kui kannatanud isikut ei ole tuvastatud.
Case C-156/07
Kohtuasi C-156/07
(Reference for a preliminary ruling — Directive 85/337/EEC — Assessment of the effects of certain public and private projects on the environment — Construction of a road in Milan)
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 85/337/EMÜ – Teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamine – Tee rajamine Milanos
Order of the Court (Sixth Chamber), 10 July 2008 . . . . . . . . . . . . . .
Euroopa Kohtu määrus (kuues koda), 10. juuli 2008 . . . . . . . . . . . . .
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Obligation of the Member States to ensure that projects likely to have a significant impact on the environment are made subject to an environmental assessment — Scope
Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 85/337 – Liikmesriikide kohustus hinnata keskkonda oluliselt mõjutada võivate tööde keskkonnamõju – Ulatus
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 2(1))
(Nõukogu direktiiv 85/337, mida on muudetud direktiiviga 97/11, artikli 2 lõige 1)
SUMMARY — CASE C-156/07
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-156/07
Environment — Assessment of the effects of certain projects on the environment — Directive 85/337 — Determination by the Member States of the projects in the classes listed in Annex II requiring to be made subject to an environmental assessment
Keskkond – Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine – Direktiiv 85/337 – II lisa alla kuuluvate keskkonnamõju seisukohast hindamisele kuuluvate projektide kindlaksmääramine liikmesriikide poolt
(Council Directive 85/337, as amended by Directive 97/11, Art. 4 and Annexes II and III)
(Nõukogu direktiiv 85/337, mida on muudetud direktiiviga 97/11, artikkel 4 ning II ja III lisa)
in respect of the projects in the classes listed in Annex II thereto, either on the basis of case-by-case assessments, or on the basis of thresholds or criteria fixed by the Member State, whether the projects concerned must be subject to the environmental impact assessment procedure.
üksikjuhtumite uurimise või endi kehtestatud künniste või tingimuste alusel seda, kas projekti keskkonnamõju tuleb hinnata.
Article 2(1) of Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Direct- ive 97/11, must be interpreted as not requiring that any project likely to have a significant effect on the environment be made subject to the environmental impact assessment provided for in that directive, but only those referred to in Annexes I and II to that directive, under the conditions set out in Article 4 thereof and subject to Articles 1(4) and (5) and 2(3) thereof.
Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud direktiiviga 97/11) artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole nõutud, et nimetatud direktiivis ette nähtud hindamismenetlus tuleks läbi viia kõikide keskkonda oluliselt mõjutada võivate projektide puhul, vaid et see tuleb läbi viia direktiivi I ja II lisas mainitud tööde osas direktiivi artiklis 4 ette nähtud tingimustel ning arvestades kõnealuse direktiivi artikli 1 lõikeid 4 ja 5 ning artikli 2 lõiget 3.
(see para. 34, operative part 1)
(vt punkt 34, resolutsiooni punkt 1)
Under Article 4(2) of the directive, it is for the Member States to determine themselves in which cases the projects in the classes listed in Annex II to the directive must be made subject to an environmental impact assessment.
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid ise otsustama, millistel juhtudel tuleb selle direktiivi II lisas loetletud projektide keskkonnamõju hinnata.
That provision leaves the Member States two options.
Selle sättega on liikmesriikidele antud kaks võimalust.
The first is to decide on a case-by-case basis whether a project covered by Annex II must be made subject to the assessment.
Esimene võimalus on otsustada üksikjuhtumite kaupa, kas II lisas nimetatud projekti keskkonnamõju tuleb hinnata.
The second is to determine, in a general and abstract manner and according to thresholds or criteria, the projects in that annex which must be made subject to the assessment.
Teine võimalus on künniste või tingimuste alusel üldiselt ja abstraktselt kindlaks määrata, milliste selles lisas toodud projektide osas on kõnealune hindamine kohustuslik.
Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Directive 97/11, requires the Member States to take account of the relevant selection criteria listed in Annex III to Directive 85/337 when they determine,
Direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud direktiiviga 97/11) III lisas mainitud asjakohased valikutingimused on liikmesriikidele kohustuslikud, kui nad otsustavad direktiivi II lisas mainitud projektide puhul kas
It stems from the actual wording of Article 4(3) of the directive that it re-
Direktiivi artikli 4 lõike 3 sõnastusest tuleneb, et sellega pannakse liikmes-
AIELLO AND OTHERS quires Member States, in both cases, to take into account the relevant selection criteria set out in Annex III to the directive, that is to say, those of the criteria which must be applied in the light of the characteristics of the project concerned.
AIELLO JT riikidele nii ühel kui teisel juhul kohustus võtta arvesse kõnealuse direktiivi III lisas määratletud asjakohaseid valikutingimusi, st neist tingimustest seda, mida tuleb asjassepuutuvate tööde laadi arvestades kohaldada.
(see paras 37-40, 46, operative part 2) be made subject to an environmental impact assessment, it must, either by referring in its national rules to Annex III to that directive or by reproducing in its national rules the criteria listed there, ensure that all of those criteria can in fact be taken into account where one or more of them is relevant for the purposes of the project concerned, and cannot expressly or impliedly exclude them.
(vt punktid 37–40, 46, resolutsiooni punkt 2) siseriiklikes õigusnormides sisalduva viitega kõnealuse direktiivi III lisale või nimetatud lisas loetletud tingimuste siseriiklikesse õigusnormidesse ülevõtmisega looma olukorra, kus neid tingimusi tegelikkuses arvestataks juhul, kui üks või teine neist on asjassepuutuva projekti seisukohast asjakohane, ilma et ta saaks otseselt või kaudselt neid välistada.
Depending on the characteristics of the national legal order in question, such an exclusion might dissuade or even prevent the competent national authority from taking into account the criterion or criteria in question.
Niisugune välistamine võib sõltuvalt asjassepuutuva riigi õiguskorrale iseloomulikest joontest kas kallutada riigi pädevat ametiasutust kõnealust tingimust või tingimusi mitte arvestama või koguni takistada tal seda teha.
Where a Member State opts for determining on a case-by-case basis those of the projects in the classes listed in Annex II to Directive 85/337 on the assessment of the impact of certain public and private projects on the environment, as amended by Directive 97/11, which must
Juhul kui liikmesriik otsustab määrata direktiivi 85/337 teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (muudetud direktiiviga 97/11) II lisas nimetatud projektid, mille keskkonnamõju tuleb hinnata, kindlaks üksikjuhtumite kaupa, peab ta kas
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Consiglio di Stato (Italy), made by decision of 24 October 2006, received at the Court on 21 March 2007, in the proceedings
Kohtuasjas C-156/07, mille ese on Consiglio di Stato (Itaalia) 24. oktoobri 2006. aasta otsusega EÜ artikli 234 alusel esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 21. märtsil 2007, menetluses
Comune di Milano and Others, intervening parties:
Comune di Milano jt, menetluses osalesid: