natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The assumption was that allowing candidates for naturalisation to keep their previous nationality would create conflicts between states in areas like military service, conscription and taxation.
Eeldati, et kui kodakondsuse taotlejad võivad säilitada oma eelmise kodakondsuse, tekitab see riikide vahel konflikte sellistes valdkondades nagu sõjaväeteenistus, kohustuslik ajateenistus ja maksustamine.
The second is about a state’s relationship to its nationals.
Teine puudutab riigi suhteid oma kodanikega.
There are open questions about loyalty (in what ways do citizens express loyalty to the state ?), residence abroad (do citizens who move away from the country retain effective links and merit the same rights e.g. to consular protection ?) and cultural influences (are those acquiring the nationality of their country of residence expected to adopt a specific culture as defined by the state, to the exclusion of their culture of origin ?).
Vastuseta on lojaalsuse küsimus (mil moel väljendavad kodanikud lojaalsust riigile?), välismaal elamine (kas riigist ära kolinud kodanikud säilitavad olulise sideme ja samad õigused, nt õigus konsulaarkaitsele?) ja kultuurilised mõjud (kas elu -kohariigi kodakondsuse saajatelt eeldatakse riigi määratud konkreetse kultuuri ülevõtmist kuni nende päritolukultuuri väljatõrjumiseni?).
Despite these longstanding concerns, multiple nationality has become a legal reality.
Hoolimata nendest pikaajalistest vastuseta küsimustest, on mitmekordne kodakondsus saanud õiguslikuks tegelikkuseks.
Beginning at the end of the twentieth century, the trend has been for many European countries to remove the legal barriers to multiple nationality that they had introduced at the beginning and middle of the century.
Alates 20. sajandi lõpust on paljud Euroopa riigid püüdnud kõrvaldada mitmekordselt kodakondsuselt õiguslikud takistused, mille nad olid kehtestanud sajandi algul või keskpaiku.
The reasons behind changes in attitudes on dual nationality in some Member States are that their own citizens have become mobile and globally connected, their immigrant populations have grown and become more settled and their nationality laws have established the principle of ius soli.
Mõnes liikmesriigis on suhtumine kahekordsesse kodakondsusesse muutunud seetõttu, et nende oma kodanikud on liikuvamad ja rohkem seotud maailma eri osadega, sisserändajate kogukonnad on kasvanud ja muutunud paiksemaks ning kodakondsusseadustes on sätestatud ius soli põhimõte.
Many tolerate multiple nationality de iure or de facto for their own nationals, new citizens and their children.
Paljud lubavad mitmekordset kodakondsust deiure või defacto oma kodanikele, uutele kodanikele ja nende lastele.
Others do so only for certain groups or certain situations.
Teised lubavad seda vaid teatavatele rühmadele või teatavates olukordades.
Follow-up questions then arise at the national level as to the consistent application of multiple nationality.
Seejärel tekib riigi tasandil küsimus, kuidas mitmekordset kodakondsust järjepidevalt rakendada.
Multiple nationality has also become a demographic reality as the tolerance of multiple nationality has increased the number of so-called dual nationals.
Mitmekordsest kodakondsusest on saanud demograafiline reaalsus ka seetõttu, et selle lubamine on suurendanud kahe kodakondsusega inimeste arvu.
Member State nationals migrate and marry nationals of other countries.
Liikmesriikide kodanikud siirduvad mujale ja abielluvad teiste riikide kodanikega.
Furthermore, removing the obligation to renounce a previous nationality has increased non-nationals’ naturalisation rates from 1996 to 2005 in most EU countries.
Peale selle on eelmisest kodakondsusest loobumise kohustuse tühistamine suurendanud uue kodakondsuse saajate hulka 1996. aastast kuni 2005. aastani enamikus ELi riikides.
The reasons why newcomers are more likely to naturalise in countries tolerating multiple nationality are often more related to personal or pragmatic links with their country of origin than to the integration situation in their country of residence.
Põhjused, miks uustulnukad taotlevad mitut kodakondsust lubavates riikides uut kodakondsust, on sageli rohkem seotud isiklike või pragmaatiliste sidemetega, mis neil on päritoluriigiga, kui uue elukohariigi integratsiooniolukorraga.
Immigrants residing in a country that tolerates multiple nationality can naturalise, without any side effects on their wider family or social links outside the country. Those who can keep their previous nationality maintain important mobility rights and do not face new, sometimes costly, visa and travel restrictions.
Mitmekordset kodakondsust lubavas riigis elavad sisserändajad võivad naturalisatsiooni korras uue kodakondsuse saada, ilma et see mõjutaks nende suhteid suguvõsaga või ühiskondlikke sidemeid väljaspool
Given these trends towards tolerance, states are trying to address their traditional concerns through other policy instruments.
kõnealust riiki. Need, kes saavad eelmise kodakondsuse alles jätta, säilitavad olulised liikuvusõigused ning neile ei kaasne uusi, mõnikord kulukaid viisa- ja reisipiiranguid.
Recently developed international legal guidelines have resolved worries of possible inter-state conflicts by giving priority to the country of residence.
Üks rühm, kes valib võimaluse korral mitmekordse kodakondsuse, on tõenäolisemalt suuremate oskuste ja teadmistega isikud, näiteks sisserännanud ettevõtjad ja ühiste arenguprogrammidega tegelevad ärimehed.
Open questions about loyalty in a liberal democracy, the rights of new and old citizens who chose to emigrate, and cultural influences can be addressed through citizenship education and greater interaction between citizens with and without multiple nationality.
Lojaalsuse küsimus liberaalses demokraatias, välja rännata otsustanud uute ja vanade kodanike õigused ja kultuurilised mõjud saab lahendada kodanike harimise ja tihedama suhtluse kaudu ühe- ja mitmekordse kodakondsusega kodanike vahel.
One of the advantages of the legal and demographic trend towards acceptance of multiple nationality is increased naturalisation rates in many EU Member States.
Üks mitme kodakondsuse lubamisele suunatud õigusliku ja demograafilise suundumuse eeliseid on kodakondsuse saanud inimeste arvu kasv paljudes ELi liikmesriikides.
In these countries, an immigrant’s choice to naturalise does not have negative side effects on their family, social and economic links.
Nendes riikides ei kaasne sisserändaja naturalisatsiooniotsusega negatiivseid kõrvalmõjusid perekondlikele, ühiskondlikele ega majanduslikele sidemetele.
A wide range of countries, from Cyprus and France to Hungary and Slovakia, do not require naturalising citizens to renounce their previous nationality.
Hulk riike Küprosest ja Prantsusmaast kuni Ungari ja Slovakkiani ei nõua naturalisatsiooni korras kodakondsuse saajatelt eelmisest kodakondsusest loobumist.
Belgium, France, Ireland, Portugal and the United Kingdom allow the first generation’s children born in the country to become dual nationals.
Belgia, Prantsusmaa, Iirimaa, Portugal ja Ühendkuningriik lubavad oma riigis sündinud esimese sisserändajate põlvkonna lastel saada kaks kodakondsust.
In 2003, there was general agreement among Finnish political parties that accepting multiple nationality would keep the country competitive and well-connected at the international level and have positive effects on the newly present immigrant communities in Finland.
2003. aastal jõudsid Soome erakonnad üldisele seisukohale, et mitmekordse kodakondsuse lubamine säilitab riigi konkurentsivõime ja tihedad sidemed rahvusvahelisel tasandil ning avaldab soodsat mõju uutele sisserändajate kogukondadele Soomes.
It would also follow trends in other EU countries (including Sweden’s acceptance in 2001).
Samuti järgiks see teiste ELi riikide suundumusi (sealhulgas mitmekordse kodakondsuse lubamist Rootsis alates 2001. aastast).
This reform doubled interest in becoming Finnish, giving the country the EU’s most favourable naturalisation rate in 2004, at 6.4%.
Selle reformiga kahekordistus huvi Soome kodakondsuse saamise vastu, mis tõi 2004. aastal kaasa ELi suurima ehk 6,4% kodakondsuse andmise määra.
Luxembourg’s stated objective in the 28 October 2008 law was to adapt nationality law to the changing reality of its society and consolidate the integration of foreigners who have decided to definitively settle there.
Luksemburgi 28. oktoobri 2008. aasta seaduse eesmärk oli kohandada kodakondsusseadus oma ühiskonna muutuva reaalsusega ning parandada nende välismaalaste integreerimist, kes on otsustanud lõplikult riiki elama jääda.
The fact that an applicant would acquire multiple nationality is a sign of their attachment to Luxembourg, their willingness to integrate and their links with their country and culture of origin.
See, et taotleja saab mitmekordse koda -kondsuse, on märk tema seotusest Luksemburgiga, soovist integreeruda ning sidemetest päritoluriigi ja -kultuuriga.
States can interpret and implement their policies by facilitating procedures that welcome immigrant applicants as citizens-to-be.
Riigid võivad tõlgendada ja rakendada oma poliitikat, soodustades menetlusi, milles kodakondsust taotlevaid sisserändajaid koheldakse tulevaste kodanikena.
All EU Member States, as signatories to the International Convention for the Elimination of all Forms of Racism (1965), agree in Article 1, paragraph 3, that, whatever their nationality law and policy, its provisions will not be applied in a discriminatory way against particular nationalities.
Kõik ELi liikmesriigid on kirjutanud alla rahvusvahelisele konventsioonile rassilise diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta (1965), nõustudes selle artikli 1 lõikes 3, et nende riigi kodakondsusõigusest ja -poliitika eripäradest olenemata ei kohalda nad selle sätteid ühegi rahvuse suhtes diskrimineerivalt.
Part of a good governance approach is the recognition within the culture of the administration that applicants are future national citizens.
Heal valitsemistaval põhineva lähenemisviisi osaks on suhtuda halduskultuuris kodakondsuse taotlejatesse kui riigi tulevastesse kodanikesse.
Codes of conduct for administrative practice, compliance monitoring, evaluation mechanisms, and benchmarking and peer review programmes are a few tools that could be shared at multiple levels of governance.
Haldustavade tegevusjuhised, täitmise järelevalve, hindamismehhanismid ja võrdlusuuringud ning vastastikuste eksperdihinnangute programmid on mõned vahendid, mida eri valitsemistasanditel võiks kasutada.
Removing wide administrative discretion and providing proper guidance and oversight enhance respect for the rule of law and the efficiency of naturalisation procedures.
Haldusasutuste ulatuslikust kaalutlusõigusest loobumine ning nõuetekohaste juhiste ja kontrollimeetmete rakendamine tugevdab õigusriigi põhimõtet ja tõhustab naturalisatsioonimenetlusi.
In most countries, naturalisation is a discretionary procedure.
Enamikus riikides hõlmab kodakondsuse andmine kaalutlusõigust.
Germany’s 2000 reform replaced discretionary practices with the right to acquire nationality, based on the recognition that naturalisation was in the public interest.
Saksamaa 2000. aasta reformi käigus asendati kaalutlusõigust hõlmavad menetlused kodakondsuse saamise õigusega, mis põhineb arusaamal, et naturalisatsiooni korras kodakondsuse andmine on avalikes huvides.
The Federal and Länder level agreed on common administrative guidelines and held repeated negotiations to address inconsistent regional interpretations and practices.
Föderaalsel ja liidumaade tasandil lepiti kokku ühistes haldussuunistes ja peeti korduvalt läbirääkimisi ebajärjepidevatest piirkondlikest tõlgendustest ja tavadest vabanemiseks.
In Austria as well, vague legal criteria have been corrected through regular meetings between federal and provincial representatives and decisions by the Administrative Court.
Austrias on ebamäärased õiguskriteeriumid föderaal- ja kohalike võimuesindajate korrapäraste kohtumiste ja halduskohtu otsuste tulemusena samuti kõrvaldatud.
In Hungary, part of the explanation for raising naturalisation rates since 1990 are the constitutional reforms that keep in check the Ministry of Interior’s discretionary powers in nationality matters.
Ungaris on kodakondsuse saajate arv alates 1990. aastast kasvanud osaliselt tänu põhiseaduse reformidele, mis piiravad siseministeeriumi kaalutlusõigust kodakondsuse küsimustes.
The Ministry should ensure that the President’s decisions on naturalisation are in favour of the applicants who comply with the conditions set down in law.
Ministeerium peaks tagama, et kodakondsust käsitlevad presidendi otsused soosivad kodakondsuse taotlejaid, kes täidavad seaduses sätestatud kriteeriume.
When certain documents are impossible to obtain, the Directorate of Immigration in Finland will accept a declaration from the applicant as long as it is reliable and coherent.
Kui teatavaid dokumente ei ole võimalik hankida, võtab Soome immigratsiooniamet taotle- jalt taotluse vastu siis, kui see on usaldusväärne ja terviklik.
This flexible approach to documentation, combined with reductions in the level of decision-making, has allowed for processing to begin immediately and decisions to be taken in the space of a few months.
Paindlikkus dokumendinõuetes koos otsuste toomisega madalamale tasemele on võimaldanud alustada taotluste läbivaatamist kohe ja võtta otsused vastu mõne kuu jooksul.
Where clarifications are needed, the average processing time has dropped from three years in 2003 to two in 2009.
Lisaselgituste vajaduse puhul on dokumentide keskmine töötlemisaeg vähenenud kolmelt aastalt 2003. aastal kahe aastani 2009. aastal.
In the Netherlands, potential problems with the provision of documents, mainly birth and marriage certificates, are addressed early on, when immigrants first register with the municipality.
Madalmaades lahendatakse dokumentide, peamiselt sünni- ja abielutunnistuste esitamisega kaasnevad võimalikud probleemid juba varakult, kui sisserändajad kohalikus omavalitsuses esimest korda registreeruvad.
In many cases, a passport and a residence permit are then sufficient to apply for nationality.
Paljudel juhtudel piisab sellistel puhkudel kodakondsuse taotlemiseks passist ja elamisloast.
The Nationality Checking Service (NCS) is a partnership between the UK’s Home Office Nationality Group and various local councils in England and Wales.
Kodakondsuse kontrolliteenistus (NCS) on Ühendkuningriigi siseministeeriumi kodakond- suse töörühma ning Inglismaa ja Walesi kohalike omavalitsuste vaheline partnerlus.
It reduces unnecessary delays in the application process for British citizenship.
See vähendab tarbetuid viivitusi Briti kodakondsuse taotlemisel.
For a cost-recovery fee cheaper than those demanded by private lawyers, local councils check that applications are completed correctly and the necessary supporting documents are included.
Erajuristide nõutavast soodsama kuluhüvitise eest kontrollivad kohalikud omavalitsused, et taotlused on korrektselt täidetud ning et lisatud on vajalikud tõendavad dokumendid.
Maximum time limits for processing applications
Taotluste läbivaatamise maksimumperiood
The European Convention on Nationality states that processing must be completed in a reasonable time.
Kodakondsuse Euroopa konventsioonis sätestatakse, et taotlused tuleb läbi vaadata mõistliku aja jooksul.
One trend is to set maximum time limits for processing as a benchmark for administrative practice and as a guarantee for applicants.
Üks võimalus on määrata taotluste maksimaalne menetlustähtaeg, mis on korraga nii haldustavade mõõdupuu kui ka tagatis kodakondsuse taotlejatele.
Administrations can then devote increased human and financial resources to next step challenges, such as remedying backlogs and keeping applicants up-to-date on the state of their application and providing written justifications for any negative decision.
Sel juhul saavad haldusasutused kasutada rohkem tööjõudu ja raha järgmise etapi prob -leemide lahendamiseks, näiteks vähendada mahajäämust ja hoida taotlejaid kursis taotluse menetlemise kulgemisega ning esitada keeldumisotsuste puhul kirjalikke põhjendusi.
Qualifying periods for getting rehabilitated applicants back on track
Ka Austria, Belgia ja Madalmaad on kehtestanud menetluse maksimaalseks kestuseks vähem kui aasta.
States possess a legitimate interest in assuring that naturalisation procedures flag up candidates who have been convicted of serious crimes.
Riigil on õiguslik huvi tagada, et naturalisatsioonimenetluses tuvastataks taotlejad, kes on mõistetud süüdi rasketes kuritegudes.
Yet many naturalisation procedures use a past conviction of a serious crime as an automatic ground for rejection, without taking into account principles of rehabilitation.
Paljudes naturalisatsioonimenetlustes käsitatakse aga varasemat raskes kuriteos süüdimõistmist automaatse keeldumise alusena, võtmata arvesse rehabiliteerimise põhimõtteid.
One solution has been a “qualifying period” giving a second chance to those convicted of certain crimes.
Üheks lahenduseks on olnud n-ö „kvalifikatsiooniperioodi” kehtestamine, millega antakse teatavates kuritegudes süüdimõistetutele uus võimalus.
They serve out their sentence like any other felon and then, if they fulfil the conditions, are accepted for nationality after a certain period.
Nad kannavad oma karistuse ära nagu mis tahes teised kurjategijad ning seejärel, kui nad täidavad tingimusi, võivad nad teatava ajavahemiku järel kodakondsust taotleda.
Administrative discretion can be reduced through fair, transparent, and unambiguous criteria specified in law and methods of calculation linked to specific crimes and sentences.
Haldusasutuste kaalutlusõigust on võimalik vähendada õiglaste, läbipaistvate ja ühemõtteliste kriteeriumide abil, mis on sätestatud teatavaid kuritegusid ja karistusi käsitlevates seadustes ja arvutusmeetodites.
Applicants for naturalisation in Sweden who have committed a criminal offence are eligible after a waiting period.
Kuriteo toime pannud isikud saavad Rootsis kodakondsust taotleda ooteperioodi järel.
Its length is determined by the severity of the crime and sentence.
Selle pikkus määratakse vastavalt kuriteo ja karistuse raskusastmele.
Counting begins from the date of the crime or, in cases of lengthy sentencing, from the date of release.
Aega hakatakse arvestama kuriteo toimepanemise või pika karistusaja puhul vabanemise kuupäevast.
This period allows authorities to consider an individual applicant’s present conduct.
Selline periood võimaldab ametiasutustel arvesse võtta iga taotleja praegust käitumist.
Elements of a graded waiting period system are observed in Denmark, Finland, and Norway.
Astmelise ooteperioodi süsteemi elemente kasutatakse Taanis, Soomes ja Norras.
Language and integration conditions that effectively encourage and enable applicants to succeed
Keele­ ja integreerumistingimused, mis julgustavad taotlejaid ja võimaldavad neil kodakondsust saada
Most naturalisation procedures find it reasonable to expect that most first-generation applicants, eligible only after several years of residence, have been able to acquire a basic knowledge of one of the common languages of communication in the country.
Enamikus naturalisatsioonimenetlustes peetakse mõistlikuks eeldada, et suurem jagu esimese põlvkonna taotlejatest, kes võivad kodakondsust taotleda alles mitu aastat pärast riiki elama asumist, on omandanud ühe riigis kasutatava suhtluskeele algtasemel.
The standards and effects of several recently adopted language or integration/citizenship conditions, including courses and tests, would still need to be externally evaluated as to their efficiency and ultimate effectiveness before being confirmed as integration incentives.
Mitmete hiljuti vastu võetud keele- või integratsiooni-/kodakondsustingimuste, sealhulgas kursuste
law than other more personal or subjective forms of administrative assessment. Vague criteria can thus be either removed or replaced with clearer means of assessment to be analysed and debated.
ja testide nõudeid ja mõju tuleb nende tõhususe ja tegeliku tulemuslikkuse seisukohast veel väljastpoolt hinnata, enne kui neid saab pidada integratsiooni ergutajateks.
Luxembourg’s 24 July 2001 Law replaced wording dating from 1940 that foreigners need to “justify sufficient assimilation,” with “demonstrate sufficient integration.”
Mõni liikmesriik on need tingimused kasutusele võtnud põhimõttel, et julgustada pikaajalist sisserändajate kogukonda oma keeleoskust ning avalike asutuste ja poliitilise süsteemi alaseid teadmisi täiendama.
Language tests and civic courses have been formalised and various tools facilitate public access to this information, such as a hotline.
Samal ajal on teised liikmesriigid samad tingimused tühistanud või neid vähendanud, käsitades neid naturalisatsiooni pärssijatena, mis teenivad muude poliitiliste eesmärkide huve ning avaldavad ebaproportsionaalset mõju teatavatele rühmadele, näiteks neile, kellel on vähem haridust või kellel on madalam sotsiaal-majanduslik seisund.
During discussions of the 2000 reform of the Belgian Code on Nationality, the former integration test was found to be of little practice use for naturalisation.
Esimeses etapis saab keele- või integratsioonitingimusi või -teste tõhusalt rakendada viisil, mis vähendab haldusasutuste kaalutlusõigust.
Proof of whether or not an applicant had a “willingness to integrate” was to be established through investigations by the local police, which led to highly subjective and inconsistent assessments.
Osalemine kursusel, tunnistuste või muude haridustõendite esitamine testi läbimise kohta on standardsemad ja võrreldavamad, sõltuvad vähem haldusasutuste sekkumisest ning aitavad taotluste esitamist tõhusamalt soodustada.
Now immigrants prove their willingness to integrate through the act of applying for naturalisation and declaring their wish to become Belgian and comply with its Constitution, laws, and the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Nende puhul on väiksem oht, et seadust rakendatakse meelevaldselt, ebajärjepidevalt või potentsiaalselt diskrimineerivalt kui muude isiklikumate või subjektiivsemate haldusotsuste puhul. Ebamäärased kriteeriumid võib seega kas tühistada või asendada selgemate hindamisvahenditega, mida tuleks analüüsida ja arutada.
Language assessments have never been a legal requirement in Swedish citizenship Acts and arbitrary assessments in practice has been prohibited since the late 1970s.
Luksemburgi 24. juuli 2001. aasta seadusega asendati 1940. aastast pärinev sõnastus, mille kohaselt „välismaalased peavad tõendama piisavat assimileerumist”, sõnastusega „näitama piisavat integreerumist”.
The idea to introduce the practice has been repeatedly turned down over broader concerns about integration and justice as well as disagreements about the purpose and standards of an assessment.
Keeletestid ja kodanikukursused on kindla vormi kohased ning kõnealuse teabe kättesaadavust on parandatud mitmesuguste vahendite, näiteks infotelefoni sisseseadmisega.
In a second phase, the structure of language or citizenship conditions can be introduced in a way that has the effect of increasing or maintaining the number of applications over time and assuring a very high passing rate, which leads to similar or higher acceptance rates.
Belgia kodakondsusseadustiku 2000. aasta reformiarutelude käigus leiti, et varasem integratsioonitest ei ole kodakondsuse andmise menetluses praktiline.
Focusing on application, passing and acceptance rates can make procedures more efficient and bolster the credibility of the policy.
Seda, kas taotlejal on või ei ole „valmisolek integreeruda”, hinnati kohaliku politsei juurdluse põhjal, mis andis tulemuseks väga subjektiivseid ja ebajärjepidevaid hinnanguid.
They can serve as a benchmark of sustained interest, investment and positive attitudes among immigrants towards naturalisation as an integration pathway.
Nüüd tõendavad sisserändajad oma integreerumistahet sellega, et nad esitavad kodakondsustaotluse ja deklareerivad sellega oma soovi saada Belgia kodanikuks ja täita selle põhiseadust, seadusi ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni.