natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 3(1) of Directive 1999/44 provides that the seller is to be liable for any lack of conformity which exists at the time the goods are delivered and is therefore required, under Article 3(4) of the Directive, to pay all the necessary costs incurred in order to bring the goods into conformity with the contract.
Direktiivi 1999/44 artikli 3 lõige 1 sätestab, et müüja vastutab tarbija ees kõigi lepingule mittevastavuste eest, mis esinevad kauba üleandmise ajal ja on seega artikli 3 lõike 4 alusel kohustatud tasuma kõik kauba lepinguga vastavusse viimisel tekkivad kulud.
The possibility of a reduction in reimbursement is mentioned in the 15th recital in the preamble to the Directive only in the context of rescission of the contract.
Direktiivi 1999/44 põhjenduses 15 nimetatud hüvitise vähendamise võimalus puudutab üksnes lepingu tühistamist.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-404/06 goods are replaced.
KOHTUJURIST TRSTENJAKI ETTEPANEK — KOHTUASI C-404/06 et Saksa õigusnormid on vastuolus direktiiviga 1999/44.
This is the first time in the context of a reference for a preliminary ruling that the Court has been called upon to interpret Directive 1999/44. 18
22 Lisaks vastuolule direktiiviga eeskirjad seega üle ka kauba asendamisele.
Directive 1999/44.
Käesolevas asjas palutakse Euroopa Kohtul esimest korda tõlgendada direktiivi 1999/44 eelotsuse menetluses.
22 Not only do they maintain that it is not in line with the Directive, they also criticise the one-sided nature of legislation which allows the seller to retain the profits included in the selling price. 23
18 kritiseerivad nimetatud autorid kõnealuste sätete ühekülgset regulatsiooni, kuna see jätab müüjale kauba müügihinnas sisaldunud kasu. 23
In German legal literature, the question whether the right to compensation for use is well founded has provoked wide academic discussion.
Küsimus, kas kauba kasutamise eest hüvitise nõudmise õigus on põhjendatud, on tekitanud Saksa õiguskirjanduses laialdast akadeemilist arutelu.
In support of the national legislation, writers mostly refer to the parts of the explanatory memorandum which relate to the relevant provisions of the BGB, 19 on the basis of which they argue that the purchaser obtains economic benefits from the replacement of the goods.
Selliste õigusnormide toetuseks viitavad autorid peamiselt seadusandja põhjendustele BGB asjassepuutuvate sätete kohta 19ja neist tulenevale argumendile, mille kohaselt asendamine viib selleni, et ostja asetatakse majanduslikult eelisseisundisse.
20The proposition that this is compatible with Directive 1999/44 is most often justified by reference to the 15th recital in the preamble thereto and the argument that payment of compensation for use is not one of the necessary costs incurred for the purposes of bringing the goods into conformity with the contract within the meaning of Article 3(4) of the Directive.
20Seisukohta, et see on kooskõlas direktiiviga 1999/44, põhjendatakse enamasti viitega direktiivi põhjendusele 15 ning väitega, et kasutamise eest hüvitise tasumine ei ole kauba lepinguga vastavusse viimisel tekkiv kulu direktiivi artikli 3 lõike 4 tähenduses.
21However, numerous writers have also argued that the German legislation conflicts with
21 Samas on mitu autorit väitnud,
As regards admissibility, it should be noted — as the Commission correctly pointed out at the hearing — that the admissibility of a reference for a preliminary ruling cannot depend on whether at national level it is possible to interpret a provision of national law in such a way that it is compatible with a directive.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavuse osas tuleb märkida, nagu komisjon kohtuistungil õigesti viitas, et eelotsusetaotluse vastuvõetavus ei saa sõltuda sellest, kas siseriiklikel kohtutel on võimalik tõlgendada siseriiklikku õigusnormi kooskõlas direktiiviga.
The principle prohibiting interpretation contra legem comes into play only where the national court is seeking
Põhimõte, mis keelab contra legem tõlgenduse, on kohaldatav ainult juhul, kui siseriiklik kohus tõlgendab siseriiklikku õigust kooskõlas
18 — So far the Court has had to discuss Directive 1999/44 only in infringement proceedings.
18 – Siiani oli Euroopa Kohus käsitlenud direktiivi 1999/44 üksnes liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses.
See Case C-310/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-1969 and Case C-312/03 Commission v Belgium [2004] ECR I-1975.
Vt 19. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-312/03: komisjon vs. Belgia (EKL 2004, lk I-1975).
19 — Draft Law on the modernisation of the law of obligations (cited above, footnote 8), pp. 230 to 233.
19 – Eespool 8. joonealuses märkuses viidatud Saksa võlaõiguse ajakohastamise seaduse eelnõu (Entwurf eines Gesetzes zur Modernisierung des Schuldrechts), lk 230–233.
QUELLE and ‘seller’, Directive 1999/44 refers to ‘consumers’ and ‘sellers’ who sell consumer goods.
QUELLE direktiivis 1999/44 on juttu „tarbijast” ja „müüjast”, kes müüb tarbekaupu. Põhikoh- tuasjas võib ostja lugeda hõlmatuks mõistega
In the present case, it is possible to place the purchaser within the category covered by the term ‘consumers’ 25and the to interpret national law in conformity with Community law.
„tarbija” ja müüjat käsitada „müüjana” ühenduse õigusega; eelotsusetaotluse puhul ei saa seevastu rääkida contra legem tõlgenduse keelust.
The purpose of the interpretation given by way of a preliminary ruling is to ensure, through the interpretation of Community law, its correct and uniform application throughout the Member States.
Eelotsuse menetluses antud tõlgenduse eesmärk on tagada ühenduse õiguse tõlgendamisega selle õige ja ühetaoline kohaldamine liikmesriikides.
24 seller within that covered by the term ‘sellers’ 26for the purposes of Directive 1999/44; moreover, the sale of the stove-set for private use constitutes a sale of ‘consumer goods’ 27 within the meaning of the Directive.
24 direktiivi 1999/44 tähenduses; lisaks kujutab pliidikomplekti müük isiklikuks tarbeks endast „tarbekaupade müüki” kõnealuse direktiivi mõttes. 27
The references to Article 20 of the Grundgesetz concern solely German con -stitutional law; accordingly, that provision cannot as such affect the admissibility of a reference for a preliminary ruling.
Viited Grundgesetzi artiklile 20 puudutavad üksnes Saksa riigiõigust, nimetatud säte ei saa seega iseenesest mõjutada eesotsusetaotluse vastuvõetavust.
Article 234 EC alone — not national law — lays down the conditions for the admissibility of a reference for a preliminary ruling.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavuse tingimused näeb ette üksnes EÜ artikkel 234 ja mitte siseriiklik õigus.
Any other interpretation would mean that each Member State could decide for itself as to the applicability of Article 234 EC, and that could lead to a lack of uniformity in the application of Community law in the Member States.
Teistsugune tõlgendus tähendaks, et iga liikmesriik võiks iseseisvalt otsustada EÜ artikli 234 kohaldatavuse üle, mis võib kaasa tuua selle, et ühenduse õigust ei kohaldata liikmesriikides ühetaoliselt.
The reference for a preliminary ruling is therefore admissible.
Seega on eelotsusetaotlus vastuvõetav.
The central problem in the present case is the interpretation of the expression ‘free of charge’, which appears in Article 3 of the Directive, and the related question of whether the requirement to ‘replace [goods] free of charge’ means that the seller must not
Käesolevas kohtuasjas on keskne küsimus direktiivi 1999/44 artiklis 3 kasutatud mõiste „tasuta” tõlgendamine ja sellega seotud küsimus, kas „[asendamine] tasuta”
25 — Article 1(2)(a) of Directive 1999/44 defines a consumer as ‘any natural person who, in the contracts covered by this Directive, is acting for purposes which are not related to his trade, business or profession’.
25 – Direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punkti a kohaselt on tarbija „füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavates lepingutes toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema majandus- ega kutsetegevusega”.
It must first be pointed out that whereas the BGB generally refers to ‘purchaser’
Esiteks tuleb täpsustada, et BGB kasutab mõisteid „müüja” ja „ostja”, samas kui
26 — Article 1(2)(c) of Directive 1999/44 defines a seller as ‘any natural or legal person who, under a contract, sells consumer goods in the course of his trade, business or profession’.
26 – Direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punkti c kohaselt on müüja „füüsiline või juriidiline isik, kes müüb tarbekaupa lepingu alusel ja oma majandus- või kutsetegevuse käigus”.
24 — See, in this respect, Case 283/81 Cilfitand Others [1982] ECR 3415, paragraph 7; Case 314/85 Foto-Frost [1987] ECR 4199, paragraph 15; and Case C-461/03 Gaston Schul Douaneexpediteur [2005] ECR I-10513, paragraph 21.
27 – Direktiivi 1999/44 artikli 1 lõike 2 punkti b kohaselt on tarbekaup „materiaalne vallasvara, välja arvatud:– täitemenetluse käigus või muul seadusest tuleneval viisil müüdav kaup,– vesi ja gaas, kui need ei panda müüki piiratud mahus või kindlaksmääratud koguses,– elekter”.
27 — Article 1(2)(b) of Directive 1999/44 defines consumer goods as, ‘any tangible movable item, with the exception of: — goods sold by way of execution or otherwise by authority of law, — water and gas where they are not put up for sale in a limited volume or set quantity, — electricity’.
24 – Sellega seoses vt 6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 283/81: Cilfit jt (EKL 1982, lk 3415, punkt 7); 22. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 314/85: Foto-Frost (EKL 1987, lk 4199, punkt 15); 6. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-461/03: Gaston Schul (EKL 2005, lk I-10513, punkt 21).
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-404/06 require the consumer to pay compensation for use of the defective goods.
KOHTUJURIST TRSTENJAKI ETTEPANEK — KOHTUASI C-404/06 tähendab, et müüja ei või nõuda tarbijalt hüvitist puudusega kauba kasutamise eest.
and proportionate. 28If neither repair nor replacement is both possible and proportionate, the consumer may demand a reasonable reduction of the price or rescind the contract.
vastavaks”, mis tähendab, et tarbija võib nõuda eelkõige kauba parandamist või asendamist, mõlemal juhul tasuta.
29 Article 3(3) of Directive 1999/44 expressly reiterates that both repair and replacement must be ‘free of charge’.
Sellisel juhul tuleb tarbijal minu arvates valida kauba parandamise ja asendamise vahel, vastavalt sellele, kumb on võimalik ja proportsionaalne.
The normal meaning of the expression ‘free of charge’ in Article 3 of the Directive is itself enough to indicate that the German provisions are not compatible with the Directive.
28Juhul kui kumbki alternatiiv ei osutu võimalikuks ega proportsionaalseks, võib tarbija nõuda vastavat hinnaalandust või lepingu tühistada. 29Direktiivi 1999/44 artikli 3 lõikes 3 kordub selgelt nõue, et kaup kuulub nii parandamisele kui ka asendamisele „tasuta”.
30The expression ‘free of charge’ is defined in
Juba nimetatud sättes kasutatud mõiste „tasuta” tavaline tähendus iseenesest viitab sellele, et Saksa õigusnormid ei
On a literal interpretation, it must first be pointed out that under Article 3(1) of Directive 1999/44 ‘[t]he seller shall be liable to the consumer for any lack of conformity which exists at the time the goods were delivered’.
Grammatilise tõlgendamisega seoses tuleb esiteks märkida, et direktiivi 1999/44 artikli 3 lõike 1 kohaselt vastutab müüja „tarbija ees kõigi lepingule mittevastavuste eest, mis esinevad kauba üleandmise ajal”.
The Directive thus clearly provides that the seller is to bear responsibility for any lack of conformity, at the time of delivery, in the goods delivered and that he must accept liability for his faulty performance.
Seega sätestab direktiiv selgelt, et vastutus kõigi üleantavas kaubas kauba üleandmise ajal esinevate lepingule mittevastavuste eest lasub müüjal ning et müüja vastutab lepingu puuduliku täitmise eest.
If legislation were to be approved under which the seller may require compensation for the use of the goods, the seller would no longer bear full responsibility for the lack of conformity which existed at the time of delivery, and part of the liability which ought to be borne by the seller would ultimately be transferred to the consumer.
Kui kehtestataks õigusnorm, mille alusel müüja võiks nõuda kauba kasutamise eest hüvitist, ei langeks müüjale koguvastutust kauba lepingule mittevastavuste eest selle üleandmise ajal ning osa sellest vastutusest, mis peaks lasuma müüjal, kanduks sisuliselt üle tarbijale.
According to the authors, in electing between repair and replacement the consumer cannot require anything disproportionate; whether the remedy is disproportionate depends on what it costs for the seller.
Autorid väidavad, et kauba parandamise ja asendamise vahel valides ei saa tarbija nõuda midagi ebaproportsionaalset; see, kas nõue on ebaproportsionaalne, sõltub eelkõige müüja kantavaist kuludest.
Westermann also emphasises that the consumer’s election between repair and replacement is subject to what is asked for being possible and proportionate. See H.P. Westermann, ‘Das neue Kaufrecht einschlieβlich des Verbrauchsgüterkaufs’, Juristenzeitung, No 10/2001, p. 537.
Westermann rõhutab samuti, et tarbija valik kauba parandamise või asendamise vahel sõltub sellest, kas esitatud nõue on võimalik ja proportsionaalne. Vt Westermann, H. P., „Das neue Kaufrecht einschlieβlich des Verbrauchsgüterkaufs”, Juristenzeitung, nr 10/2001, lk 537.
According to Grundmann and Bianca, it is possible to argue that the right of replacement under Directive 1999/44 presupposes a serious breach of contract.
Grundmann ja Bianca arvates võib väita, et direktiivist 1999/44 tulenev õigus kauba asendamisele tekib lepingu olulise rikkumise korral. Vt Grundmann, S., Bianca, M. C., EU Sales Directive. Commentary, Intersentia, Antwerp, Oxford, New York, 2002, nr 162.
Similarly, Možina states that there must be more than a merely insignificant breach of contract before replacement may be claimed. D. Možina, Kršitev pogodbe, GV Založba, Ljubljana, 2006, p. 229.
Samuti väidab Možina, et kauba asendamise nõude aluseks ei või olla kauba ebaoluline lepingule mittevastavus. Možina, D., Kršitev pogodbe, GV Založba, Ljubljana, 2006, nr 229.
As regards the Vienna Convention, Grundmann also states that although the purchaser has a right to choose, he cannot choose one remedy if it is disproportionate to the other.
Viini konventsiooni kohta väidab Grundmann lisaks, et kuigi tarbijal on õigus valida, ei või ta valida parandusmeedet, mis on teise parandusmeetmega võrreldes ebaproportsionaalne. Grundmann, S., Regulating Breach of Contract – The Right to Reject Performance by the Party in Breach, European Review of Contract Law, nr 2/2007, lk 132 ja 133.
Article 9:102(1) of the Principles of European Contract Law (PECL) provides that the aggrieved party is entitled to the remedying of a defective performance.
PECL (Euroopa lepinguõiguse põhimõtted) artikli 9:102 lõikes 1 on sätestatud, et kannatanud poolel on õigus nõuda lepingu nõuetekohast täitmist (lepingu rikkumisel tekkinud kahju heastamine).
Article 9:102(2)(a) and (b), which likewise concerns the right to proper performance of the contract, provides that specific performance cannot be obtained where performance would be unlawful or impossible or would cause the debtor unreasonable effort or expense.
Kõnealuse artikli lepingu mittenõuetekohasest täitmisest tulenevaid nõudeid käsitleva lõike 2 punktid a ja b sätestavad, et lepingu nõuetekohast täitmist ei saa nõuda, kui see on õigusvastane, võimatu või toob võlgniku jaoks kaasa ebamõistlikult suure koorma või kulu tekkimise. Lando, O., Beale, H. (toim.), Principles of European Contract Law, Kluwer Law International, The Hague, London, Boston, 2000, eelkõige lk 394 ja 395.
29 — Article 3(3) and (5) of Directive 1999/44 provides a two-stage scheme for enforcing consumer claims.
29 – Direktiivi 1999/44 artikli 3 lõiked 3 ja 5 sätestavad tarbijate õiguste kaitse kaks etappi.
First, the consumer may require repair or replacement free of charge.
Esiteks võib tarbija nõuda kauba parandamist või asendamist, mõlemal juhul tasuta.
His subsidiary remedy is an appropriate reduction of the price or rescission of the contract.
Teise võimalusena võib tarbija nõuda hinna alandamist või lepingu tühistamist.
In that connection, the consumer must, in my opinion, choose — as between repair and replacement — whichever is both possible
Artikli 3 lõige 2 annab tarbijale õiguse „lasta kaup tasuta muuta lepingule
QUELLE
QUELLE ole direktiiviga kooskõlas.
Article 3(4) of Directive 1999/44.
30 Mõiste „tasuta” on defineeritud direktiivi 1999/44 artikli 3 lõikes 4.
That definition precludes the German legislation for two reasons.
Saksa õigusnormid on kõnealuse määratlusega vastuolus kahel põhjusel.
it was simply identifying the most typical examples of costs which could be incurred in replacing goods, and was not limiting the scope of the provision in question.
levinud kulud, mis võivad kauba asendamisel tekkida, mitte piirata kõnealuse sätte kohaldamisala.
On the basis of the maxim exempla illustrant non restringunt legem, it may therefore be held that the term ‘costs’ covers not just the costs of delivering the goods which are in conformity with the contract.
Exempla illustrant non restrin­gunt legem põhimõttest lähtudes ei piirdu „kulud” üksnes lepingule vastava kauba üleandmisel tekkivate kuludega.
31 The definition in question indicates that ‘free of charge’ covers the costs incurred for the purposes of bringing the goods into conformity with the contract, encompassing the listed examples of costs, as well as all other costs which might be incurred where replacement goods are delivered.
31Kõnealu-sest sättest tuleneb seega selgelt, et mõiste „tasuta” kehtib kõigi kauba lepinguga vastavusse viimiseks vajalike kulude kohta, mis hõlmavad nii näitlikus loetelus sisalduvaid kui ka kõiki muid kauba üleandmisel tekkivaid kulusid.
First, Article 3(4) of Directive 1999/44 states very clearly that ‘free of charge’ covers ‘the necessary costs incurred to bring the goods into conformity’.
Esiteks sätestab viimati nimetatud õigusnorm selgelt, et mõiste „tasuta” viitab kauba lepinguga vastavusse viimisel tekkivatele kuludele.
Regardless of whether the seller demands payment of compensation for use as a precondition for replacing the goods or replaces the goods and subsequently requires compensation for use, this may be regarded as a cost incurred for the purposes of bringing the goods into conformity with the contract.
Kõnesoleval juhul ei oma tähtsust, kas müüja kavatseb nõuda kauba asendamise tingimusena hüvitist selle kauba kasutamise eest või nõuab ta sellist hüvitist hiljem kauba asendamise järel: mõlemal juhul tuleb seda hüvitist pidada kauba lepinguga vastavusse viimisel tekkivaks kuluks.
The expression ‘free of charge’ is to be interpreted in the light of Article 3(1) of Directive 1999/44, under which the seller is to be liable for any lack of conformity which existed at the time the goods were delivered; however, that means that the seller must bear all the costs incurred for the purposes of bringing the goods into conformity.
Mõiste „tasuta” määratlust tuleb tõlgendada koosmõjus direktiivi 1999/44 artikli 3 lõikega 1, mille alusel müüja vastutab kõigi lepingule mittevastavuste eest, mis esinevad kauba üleandmise ajal; see aga tähendab, et müüja kannab kõik lepinguga vastavusse viimisel tekkivad kulud.
Clarification is also required as to whether the claim for payment of compensation for use causes the consumer ‘significant inconvenience’ within the meaning of the third subparagraph of Article 3(3) of Direct- ive 1999/44.
Teiseks, mis puudutab Saksa valitsuse väidet, et kõnealused kulud on „eelkõige posti-, tööjõu- ja materjalikulud”, siis tuleb märkida, et nimetatud loend on näitlik, mitte ammendav. Sõna „eelkõige” kasutamisega soovis ühenduse seadusandja tuua välja enim
The term ‘significant inconvenience’ covers not only practical obstacles to replacing goods but also inconvenience in
Selles küsimuses nõustun Austria valitsuse väitega, et kasutuse eest hüvitise maksmisega kaasnevad „märkimisväärsed ebamugavused” kõnealuse direktiivi mõttes. Mõiste
31 — In the literature, Oppermann warns against such distortion of the meaning of legal norms by means of interpretation.
30 – Oppermann väidab, et ühenduse õiguse grammatilise tõlgendamise aluseks on „sõnade tavapärane ja loomulik tähendus lause kontekstis”. Vt Oppermann, T., Europarecht, 3. Aufl., Verlag C. H. Beck, München, 2005, lk 207, punkt 20.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-404/06 sufficient protection while at the same time enabling the consumer to enforce his rights effectively.
KOHTUJURIST TRSTENJAKI ETTEPANEK — KOHTUASI C-404/06 tiiv müüjat piisavalt ja võimaldab samas tarbijatel oma õigusi tõhusalt teostada. 32
32 general, and financial ‘inconvenience’ is an additional inconvenience which, to my mind, can be even more significant than the practical obstacles facing the consumer where the goods are replaced.
„märkimisväärsed ebamugavused” ei hõlma üksnes kauba asendamisega seotud praktilisi takistusi, vaid ka üldist ebamugavust; ja majanduslik „ebamugavus” on täiendav ebamugavus, mis võib minu arvates olla tõsisem, kui praktilised probleemid, millega tarbija kauba asendamisel kokku puutub.
Consideration must also be given to how the claim for payment of compensation for use operates in practice.
Samuti tuleb arvesse võtta kasutuse eest hüvitise nõudmise konkreetseid tagajärgi.
If the seller requires the consumer to pay compensation for use and repair is not possible, the consumer ultimately has little choice.
Kui müüja nõuab tarbijalt sellise hüvitise maksmist ja kauba parandamine ei ole võimalik, siis puudub tarbijal valikuvõimalus.
If the seller makes payment of compensation for use a precondition for replacing the goods, the consumer can either pay compensation for use and get new goods, or not get new goods.
Kui müüja seab kauba asendamise tingimuseks hüvitise maksmise, on tarbijal võimalus valida, kas tasuda hüvitis ja saada uus kaup või mitte tasuda ja jätta vana kaup endale.
Even if the seller does not make payment of compensation for use a precondition for replacing the goods but requires it subsequently, the consumer may be uncertain whether or not to request replacement of the goods.
Isegi kui müüja ei sea kauba asendamise tingimuseks hüvitise maksmist, kuid nõuab seda siiski pärast kauba asendamist, võib tarbijal tekkida kõhklusi osas, kas nõuda asendamist või mitte.
That being so, it can happen in practice that because of the claim for compensation for use the consumer simply does not enforce his claim to replacement of the goods, and such a result would in any event run counter to the wording and purpose of Directive 1999/44.
Tegelikkuses võib seega tekkida olukord, kus tarbija jätab kõnealuse hüvitise nõude tõttu kasutamata oma õiguse kauba asendamisele, mis on igal juhul vastuolus direktiivi 1999/44 sõnastuse ja eesmärgiga.
In theory, on the basis of the third indent of Article 3(5) of Directive 1999/44, the consumer could rely on the fact that replacing the goods would
Teoreetiliselt saaks tarbija direktiivi 1999/44 artikli 3 lõike 5 kolmanda lõigu alusel väita, et asendamine põhjustab talle märkimisväärseid ebamugavusi ja nõuda müüjalt kauba hinna alandamist või lepingu tühistamist.
32 — In this context it must also be mentioned that Directive 1999/44 protects the seller also by means of a time-limit on his liability.
32 – Sellega seoses tuleb märkida, et direktiiv 1999/44 kaitseb ka müüjat, seades müüja vastutusele ajalised piirangud.
See the 17th recital in the preamble to and Article 5(1) of Directive 1999/44.
Vt direktiivi 1999/44 põhjendus 17 ja artikli 5 lõige 1.
Furthermore, as the Commission rightly emphasised in its written observations, the seller’s financial interests are adequately protected by the possibility open to him of claiming that the remedy chosen by the consumer is disproportionate.
Lisaks, nagu komisjon oma kirjalikes märkustes õigesti rõhutas, on müüja finantshuvid piisavalt kaitstud võimalusega tugineda tarbija poolt valitud parandusmeetme ebaproportsionaalsusele.