natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In those circumstances, the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Montpellier decided to stay the proceedings and refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Neil tingimustel otsustas Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
If the answer to the above question is in the negative, an answer to the following question is requested:
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, palutakse vastust järgmisele küsimusele:
By letter of 3 July 2008, lodged at the Court Registry on the same day, the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Montpellier asked for the reference for a preliminary ruling to be dealt with under an urgent procedure pursuant to Article 104b of the Rules of Procedure.
3. juuli 2008. aasta kirjaga, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse samal päeval, taotles Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier eelotsusetaotluse lahendamist kodukorra artiklis 104b sätestatud kiirmenetluses.
The referring court stated as grounds for that request that Mr Santesteban Goicoechea was being detained, after serving a sentence of imprisonment, on the sole basis of detention for the purpose of extradition ordered in the extradition proceedings in which the reference was made.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas selle taotluse põhjendamisel asjaolule, et I. Santesteban Goicoechea peetakse pärast vangistuskaristuse ärakandmist kinni üksnes väljaandmisvahistamise määruse alusel, mis on tehtud väljaandmismenetluses, mille raames on esitatud käesolev eelotsuseküsimus.
The Third Chamber of the Court, after hearing the Advocate General, decided on 7 July 2008 to grant the referring court’s request for the reference for a preliminary ruling to be dealt with under an urgent procedure.
Euroopa Kohtu kolmas koda otsustas 7. juulil 2008 pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses.
According to the order for reference, the reference for a preliminary ruling is based on Article 234 EC, although the interpretation sought concerns the Framework Decision, an act adopted under Title VI of the EU Treaty.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et eelotsusetaotlus rajaneb EÜ artiklil 234, samas kui tõlgendus, mille andmist taotletakse, puudutab raamotsust, s.o akti, mis on vastu võetud Euroopa Liidu lepingu VI jaotise alusel.
It should be noted, however, that, in accordance with Article 46(b) EU, the provisions of the EC and EAEC Treaties concerning the powers of the Court of Justice and the exercise of those powers, including the provisions of Article 234 EC, apply to the provisions of Title VI of the EU Treaty under the conditions laid down by Article 35 EU.
Kõigepealt tuleb märkida, et EL artikli 46 punkti b alusel kohaldatakse EÜ ja Euratomi asutamislepingute sätteid, mis käsitlevad Euroopa Ühenduste Kohtu volitusi ja nende volituste kasutamist, nende hulgas EÜ artiklit 234, Euroopa Liidu lepingu VI jaotise sätete suhtes EL artiklis 35 sätestatud tingimuste alusel.
It follows that the system under Article 234 EC applies to the Court’s jurisdiction to give preliminary rulings under Article 35 EU, subject to the conditions laid down by that provision (see, to that effect, Case C-105/03 Pupino [2005] ECR I-5285, paragraphs 19 and 28, and Case C-467/05 Dell’Orto [2007] ECR I-5557, paragraph 34).
See tähendab, et EÜ artiklis 234 ette nähtud korda kohaldatakse EL artiklis 35 sätestatud Euroopa Kohtu pädevusele teha eelotsuseid, arvestades selles sättes ette nähtud tingimusi (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03: Pupino, EKL 2005, lk I-5285, punktid 19 ja 28, ning 28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-467/05: Dell’Orto, EKL 2005, lk I-5557, punkt 34).
The French Republic stated, by a declaration of 14 March 2000 taking effect from 11 July 2000, that it accepted the jurisdiction of the Court to rule on the validity
Prantsuse Vabariik teatas 14. märtsil 2000 deklaratsiooniga, mis jõustus 11. juulil 2000, et ta aktsepteerib Euroopa Ühenduste Kohtu pädevust teha eelotsuseid
SANTESTEBAN GOICOECHEA and interpretation of the acts referred to in Article 35 EU in accordance with the arrangements laid down in Article 35(3)(b) EU (OJ 2005 L 327, p. 19).
Euroopa Liidu lepingu artiklis 35 osutatud õigusaktide kehtivuse ja tõlgendamise kohta nimetatud artikli lõike 3 punktis b sätestatud korras (ELT 2005, L 327, lk 19).
In those circumstances, the fact that the order for reference does not mention Article 35 EU but refers to Article 234 EC cannot of itself make the reference for a preliminary ruling inadmissible.
Neis tingimustes ei muuda eelotsusetaotlust vastuvõetamatuks üksnes asjaolu, et eelotsusetaotluses tuginetakse EÜ artiklile 234 ja et EL artiklit 35 ei mainita.
This conclusion is reinforced by the fact that the EU Treaty neither expressly nor by implication lays down the form in which the national court must present its reference for a preliminary ruling (see Dell’Orto, paragraph 36).
Seda järeldust rõhutab ka asjaolu, et Euroopa Liidu leping ei näe otseselt ega kaudselt ette, millises vormis peab liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse esitama (vt eespool viidatud kohtuotsus Dell’Orto, punkt 36).
Moreover, as the French Government states in its observations, while it follows from the caselaw of the French Conseil d’État (Council of State) that when indictment divisions give opinions on requests for extradition they exercise administrative powers, that does not lead to the conclusion that those bodies are not courts or tribunals within the meaning of Article 234 EC.
Lisaks, nagu Prantsusmaa valitsus oma märkustes välja toob, ei saa asjaolust, et Prantsusmaa Conseil d’État’ kohtupraktika kohaselt täidavad apellatsioonikohtute eeluurimiskolleegiumid väljaandmistaotluse üle otsustamisel haldusfunktsiooni, järeldada, et nende organite puhul ei ole tegemist kohtuga EÜ artikli 234 tähenduses.
According to settled caselaw, in order to determine whether a body making a reference is such a court or tribunal, which is a question governed by Community law alone, the Court takes account of a number of factors, such as whether the body is established by law, whether it is permanent, whether its jurisdiction is compulsory, whether its procedure is inter partes, whether it applies rules of law and whether it is independent (see inter alia Case C-53/03 Syfait and Others [2005] ECR I-4609, paragraph 29 and the caselaw cited).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võtab Euroopa Kohus selleks, et hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organ kujutab endast kohut EÜ artikli 234 tähenduses – küsimus, mis kuulub üksnes ühenduse õiguse valdkonda – arvesse järgmisi asjaolusid kogumis: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine organi poolt ning tema sõltumatus (vt eelkõige 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C-53/03: Syfait jt, EKL 2005, lk I-4609, punkt 29 ja viidatud kohtupraktika).
Moreover, a national court may refer a question to the Court only if there is a case pending before it and if it is called on to give judgment in proceedings intended to lead to a decision of a judicial nature (see inter alia Syfait and Others, paragraph 29, and Case C-96/04 Standesamt Stadt Niebüll [2006] ECR I-3561, paragraph 13).
Lisaks on siseriiklikul kohtul õigus Euroopa Kohtu poole pöörduda üksnes juhul, kui vaidlus on selles kohtus pooleli ja kui tema ülesanne on teha otsus menetluses, mille lõpptulemuseks peab olema kohtuotsus (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Syfait jt, punkt 29, ja 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-96/04: Standesamt Stadt Niebüll, EKL 2006, lk I-3561, punkt 13).
It is not disputed that the indictment divisions of courts of appeal satisfy the above conditions of establishment by law, permanence and independence.
Ei ole vaidlustatud seda, et apellatsioonikohtute eeluurimiskolleegiumid vastavad eespool loetletud õigusliku aluse, alalisuse ja sõltumatuse nõuetele.
Their involvement is compulsory in extradition matters and they give decisions in proceedings
Nende osalemine väljaandmismenetluses on kohustuslik ning nad teevad otsuseid, järgides
They review the conditions of lawfulness of extradition and give a reasoned opinion.
Nad kontrollivad väljaandmise õiguspärasust ja annavad põhjendatud arvamuse.
If the opinion is unfavourable, once it has become final it puts an end to the extradition procedure and automatically entails the release of a requested person who has been detained pending extradition.
Kui see arvamus on negatiivne, lõpetab see jõustumisel väljaandmismenetluse ja toob automaatselt kaasa väljaandmisvahistuses viibiva menetlusaluse isiku vabastamise.
In addition, as the French Government explains in its observations, the Cour de cassation (Court of Cassation) has since 1984 accepted that an opinion of an indictment division can be the subject of an appeal in cassation based on errors of form and procedure.
Lisaks märgib Prantsusmaa valitsus oma märkustes, et kassatsioonikohus on alates aastast 1984 olnud nõus sellega, et eeluurimiskolleegiumi arvamuse peale võib esitada kassatsioonkaebuse vormi- või menetlusnõuete rikkumise alusel.
That possibility of an appeal on a point of law is now laid down in Article 696-15 of the Code de procedure pénale.
Nüüdseks on see edasikaebuse esitamise võimalus kehtestatud ka code de procédure pénale’i (kriminaalmenetluse seadustik) artiklis 696-15.
Finally, where an appeal in the interests of the law is brought before the Cour de cassation against an opinion of an indictment division, the court rules on the substantive conditions of extradition.
Lõpuks, kui kassatsioonikohtusse esitatakse edasikaebus eeluurimiskolleegiumi otsuse peale põhimõttelise õigusküsimuse lahendamiseks, teeb kassatsioonikohus otsuse väljaandmise sisuliste nõuete osas.
It follows from all those elements that the Court has jurisdiction to answer the questions referred.
Eelnevaid kaalutlusi nende kogumis arvestades on Euroopa Kohus esitatud küsimustele pädev vastama.
As a preliminary point, Mr Santesteban Goicoechea asks the Court to hold that it would be contrary to the general principles of law applicable within the Union, in particular the principles of legal certainty, legality and non-retroactivity of the more severe criminal law, to apply the 1996 Convention to him in respect of acts which the Chambre de l’instruction of the Cour d’appel de Versailles, by judgment of 19 June 2001, declared to be statute-barred under French law, giving an opinion unfavourable to extradition.
Sissejuhatavalt: I. Santesteban Goicoechea taotleb Euroopa Kohtult otsuse tegemist, milles leitaks, et Euroopa Liidus kehtivate õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige õiguskindluse, õiguspärasuse ja rangema kriminaalseaduse tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtetega on vastuolus kohaldada talle 1996. aasta konventsiooni seoses faktiliste asjaoludega, mille osas Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Versailles on 19. juuni 2001. aastal teinud aegunuks tunnistamise otsuse ja andnud negatiivse arvamuse väljaandmise kohta.
He submits that, although the conventions on extradition apply to acts which took place before their entry into force, a new convention on extradition cannot have the effect of reopening situations that have been definitively settled.
Ta väidab, et kuigi väljaandmise konventsioonid on kohaldatavad ka enne nende jõustumist asetleidnud faktiliste asjaolude suhtes, ei ole lubatav, et uue väljaandmise konventsiooni tagajärjel seatakse kahtluse alla ka lõplikult lahendatud olukorrad.
On this point, it must be stated that, in so far as the preliminary point raised by the defendant in the main proceedings concerns the problems arising from the successive temporal application of the European Convention on Extradition of 13 December 1957 and the 1996 Convention, it is extraneous to the answer to the questions referred for a preliminary ruling and the interpretation of Articles 31 and 32 of the Framework Decision.
Selles osas tuleb märkida, et põhikohtuasja kostja sissejuhatav argumentatsioon käsitles probleeme, mis tulenevad 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsiooni ja 1996. aasta konventsiooni ajaliselt järjestikusest kohaldamisest, mis aga ei seondu eelotsuse küsimustele vastamise ja raamotsuse artiklite 31 ja 32 kontekstiga.
It must be recalled that, under Article 35 EU, it is for the national court or tribunal, not the parties to the main proceedings, to bring a matter before the Court of Justice.
Samas tuleb meenutada, et vastavalt EL artiklile 35 võivad Euroopa Kohtusse pöörduda liikmesriigi kohtud, mitte põhikohtuasja pooled.
The right to determine the questions to be put to the Court thus devolves on the national court alone and the parties may not change their tenor (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case 44/65 Singer [1965] ECR 965, at p. 970, and Case C-412/96 Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne [1998] ECR I-5141, paragraph 23).
Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste määratlemine on seega üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses ning pooled ei saa muuta nende küsimuste ulatust (vt seoses EÜ artikliga 234 eelkõige 9. detsembri 1965. aasta otsus kohtuasjas 44/65: Singer, EKL 1965, lk 1191, 1198, ning 17. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-412/96: Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, EKL 1998, lk I-5141, punkt 23).
Moreover, to answer the question formulated by the defendant in the main proceedings referred to in paragraph 43 above would be incompatible with the function given to the Court by Article 35 EU and with its duty to ensure that the governments of the Member States and the parties concerned are given the opportunity to submit observations in accordance with Article 23 of the Statute of the Court of Justice, bearing in mind that under that provision only the order of the referring court is notified to the interested parties (see inter alia, with reference to Article 234 EC, Case C-352/95 Phytheron International [1997] ECR I-1729, paragraph 14, and Kainuun Liikenne and Pohjolan Liikenne, paragraph 24).
Lisaks läheks vastamine käesoleva kohtuotsuse punktis 43 viidatud põhikohtuasja kostja nõudele vastuollu EL artikliga 35 Euroopa Kohtule antud ülesandega ning Euroopa Kohtu kohustusega anda liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimalus esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused, arvestades asjaolu, et selle sätte kohaselt tuleb huvitatud pooltele teatada üksnes eelotsusetaotlustest (vt EÜ artikli 234 kohta eelkõige 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C-352/95: Phytheron International, EKL 1997, lk I-1729, punkt 14, ning eespool viidatud kohtuotsus Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, punkt 24).
By its first question the referring court asks essentially whether Article 31 of the Framework Decision must be interpreted as meaning that, having regard to the word ‘replace’ in paragraph 1 of that article, the failure of a Member State, such as the Kingdom of Spain, to notify that it intends to apply bilateral or multilateral
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui liikmesriik, näiteks Hispaania, ei ole teatanud oma kavatsusest kohaldada kahe- või mitmepoolseid lepinguid vastavalt raamotsuse artikli 31 lõikele 2,
Mr Santesteban Goicoechea submits that the term ‘replace’ is unambiguous and that, in the absence of notification by the Kingdom of Spain of its wish to continue to apply the 1996 Convention, that convention cannot be applied between the Kingdom of Spain and the French Republic.
I. Santesteban Goicoechea väidab, et sõna „asendab” on üheselt mõistetav ning kuna Hispaania Kuningriik ei ole teatanud soovist jätkata 1996. aasta konventsiooni kohaldamist, ei ole see konventsioon Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi vahelistes suhetes kohaldatav.
The interpretations put forward in their written observations by the French Government and the Commission are mere extrapolations.
Tõlgenduse puhul, mille Prantsusmaa valitsus ja komisjon oma kirjalikes märkustes on pakkunud, on tegemist lihtsalt ekstrapolatsiooniga.
The French and Spanish Governments and the Commission, on the other hand, take the view that Article 31 of the Framework Decision is not applicable to the main proceedings.
Prantsusmaa ja Hispaania valitsus ning komisjon leiavad vastupidi, et raamotsuse artikkel 31 ei ole põhikohtuasjas kohaldatav.
On this point, it is apparent from recitals 5, 7 and 11 in the preamble to the Framework Decision that, in order to eliminate the complexity and potential for delay inherent in the extradition procedures then applicable, it aims to replace the system of multilateral extradition between Member States based on the European Convention on Extradition of 13 December 1957 by a system of surrender between judicial authorities.
Selles osas tuleneb raamotsuse põhjendustest 5, 7 ja 11, et seni kehtinud väljaandmiskorrale omase keerukuse ja võimalike viivituste kõrvaldamiseks on selle raamotsuse eesmärk asendada 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonil rajanev liikmesriikidevaheline mitmepoolne väljaandmissüsteem õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga.
Recital 11 thus states that ‘[i]n relations between Member States, the European arrest warrant should replace all the previous instruments concerning extradition’.
Nimetatud põhjendus 11 täpsustab, et „[l]iikmesriikidevahelistes suhetes peaks Euroopa vahistamismäärus asendama kõik eelmised [väljaandmist käsitlevad] juriidilised dokumendid.”
Recitals 3 and 4 in the preamble to the Framework Decision mention the conventions applicable between all or some of the Member States, and the conventions approved by the Member States which form part of the Union acquis, including the 1996 Convention.
Raamotsuse põhjendused 3 ja 4 nimetavad konventsioone, mille osalised on kõik või mõned liikmesriigid ning liikmesriikide poolt sõlmitud konventsioone, mille hulgas on mainitud ka 1996. aasta konventsiooni.
In accordance with the aim stated in the preamble to the Framework Decision, Article 31(1) provides, between Member States, for the replacement of the conventions it mentions by the European arrest warrant system established by the decision.
Kooskõlas raamotsuse põhjendustes märgitud eesmärkidega näeb selle artikli 31 lõige 1 ette nimetatud artiklis viidatud konventsioonide asendamise raamotsusega kehtestatud Euroopa vahistamismäärusega.
Those conventions include the ones referred to in recitals 3 and 4 in the preamble to the decision, thus including the 1996 Convention.
Loetletud konventsioonide hulgas on need, mida mainitakse raamotsuse põhjendustes 3 ja 4, seega ka 1996. aasta konventsioon.
Article 31(2) of the Framework Decision allows the Member States to continue to apply bilateral or multilateral agreements or arrangements in force at the time of adoption of the decision, or to conclude such bilateral or multilateral agreements or arrangements after the entry into force of the decision in so far as they allow the prescriptions of the decision to be extended or enlarged and help to simplify or facilitate further the procedures for surrender of persons who are the subject of European arrest warrants.
Raamotsuse artikli 31 lõige 2 võimaldab liikmesriikidel jätkata raamotsuse vastuvõtmise ajal kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist või sõlmida pärast raamotsuse jõustumist kahe- või mitmepoolseid lepinguid või kokkuleppeid, kui need lepingud ja kokkulepped võimaldavad laiendada raamotsuse eesmärke ning aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korra lihtsustamisele või edasisele hõlbustamisele.
However, that provision cannot refer to the conventions mentioned in Article 31(1) of the Framework Decision, since the objective of the decision is precisely to replace them by a simpler and more effective system.
See säte ei pea sellegipoolest silmas raamotsuse artikli 31 lõikes 1 nimetatud konventsioone, kuna selle raamotsuse eesmärk on just nimelt asendada need konventsioonid lihtsama ja tõhusama korraga.
As the Commission noted in its observations and the Spanish Government pointed out at the hearing, Article 31(2) of the Framework Decision refers to other conventions by which the Member States go beyond the Framework Decision in the direction of facilitating and simplifying procedures for surrender, while remaining within the framework of the European arrest warrant.
Nagu on märkinud komisjon oma kirjalikes märkustes ja on toonitanud Hispaania valitsus kohtuistungil, peab raamotsuse artikli 31 lõige 2 silmas teisi konventsioone, millega liikmesriigid lähevad üleandmiskordade lihtsustamises ja hõlbustamises kaugemale kui raamotsus, jäädes samas siiski Euroopa vahistamismääruse raamesse.
It follows that the 1996 Convention is not among the bilateral or multilateral agreements or arrangements mentioned in Article 31(2) of the Framework Decision for which notification could be possible.
Sellest järeldub, et 1996. aasta konventsioon ei kuulu nende artikli 31 lõikes 2 nimetatud kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete hulka, mille kohaldamisest teatamine on võimalik.
Moreover, the European arrest warrant system applies only under the conditions laid down in the Framework Decision, in particular, in accordance with Article 32, for requests received after 1 January 2004, provided that the executing Member State has not made a statement pursuant to that provision in order to place a temporal limitation on the application of that system.
Teisalt on Euroopa vahistamismäärus kohaldatav pärast 1. jaanuari 2004 saadud taotlustele ning üksnes raamotsuses ette nähtud tingimustel, eelkõige vastavalt selle artiklile 32, ja ainult juhul, kui täitev liikmesriik ei ole teinud selle sätte alusel avaldust kõnealuse korra ajalise kohaldamise piiramiseks.
Therefore, as the Commission has observed, the replacement under Article 31(1) of the Framework Decision of the conventions mentioned in that provision does not entail the abolition of those conventions, which retain their relevance in cases covered by a statement made by a Member State pursuant to Article 32 of the Framework Decision, and also in other situations in which the European arrest warrant system is not applicable.
Niisiis, nagu ka komisjon on täpsustanud, ei too raamotsuse artikli 31 lõikes 1 loetletud konventsioonide asendamine kaasa nende konventsioonide kadumist, mis on seotud nii liikmesriigi poolt raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldusega kaetud juhtudega kui ka olukordadega, kus Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav.
It follows that Articles 31 and 32 of the Framework Decision refer to distinct situations which are mutually exclusive.
Sellest järeldub, et raamotsuse artiklid 31 ja 32 reguleerivad erinevaid, teineteist välistavaid olukordi.
While Article 31, headed ‘Relation to other legal instruments’, deals with the consequences of the application of the European arrest warrant system for international conventions in the field of extradition, Article 32, headed ‘Transitional provision’, envisages a situation in which that system does not apply.
Samal ajal kui artikkel 31 „Seosed muude juriidiliste dokumentidega” käsitleb Euroopa vahistamismääruse korra kohaldamise tagajärgi väljaandmise valdkonna rahvusvaheliste konventsioonide jaoks, puudutab artikkel 32 „Üleminekusäte” olukorda, kus see kord ei ole kohaldatav.
In the present case, the French Republic has made a statement in accordance with Article 32 of the Framework Decision, declaring that, as executing State, it will continue to deal with requests relating to acts committed before 1 November 1993, the date of entry into force of the Maastricht Treaty, in accordance with the extradition system applicable before 1 January 2004.
Antud juhul on Prantsuse Vabariik teinud avalduse raamotsuse artikli 32 alusel, täpsustades, et ta jätkab täitva riigina enne 1. novembrit 1993, mis on Maastrichti lepingu jõustumiskuupäev, asetleidnud asjaoludega seotud taotluste menetlemist enne 1. jaanuari 2004 kehtinud väljaandmissüsteemi kohaselt.