natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The initiation of the procedure laid down in Article 379 of the implementing regulation therefore assumes that the place of the offence or irregularity cannot be established by the customs authorities (Case C-112/01 SPKR [2002] ECR I-10655, paragraph 35).
Rakendusmääruse artiklis 379 ette nähtud menetluse kohaldamine eeldab siis seda, et tollil ei ole eeskirjade rikkumise või eiramise kohta võimalik tuvastada (14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-112/01: SPKR, EKL 2002, lk I-10655, punkt 35).
Consequently, in order to verify whether the Member State which recovered customs duties has jurisdiction, it is necessary to determine whether, at the time when it was established that the consignment had not been presented at the office of destination, it was possible to establish the place where the offence or irregularity occurred.
Seetõttu tuleb tollivõlga sisse nõudnud liikmesriigi pädevuse kontrollimiseks määratleda, kas hetkel, kui tuvastati, et sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud, oli võimalik tuvastada eeskirjade rikkumise või eiramise kohta.
If that is the case, the Member State in which the first offence or irregularity capable of being classified as a removal from customs surveillance was committed can be identified as the State with jurisdiction to recover the customs debt, pursuant Articles 203(1) and 215(1) of the Customs Code.
Kui see nii oli, võimaldavad tolliseadustiku artikli 203 lõige 1 ja artikli 215 lõige 1 määrata tollivõla sissenõudmiseks pädevaks liikmesriigi, kelle territooriumil pandi toime esimene rikkumine või eiramine, mida võib käsitleda tollijärelevalve alt väljaviimisena.
On the other hand, if the place where the offence or irregularity was committed cannot be thus established, the Member State to which the office of departure belongs has jurisdiction to recover customs duties, in accordance with Articles 378 and 379 of the implementing regulation.
Seevastu, kui eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole niimoodi võimalik tuvastada, on tollivõla sissenõudmiseks rakendusmääruse artiklite 378 ja 379 kohaselt pädev see liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus.
In order to determine whether, in the case in the main proceedings, the Italian authorities had jurisdiction to recover the duties in question, it is for the referring
Selleks, et määratleda, kas Itaalia ametiasutused olid põhikohtuasjas pädevad kõnealust tollimaksu sisse nõudma, tuleb siseriiklikul kohtul kontrollida — võttes arvesse
If that is not the case, the effect of the presumption of competence in favour of the Member State to which the office of departure belongs, established by Article 378(1) of the implementing regulation, is that the Federal Republic of Germany is the Member State with jurisdiction to recover the customs duties.
Kui see nii ei ole, viib rakendusmääruse artikli 378 lõikes 1 ette nähtud eeldus, mille kohaselt pädevus on liikmesriigil, kus asub lähtetolliasutus, selleni, et tollivõla sissenõudmiseks pädevaks liikmesriigiks määratakse Saksamaa Liitvabariik.
That presumption can be rebutted in favour of the jurisdiction of another Member State only if it is established that the first offence or irregularity was actually committed in the territory of that State.
Sellest eeldusest võib teise liikmesriigi pädevuse kasuks kõrvale kalduda vaid juhul, kui on tuvastatud, et esimene eeskirjade rikkumine või eiramine pandi tegelikult toime just selle liikmesriigi territooriumil.
Nevertheless, proof to that effect must be furnished to the satisfaction of the authorities of the Member State to which the office of departure belongs, in accordance with the procedure laid down in Article 379 of the implementing regulation, which entails, inter alia, compliance with the timelimits laid down in that provision.
Siiski tuleb lähtetolliasutuse asukoha liikmesriigi ametiasutustele esitada tõendid, järgides menetlust, mis on ette nähtud rakendusmääruse artiklis 379, mis eeldab muu hulgas seal sätestatud tähtaegadest kinnipidamist.
The answer to the third question must therefore be that, in order to verify whether the Member State which recovered customs duties has jurisdiction, it is for the referring court to determine whether, at the time when it came to light that the consignment had not been presented at the office of destination, it was possible to establish the place where the offence or irregularity occurred.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et tollivõlga sisse nõudnud liikmesriigi pädevuse kontrollimiseks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul määratleda, kas hetkel, kui tuvastati, et sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud, oli võimalik tuvastada eeskirjade rikkumise või eiramise kohta.
If that is the case, the Member State in which the first offence or irregularity capable of being classified as a removal from customs surveillance was committed can be identified as the State with jurisdiction to recover the customs debt, pursuant to Articles 203(1) and 215(1) of the Customs Code.
Kui see nii on, võimaldavad tolliseadustiku artikli 203 lõige 1 ja artikli 215 lõige 1 määrata tollivõla sissenõudmiseks pädevaks liikmesriigi, kelle territooriumil pandi toime esimene rikkumine või eiramine, mida võib käsitleda tollijärelevalve alt väljaviimisena.
On the other hand, if the place where the offence or irregularity was committed cannot be thus established, the Member State to which the office of departure belongs has jurisdiction to recover the customs duties, in accordance with Articles 378 and 379 of the implementing regulation.
Seevastu, kui eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole niimoodi võimalik tuvastada, on tollivõla sissenõudmiseks rakendusmääruse artiklite 378 ja 379 kohaselt pädev see liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus.
MILITZER & MÜNCH The first part of the first question and the second question
MILITZER & MÜNCH Esimese küsimuse esimene osa ja teine küsimus
The Corte Suprema di Cassazione asks, in essence, whether the Italian authorities’ failure to comply with the timelimits of 11 months and 3 months, imposed for the benefit of the principal by the first and second paragraphs of Article 379 of the implementing regulation respectively, precludes the recovery of customs duties.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas see, et toll ei ole kinni pidanud üheteist- ja kolmekuulistest tähtaegadest, mis printsipaali suhtes on sätestatud vastavalt rakendusmääruse artikli 379 lõigetes 1 ja 2, on tollimaksu sissenõudmisel takistuseks.
As the Italian Government and the Commission correctly observed, non-compliance with the 11-month timelimit does not by itself prevent recovery of the customs debt from the principal (SPKR, paragraphs 27 to 33, and Commission v Germany, paragraph 69).
Nagu ka Itaalia valitsus ja komisjon on põhjendatult märkinud, ei takista üheteistkuulisest tähtajast kinnipidamata jätmine iseenesest printsipaalilt tollivõla sissenõudmist (eespool viidatud kohtuotsused SPKR, punktid 27–33, ja komisjon vs. Saksamaa, punkt 69).
On the other hand, notification to the principal of the three-month timelimit laid down in Article 379(2) of the implementing regulation is mandatory and must precede recovery of the customs debt by the customs authorities (SPKR, paragraph 32; Honeywell Aerospace, paragraphs 23 and 24; Commission v Germany, paragraph 71; order of 6 April 2006 in Case C-407/05 Reyniers & Sogama, paragraph 22; and Case C-44/06 Gerlach [2007] ECR I-2071, paragraph 33). 40
Seevastu, printsipaalile rakendusmääruse artikli 379 lõikes 2 viidatud kolmekuulisest tähtajast teatamine on tolli poolt tollivõla sissenõudmise kohustuslik eeltingimus (eespool viidatud kohtuotsused SPKR, punkt 32; Honeywell Aerospace, punktid 23 ja 24, komisjon vs. Saksamaa, punkt 71; 6. aprilli 2006. aasta määrus kohtuasjas C-407/05: Reyniers & Sogama, punkt 22, ja 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-44/06: Gerlach, EKL 2007, lk I-2071, punkt 33). 40
It should be noted that the purpose of those 11-month and 3-month timelimits is to ensure diligent and uniform application, by the administrative authorities, of the provisions relating to the recovery of customs debts in order to secure rapid availability of the Community’s own resources (SPKR, paragraph 34, and Commission v Germany, paragraphs 69 and 78).
Siinkohal tuleb meenutada, et üheteist- ja kolmekuuliste tähtaegade eesmärk on tagada haldusasutuste poolt tollivõla sissenõudmise sätete hoolas ja ühetaoline rakendamine selleks, et ühenduse omavahendid tehtaks kiiresti kasutatavaks (eespool viidatud kohtuotsused SPKR, punkt 34, ja komisjon vs. Saksamaa, punktid 69 ja 78).
Moreover, the three-month timelimit is also intended to protect the interests of the principal by allowing him sufficient time in which to furnish, where appropriate, proof of the regularity of the transit operation or the place where the offence or irregularity was actually committed (SPKR,
Lisaks on kolmekuulise tähtaja eesmärk kaitsta printsipaali huve, võimaldades tal vajadusel esitada tõendid transiiditoimingu nõuetele vastavuse või eeskirjade rikkumise või eiramise tegeliku koha kohta (eespool viidatud kohtuotsused SPKR, punkt 38, ja
Finally, that three-month timelimit is intended to encourage the principal to produce the evidence available to him within a mandatory time-limit, with a view to determining without delay the State with jurisdiction to recover duty (Case C-233/98 Lensing & Brockhausen [1999] ECR I-7349, paragraph 30). 41
Kolmekuuline tähtaeg võimaldab printsipaalil ettenähtud tähtajaks esitada tema käsutuses olevad tõendid, mille alusel määrata, milline liikmesriik on pädev tollivõlga sisse nõudma (21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-233/98: Lensing & Brockhausen, EKL 1999, lk I-7349, punkt 30). 41
It follows from the wording itself of Articles 378 and 379 of the implementing regulation that it is for the office of departure alone to make the notification required within those 11-month and 3-month timelimits where a consignment has not been presented at the office of destination and the place of the offence or irregularity cannot be established.
Juba rakendusmääruse artiklite 378 ja 379 sõnastusest tuleneb, et üksnes lähtetolliasutus on see, kes peab edastama teate nendest üheteist- ja kolmekuulistest tähtaegadest kinni pidades, kui sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada.
The answer to the first part of the first question and to the second question must therefore be that, where a consignment has not been presented at the office of destination and the place of the offence or irregularity cannot be established, it is for the office of departure alone to make the notification required within the 11-month and 3-month timelimits laid down by Article 379(1) and (2) of the implementing regulation.
Seega tuleb esimese küsimuse esimesele osale ja teisele küsimusele vastata, et kui sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, on üksnes lähtetolliasutus see, kes peab edastama ettenähtud teate rakendusmääruse artikli 379 lõigetes 1 ja 2 viidatud üheteist- ja kolmekuulistest tähtaegadest kinni pidades.
The second part of the first question
Esimese küsimuse teine osa
The Corte Suprema di Cassazione is uncertain whether it is compatible with the principle of proportionality for a customs clearance agent, in his capacity as principal, to be held liable for the consequences of an external Community transit operation which is vitiated by a forgery that is not attributable to him, in so far as the customs debt may, as in the case in the main proceedings, be considerably in excess of the remuneration received by the principal for his services.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega teada, kas asjaolu, et tollimaaklerit kui printsipaali peetakse vastutavaks niisuguse ühenduse välistransiidi toimingu tagajärgede eest, millega kaasnes pettus, millega kõnealune tollimaakler ei olnud seotud, on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, kuivõrd tollivõlg võib vabalt ületada töötasu, mida tollimaakler oma teenuste eest saab, nagu see on põhikohtuasjas.
The Commission questions the relevance of that question in so far as customs legislation does not provide for any limitations on the liability of the principal.
Komisjon kahtleb selle küsimuse asjakohasuses, kuivõrd tollieeskirjad ei näe ette piiranguid printsipaali vastutusele.
It suggests that the question should be understood as referring to a situation in which it might be inequitable to hold the principal liable for a forgery in which he had no part and in the commission of which the customs employees of the office of destination were in all likelihood involved.
Komisjoni väitel tuleb seda küsimust käsitleda nii, et sellega peetakse silmas olukorda, kus oleks ebaõiglane panna printsipaalile vastutus pettuse eest, millega ta ei ole seotud ning milles tõenäoliselt osalesid sihttolliasutuse tolliametnikud.
It therefore proposes that the Court should widen the terms of the question referred for a preliminary ruling and take account of the criteria which permit duties to be remitted on equitable grounds, in accordance with the procedure laid down in Article 239 of the Customs Code and Articles 899 to 999 of the implementing regulation.
Komisjon teeb Euroopa Kohtule seega ettepaneku laiendada eelotsuseküsimuse sõnastust ning võtta arvesse kriteeriumid, mis õigluse kaalutlusel võimaldavad vähendada tollimaksu vastavalt menetlusele, mis on ette nähtud tolliseadustiku artiklis 239 ja rakendusmääruse artiklites 899–909.
It therefore submits that, faced with a ‘special situation’, the Italian authorities should have referred the application for remission of duties to the Commission, pursuant to Article 905 of the implementing regulation.
Komisjon väidab niisiis, et „eriolukorda” käsitlevad Itaalia ametiasutused oleksid pidanud komisjonile esitama tollimaksu vähendamise taotluse vastavalt rakendusmääruse artiklile 905.
M & M and the Commission add that the uniform application and interpretation of Community law requires that the decisions by which customs authorities refuse to allow such an application should be subject to effective judicial review and call upon the Court in that regard to adopt a position on the judgment of the Corte Suprema di Cassazione of 27 September 2002.
M & M ja komisjon lisavad, et ühenduse õiguse ühetaoline kohaldamine ja tõlgendamine eeldab seda, et otsused, millega toll keeldub niisugust taotlust rahuldamast, tuleb esitada kontrollimiseks kohtule, ning M & M ja komisjon paluvad Euroopa Kohut teha selles osas Corte suprema di cassazione 27. septembri 2002. aasta otsuse kohta otsus.
The Italian Government is of the view that it is not contrary to the principle of proportionality to hold the principal liable (Case C-97/95 Pascoal & Filhos [1997] ECR I-4209, and Case C-293/04 Beemsterboer Coldstore Services [2006] ECR I-2263). It submits that the task of the Court is not to adopt a position on the judgment of the Corte Suprema di Cassazione of 27 September 2002, since no question requiring a preliminary ruling has been submitted to it in that regard. 47
Itaalia valitsus leiab, et printsipaali vastutus ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega (17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-97/95: Pascoal & Filhos, EKL 1997, lk I-4209, ja 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-293/04: Beemsterboer Coldstore Services, EKL 2006, lk I-2263). Ta väidab, et Euroopa Kohtul ei tule teha lahendit Corte suprema di cassazione 27. septembri 2002. aasta otsuse kohta, kuivõrd talle ei ole selles osas mingit eelotsuse küsimust esitatud. 47
According to settled caselaw, the principle of proportionality, which is one of the general principles of Community law, requires that measures implemented through Community provisions be appropriate for attaining the objective pursued and must
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte, et ühenduse õigussätte alusel rakendatavad meetmed oleksid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale
The liability thus imposed upon the principal is intended to ensure the diligent and uniform application of the provisions relating to the recovery of customs debts in order to protect the financial interests of the Community and its Member States.
Sellise printsipaali vastutuse eesmärk on ka tagada tollivõla sissenõudmise sätete hoolas ja ühetaoline rakendamine ühenduse ja tema liikmesriikide finantshuvide kaitseks.
The fact that the principal is thus made liable for the payment of the customs debt, regardless of the extent of that debt in relation to the fees he receives when acting, as in the case in the main proceedings, as customs clearance agent, is not contrary to the principle of proportionality.
Tollivõla maksmise vastutuse panemine printsipaalile olenemata sellest, kui suur on võlg võrreldes töötasuga, mis talle makstakse tollimaakleri teenuste osutamise eest, nagu see on põhikohtuasjas, ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Nor is the fact that the principal acted in good faith and that the breach of the external Community transit procedure was the result of a forgery in which he had no part capable of constituting an infringement of the principle of proportionality.
Asjaolu, et printsipaal tegutses heas usus ja et ühenduse välistransiidiprotseduuri eeskirjade rikkumise põhjuseks oli pettus, millega ta ei olnud seotud, ei riiva samuti proportsionaalsuse põhimõtet.
If that were the case, the principal would no longer have so great an incentive to ensure that transit operations were properly conducted (see, by analogy, Pascoal & Filhos, paragraphs 51 to 55). 50
Kui see nii oleks, ei oleks printsipaalil enam sama tugevat põhjust tagada transiidi nõuetekohane kulgemine (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Pascoal & Filhos, punktid 51–55). 50
It must, nevertheless, be borne in mind that, where the customs debt arises as a result of circumstances in which neither deception nor obvious negligence may be attributed to the principal, Article 239 of the Customs Code, which is a general equitable provision, permits the principal to apply for the remission of duties.
Siiski tuleb märkida, et kui tollivõlg tekib asjaoludel, mille puhul printsipaali ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses, võimaldab tolliseadustiku artikkel 239, mis kujutab endast õigluse üldklauslit, printsipaalil taotleda tollimaksu vähendamist.
To that end, Articles 899 to 905 of the implementing regulation provide for a procedure for administrative cooperation between the customs authorities and the Commission.
Selleks on rakendusmääruse artiklites 899–905 kehtestatud halduskoostöö tolliasutuste ja komisjoni vahel.
The answer to the second part of the first question must therefore be that it is not contrary to the principle of proportionality to hold a customs clearance agent, in his capacity as principal, liable for a customs debt.
Seega tuleb esimese küsimuse teisele osale vastata, et asjaolu, et tollimaaklerit kui printsipaali peetakse vastutavaks tollivõla eest, ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
In order to verify whether the Member State which recovered customs duties has jurisdiction, it is for the referring court to determine whether, at the time when it came to light that the consignment had not been presented at the office of destination, it was possible to establish the place where the offence or irregularity occurred.
Tollivõlga sisse nõudnud liikmesriigi pädevuse kontrollimiseks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul määratleda, kas hetkel, kui tuvastati, et sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud, oli võimalik tuvastada eeskirjade rikkumise või eiramise kohta.
If that is the case, the Member State in which the first offence or irregularity capable of being classified as a removal from customs surveillance was committed can be identified as the State with jurisdiction to recover the customs debt, pursuant to Articles 203(1) and 215(1) of Council Regulation (EEC) No 2913/92 of 12 October 1992 establishing the Community Customs Code.
Kui see nii on, võimaldavad nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 203 lõige 1 ja artikli 215 lõige 1 määrata tollivõla sissenõudmiseks pädevaks liikmesriigi, kelle territooriumil pandi toime esimene rikkumine või eiramine, mida võib käsitleda tollijärelevalve alt väljaviimisena.
On the other hand, if the place where the offence or irregularity was committed cannot be thus established,
Seevastu, kui eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole niimoodi võimalik tuvastada, on tollivõla sissenõudmiseks
Where a consignment has not been presented at the office of destination and the place of the offence or irregularity cannot be established, it is for the office of departure alone to make the notification required within the 11-month and 3-month timelimits laid down by Article 379(1) and (2) of Regulation No 2454/93.
Kui sihttolliasutusele ei ole kaubasaadetist esitatud ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, on üksnes lähtetolliasutus see, kes peab edastama ettenähtud teate määruse nr 2454/93 artikli 379 lõigetes 1 ja 2 viidatud üheteist- ja kolmekuulistest tähtaegadest kinni pidades.
It is not contrary to the principle of proportionality to hold a customs clearance agent, in his capacity as principal, liable for a customs debt.
Asjaolu, et tollimaaklerit kui printsipaali peetakse vastutavaks tollivõla eest, ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Case C-306/06
Kohtuasi C-306/06
(Reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Köln)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Köln)
(Directive 2000/35/EC — Combating of late payment in commercial transactions — Article 3(1)(c)(ii) — Late payment — Bank transfer — Date on which payment is to be regarded as having been made)
Direktiiv 2000/35/EÜ — Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul — Artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii — Hilinenud maksmine — Pangaülekanne — Kuupäev, mil makse tuleb lugeda sooritatuks
Opinion of Advocate General Poiares Maduro delivered on 18 October 2007 . .
Kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek, esitatud 18. oktoobril 2007 . . . . .
I - 1925Judgment of the Court (First Chamber), 3 April 2008 . . . . . . . . . . . .
Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 3. aprill 2008 . . . . . . . . . . . . .
SUMMARY — CASE C-306/06
KOKKUVÕTE — KOHTUASI C-306/06
Approximation of laws — Combating of late payment in commercial transactions — Directive 2000/35
Õigusaktide ühtlustamine — Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul — Direktiiv 2000/35
(European Parliament and Council Directive 2000/35, Art. 3(1)(c)(ii)) the sum due be credited to the account of the creditor within the period for payment.
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/35, artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkt ii) summa oleks tähtajaks kantud võlausaldaja kontole.
Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35/EC on combating late payment in commercial transactions is to be interpreted as meaning that it requires, in order that a payment by bank transfer may avoid or put an end to the application of interest for late payment, that
Direktiivi 2000/35 hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tuleb tõlgendada nii, et see nõuab selleks, et pangaülekandega tehtud makse hoiaks ära või lõpetaks viivitusintressi kohaldamise, et tasumisele kuuluv
OPINION OF ADVOCATE GENERALPOIARES MADURO delivered on 18 October 2007 1
KOHTUJURISTI ETTEPANEKM. POIARES MADURO esitatud 18. oktoobril 2007 1
By this reference for a preliminary ruling, the Oberlandesgericht Köln (Germany) refers to the Court a question concerning the interpretation of Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35/EC of the European Parliament and of the Council of 29 June 2000 on combating late payment in commercial transactions. 2
Käesoleva eelotsusetaotlusega esitab Oberlandesgericht Köln (Saksamaa) Euroopa Kohtule küsimuse parlamendi ja nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/35/EÜ 2hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamise kohta.