natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is not necessary for the reasoning to go into all the relevant facts and points of law, since the question whether the statement of reasons
Kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke üksikasju põhjendustes
COMMISSION v SALZGITTER meets the requirements of Article 253 EC must be assessed with regard not only to its wording but also to its context and to all the legal rules governing the matter in question (see C-501/00 Spain v Commission [2004] ECR I-6717, paragraph 73, and the caselaw cited).
KOMISJON VS. SALZGITTER esitama ei pea, kuna küsimust, kas õigusakti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastusest lähtudes, vaid arvestades selle tausta ning asjakohaseid õigusnorme nende kogumis (vt 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-501/00: Hispaania vs. komisjon, EKL 2004, lk I-6717, punkt 73 ja viidatud kohtupraktika).
In paragraph 184 of the judgment under appeal, the Court of First Instance held that its review of Salzgitter’s first three pleas showed sufficiently that the obligation to state reasons was complied with in the contested decision.
Esimese Astme Kohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, et kohtulik kontroll, mida ta Salzgitteri tõstatatud kolme esimese väite suhtes teostas, tõendab piisavalt, et vaidlusaluse otsuse puhul on põhjendamiskohustus täidetud.
The Commission’s analysis justifying the application of Article 4(c) CS to the aid at issue is set out clearly and unambiguously in paragraph 66 of the contested decision.
Nimelt on vaidlusaluse otsuse punktis 66 selgelt ja ühemõtteliselt toodud arutluskäik, millega komisjon õigustab ST artikli 4 punkti c kohaldamist kõnealuse abi suhtes.
In paragraphs 67 to 76 and 126 to 133 of that decision, the Commission provides, inter alia, a detailed account of the specific rules laid down by the Steel Aid Codes in force since 1986.
Nimetatud otsuse punktides 67–76 ja 126–133 esitab komisjon üksikasjalikult ka 1986. aastast kehtivates teraseabikoodeksites ette nähtud erieeskirjad.
Consequently, the Court of First Instance did not commit an error of law in finding that the contested decision complied with the obligation to state reasons.
Seega ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui leidis, et vaidlusaluse otsuse puhul on põhjendamiskohustus täidetud.
Therefore, the second plea of the crossappeal, alleging a failure to state the reasons on which the contested decision was based, is unfounded and must be rejected.
Järelikult tuleb vastuapellatsiooni teine väide, mis tugineb vaidlusaluse otsuse põhjenduse puudumisele, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Accordingly, the crossappeal must be dismissed.
Sellest lähtuvalt tuleb vastuapellatsioon rahuldamata jätta.
The main appeal
Esmane apellatsioonkaebus
By its first plea, divided into six limbs, the Commission submits that there has been an infringement of Article 4(c) CS and the Third, Fourth and Sixth Steel Aid Codes. By its second plea, the Commission submits that there has been an infringement of its right to be heard.
Esimeses väites, mis on jagatud kuueks osaks, tugineb komisjon ST artikli 4 punkti c ning kolmanda, neljanda ja kuuenda teraseabikoodeksi rikkumisele ja teises väites tema kaitseõiguse rikkumisele.
By its second plea, which should be examined first since it challenges the formal validity of the judgment under appeal, the Commission submits that the Court of First Instance infringed the rights of the defence in finding that the successive adoption of the first three Steel Aid Codes had created a legal situation that was am -biguous, without giving the Commission the opportunity to present its arguments on this point.
Teise väitega, mida tuleb analüüsida esimesena, kuna sellega seatakse kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasus, väidab komisjon, et Esimese Astme Kohus rikkus kaitseõigust, kui sedastas, et kolme esimese teraseabikoodeksi järjestikuse vastuvõtmisega loodi ebamäärane õiguslik olukord, võimaldamata komisjonil selle kohta oma argumente esitada.
The Commission submits that the questions which the Court of First Instance submitted to it by letter of 28 July 2003 did not provide any indication that it could be accused of having failed to provide legal clarity.
Ta rõhutab, et Esimese Astme Kohtu poolt talle 28. juuli 2003. aasta kirjas esitatud küsimustest ei tulenenud, et talle võidakse sellist õigusliku selguse puudumist ette heita.
Salzgitter contends that the lack of legal clarity resulting from the successive adoption of the first three Steel Aid Codes was mentioned in paragraph 114 of its application, therefore giving the Commission the opportunity to submit its arguments on that point.
Salzgitter väidab, et ta mainis kolme esimese teraseabikoodeksi järjestikuse vastuvõtmisega tekkinud õiguslikku selgusetust oma hagiavalduse punktis 114 ja seetõttu oli komisjonil võimalik selle kohta oma argumente esitada.
Salzgitter also contends that the Court of First Instance did not breach the audi alteram partem principle, since it relied on the facts as presented by Salzgitter in its written pleadings, by which Salzgitter intended to show that the principle of legal certainty had been infringed (C-110/03 Belgium v Commission [2005] ECR I-2801, paragraph 27).
Ta väidab ka, et Esimese Astme Kohus ei eiranud menetluse võistlevat olemust, sest tugines Salzgitteri kirjalikes märkustes esitatud asjaoludele, mille eesmärk oli tõendada õiguskindluse kaitse põhimõtte rikkumist (14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-110/03: Belgia vs. komisjon, EKL 2005, lk I-2801, punkt 27).
In the present case, it is apparent from the documents before the Court, and, more specifically, the answers submitted in response to the written questions formulated by the Court of First Instance in its letter of 28 July 2003, that the Commission had the opportunity to describe the development of the rules applying to aid paid to steel undertakings under a general aid scheme in the light of the successive adoption of the first three Steel Aid Codes and to express a view on the legal effect under the ECSC Treaty of an authorising decision adopted pursuant to Article 88 EC.
Käesolevas kohtuasjas nähtub toimikust ja eriti Esimese Astme Kohtu 28. juuli 2003. aasta kirjas esitatud küsimustele antud vastustest, et komisjonil oli võimalik täpsustada teraseettevõtjatele üldise süsteemi alusel antava abi suhtes kohaldatavate õigusnormide kolme esimese teraseabikoodeksi järjestikuse vastuvõtmise ajal toimunud muutusi ja esitada oma arvamus EÜ artikli 88 alusel tehtud heakskiitva otsuse õigusliku ulatuse kohta ESTÜ asutamislepingu raames.
In this context, the Commission also stated that Article 6 of the Third Steel Aid Code laid down an obligation to notify aid paid to Salzgitter under the ZRFG.
Samuti täpsustas komisjon sellega seoses, et kolmanda teraseabikoodeksi artikkel 6 nägi ette kohustuse teatada abist, mida Salzgitterile ZRFG alusel anti.
In those circumstances, the Commission’s claim that the Court of First Instance did not give it an opportunity to discuss this question must be dismissed.
Neil asjaoludel tuleb jätta kõrvale komisjoni väide, et Esimese Astme Kohus ei andnud talle võimalust kõnealuses küsimuses oma seisukohta esitada.
Therefore, the Commission’s second plea must be rejected as unfounded.
Järelikult tuleb komisjoni teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
By its first plea, the Commission calls into question the analysis carried out by the Court of First Instance with regard to a breach of the principle of legal certainty, in two respects.
Esimese väitega seab komisjon kahes osas kahtluse alla Esimese Astme Kohtu analüüsi õiguskindluse põhimõtte rikkumise kohta.
The Commission submits, first, that the rules applying to the aid in question were perfectly clear and, second, that it did not react late in respect of that aid.
Esiteks väidab ta, et kõnealuse abi suhtes kohaldatavad eeskirjad olid täiesti selged ja teiseks, et ta ei reageerinud selle abi peale hilinenult.
According to the Commission, if follows from this that the Court of First Instance’s analysis of the overall situation, which it relied on to annul the part of the contested decision ordering recovery of that aid, contains an error of law.
Komisjoni hinnangul tuleneb sellest, et Esimese Astme Kohtu poolt vaidlusaluse otsuse selle osa tühistamiseks, mille kohaselt tuli abi tagasi nõuda, tehtud terviklik analüüs rikub õigusnormi.
The Commission also submits that the Court of First Instance committed an error of law in accepting that the recipient of aid can rely on a breach of the principle of legal certainty.
Komisjon väidab ka, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui nõustus sellega, et abisaaja võib tugineda õiguskindluse põhimõtte rikkumisele.
Clarity of the legal regime applying to the aid in issue
Kõnealuse abi suhtes kohaldatavate õigusnormide selgus
The Commission submits that the Court of First Instance committed an error of law in finding that the legal situation resulting from the simultaneous application of the ECSC Treaty, the EC Treaty and the various Steel Aid Codes was uncertain and lacked clarity.
Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et ESTÜ asutamislepingu, EÜ asutamislepingu ja erinevate teraseabikoodeksite samaaegsest kohaldamisest tingitud õiguslik olukord oli ebakindel ja kahemõtteline.
First of all, the Commission takes issue with the conclusion reached by the Court of First Instance that adoption of the Second and the Third Steel Aid Code led to withdrawal of the authorisation of the ZRFG which the Commission granted by the 1971 Decision.
Kõigepealt vaidlustab komisjon Esimese Astme Kohtu analüüsi, mille kohaselt tähendas teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmine ZRFG-le komisjoni 1971. aasta otsusega antud heakskiidu tagasivõtmist.
The Commission submits that the authorisation granted by that decision, which was adopted on the basis of the EEC Treaty, could have no effect under the ECSC Treaty, and that aid to steel undertakings provided for under the ZRFG was prohibited before publication of the First Steel Aid Code (Commission v France, paragraphs 41 to 44).
Komisjon toob esile, et selle, EMÜ asutamislepingu alusel tehtud otsusega antud heakskiidul ei saanud olla tagajärgi ESTÜ asutamislepingu raames ja et ZRFG-s ette nähtud abi teraseettevõtjatele oli keelatud enne esimese teraseabikoodeksi avaldamist (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punktid 41–44).
The Commission submits that the authorisation contained in the 1971 Decision and the authorisations which followed only became applicable to steel undertakings by reason of that code and that that general authorisation, which was temporary, expired on 31 December 1981, the date that code expired (see, to that effect, Joined Cases C-74/00 P and C-75/00 P Falck and Acciaierie di Bolzano v Commission [2002] ECR I-7869, paragraphs 115 and 116).
Ta leiab, et 1971. aasta otsuse ja järgnevate otsustega antud heakskiit tunnistati teraseettevõtjate suhtes kohaldatavaks alles selle koodeksi alusel ja et see üldine heakskiit, mis oli ajutine, kaotas kehtivuse 31. detsembril 1981, mil nimetatud koodeks muutus kehtetuks (vt selle kohta 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-74/00 P ja C-75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, EKL 2002, lk I-7869, punktid 115 ja 116).
The Commission also submits that Article 67 CS does not apply to State aid and that Article 4(c) CS prohibits aid ’in any form whatsoever’.
Komisjon väidab ka, et ST artiklit 67 ei saa kohaldada riigiabi suhtes ja et ST artikli 4 punkt c keelab abi „mis tahes vormis”.
The Commission also submits that the Federal Republic of Germany did not inform it of the aid paid to Salzgitter and that that Member State cannot therefore claim that the Commission authorised that aid on the basis of Article 67 CS.
Samuti leiab ta, et kuna Saksamaa Liitvabariik ei teavitanud teda Salzgitterile antud abist, siis ei või see liikmesriik väita, et komisjon kiitis selle ST artikli 67 alusel heaks.
The Commission also contests the conclusion reached by the Court of First Instance that adoption of the Second and the Third Steel Aid Code created greater ambiguity, resulting from uncertainty over the application of Article 6 of that third code — which lays down an obligation to notify State aid — to aid paid to undertakings in the steel sector under the ZRFG, because that aid scheme had already been authorised under the EC Treaty.
Seejärel vaidlustab komisjon Esimese Astme Kohtu analüüsi, mille kohaselt muutis teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmine olukorda veelgi ebaselgemaks, kuna ei olnud kindel, kas kolmanda teraseabikoodeksi artiklit 6, mis kehtestab riigiabist teatamise kohustuse, kohaldatakse ZRFG alusel teraseettevõtjatele antud abi suhtes, kuna see abisüsteem oli juba EÜ asutamislepingu raames heaks kiidetud.
The Commission submits that Article 6 of the Third Steel Aid Code provides — unambiguously — that there is an obligation to notify aid schemes already authorised by the Commission under the EC Treaty if they are to be applied to steel undertakings, and that the distinction between new aid and existing aid is irrelevant for the purposes of the ECSC Treaty, which provides for the immediate abolition of all State aid without exception.
Ta on arvamusel, et kolmanda teraseabikoodeksi artikkel 6 sätestab ilma igasuguse kahemõttelisuseta kohustuse teatada abist, mille komisjon on EÜ asutamislepingu alusel juba heaks kiitnud, selleks et seda saaks teraseettevõtjatele anda, ja et uue abi eristamine olemasolevast abist ei ole asjakohane ESTÜ asutamislepingu raames, kuna see näeb ette kogu riigiabi viivitamatu ja eranditu kaotamise.
Salzgitter contends that the Court of First Instance has not committed an error of law and that the Commission should have announced in the Second and the Third Steel Aid Code, or in some other communication, that it had changed its interpretation of Article 4(c) CS (Case C-181/02 P Commission v Kvaerner Warnow Werft [2004] ECR I-5703, paragraph 41).
Salzgitter on seisukohal, et Esimese Astme Kohus ei ole õigusnormi rikkunud ja et komisjon oleks pidanud teises ja kolmandas teraseabikoodeksis või mis tahes teates mainima, et tema ST artikli 4 punkti c tõlgendus on muutunud (29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-181/02 P: komisjon vs. Kvaerner Warnow Werft, EKL I-5703, punkt 41).
Salzgitter contends, in particular, that the fact that the Commission repeatedly authorised the ZRFG on the basis of the EC Treaty gave rise to a legitimate expectation that the legislation was legal.
Ta väidab eeskätt, et EÜ asutamislepingu alusel ZRFG-le mitu komisjoni antud heakskiitu tekitasid õiguspärase ootuse seoses selle seaduse õiguspärasusega.
Salzgitter contends that Article 4(c) CS does not apply to general measures adopted by Member States in relation to all sectors of the economy, such as the ZRFG, a fact confirmed by the Commission in the first recital to the First and Second Steel Aid Code.
Salzgitter leiab, et ST artikli 4 punkt c ei ole kohaldatav liikmesriikide selliste üldiste meetmete suhtes nagu ZRFG, mis puudutavad kõiki majandusvaldkondi, mida komisjon ka esimese ja teise teraseabikoodeksi põhjenduses 1 kinnitas.
Salzgitter contends that the Commission applied Article 4(c) CS retroactively, which is contrary to Community law, and conflicts with its longterm investment decisions (see, to that effect, Falck and Acciaierie di Bolzano v Commission, paragraph 119), and that the fact that it is the Commission’s decisionmaking practice in the coal sector to apply Article 67 CS to non-specific aid in that sector confirms that analysis.
Ta on arvamusel, et komisjon kohaldas ST artikli 4 punkti c tagasiulatuvalt, mis on vastuolus ühenduse õigusega ja tema otsustega pikaajaliste investeeringute osas (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon, punkt 119) ja et seda järeldust kinnitab komisjoni otsustuspraktika kivisöesektoris, mis seisneb ST artikli 67 kohaldamises abi suhtes, mis ei ole nimetatud sektorile eriomane.
Salzgitter argues that, contrary to the Commission’s claims, it was not clear from Article 6 of the Third Steel Aid Code whether the application of the tax rules in the ZRFG to steel undertakings was from then on to be the subject of a notification under the ECSC Treaty, despite the authorisation previously granted by the Commission under the EC Treaty for the ZRFG as an aid scheme.
Salzgitter on seisukohal, et vastupidi komisjoni väidetele ei võimalda kolmanda teraseabikoodeksi artikkel 6 kindlaks määrata seda, kas ZRFG-s teraseettevõtjatele ette nähtud maksueeskirjade kohaldamisest tuli edaspidi ESTÜ asutamislepingu alusel teatada, vaatamata eelnevalt neile kui abisüsteemile EÜ asutamislepingu raames komisjoni antud heakskiidule.
Salzgitter contends that application of the ZRFG to steel undertakings did not, in any event, constitute a ’plan’ to ’grant or alter aid’ within the meaning of that article, since aid was granted to border regions under the ZRFG long before the Third Steel Aid Code came into force.
Salzgitter rõhutab, et ZRFG kohaldamine teraseettevõtjate suhtes ei ole igal juhul selle artikli tähenduses „kava”, mis võib „püüda abi kehtestada või muuta”, sest ZRFG-s ette nähtud abi piiriäärsetele aladele oli kehtestatud kaua enne kolmanda teraseabikoodeksi jõustumist.
Salzgitter also contends that Article 6 of the Third Steel Aid Code did not apply to aid granted while the ZRFG remained in force because that aid, granted under an authorised aid scheme, constituted existing aid (C-47/91 Italy v Commission [1994] ECR I-4635).
Salzgitter rõhutab ka, et kolmanda teraseabikoodeksi artikkel 6 ei olnud kohaldatav ZRFG rakendamisel antud abi suhtes, sest kuna see abi anti heakskiidetud abisüsteemi alusel, kujutas see endast olemasolevat abi (5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-47/91: Itaalia vs. komisjon, EKL 1994, lk I-4635).
Salzgitter contends that, by notifying the ZRFG to the Commission in 1971 under the EEC Treaty, the Federal Republic of Germany had, in any event, also brought it to the knowledge of the Commission in accordance with Article 67 CS and that, by authorising the tax measures notified under the EC Treaty, the Commission implicitly declared that the measure at issue did not have any ’appreciable repercussions on conditions of competition’ in the coal or the steel industry within the meaning of Article 67(1) CS.
Salzgitter on arvamusel, et kui Saksamaa Liitvabariik andis 1971. aastal EMÜ asutamislepingu alusel komisjonile ZRFG-st teada, siis igal juhul teatas ta sellest ST artikli 67 kohaselt komisjonile, ja et kiites EÜ asutamislepingu alusel teatatud maksumeetmed heaks, kinnitas komisjon vaikimisi, et meetmel ei ole ST artikli 67 lõike 1 tähenduses „märgatavat mõju konkurentsitingimustele” söe- ja terasetööstuses.
In essence, the German Government puts forward the same arguments as Salzgitter.
Saksamaa valitsus esitab sisuliselt samad argumendid mis Salzgitter.
As a preliminary point, it must be recalled — as held earlier in paragraph 39 of the present judgment — that the Court of First Instance did not commit an error of law in finding that the aid covered by the contested decision fell within the scope of the prohibition laid down in Article 4(c) CS.
Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 39 on sedastatud, ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluses otsuses nimetatud abi kuulub ST artikli 4 punktis c kehtestatud keelu kohaldamisalasse.
Consequently, the Federal Republic of Germany cannot rely on an implicit authorisation of the aid allegedly granted by the Commission on the basis of Article 67 CS.
Järelikult ei saa Saksamaa Liitvabariik tugineda selle abi väidetavale vaikimisi heakskiidule komisjoni poolt ST artikli 67 alusel.
As regards the reasoning of the Court of First Instance that the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code constituted a partial withdrawal by the Commission of the 1971 decision not to object to the application of the ZRFG which led to uncertainty as to the legal regime concerning the ZRFG, it must be held that Article 305(1) EC states that ’the provisions of the … [EC] Treaty shall not affect the provisions of the [ECSC] Treaty, in particular as regards the rights and obligations of Member States, the powers of the institutions of that Community and the rules laid down by that Treaty for the functioning of the common market in coal and steel.’
Seoses Esimese Astme Kohtu arutluskäiguga, mille kohaselt võttis komisjon alates teisest ja kolmandast teraseabikoodeksist osaliselt tagasi 1971. aasta otsuse, mille kohaselt ta ei olnud vastu ZRFG kohaldamisele, mis väidetavalt tõi endaga kaasa ebakindluse selle meetme õigusliku regulatsiooni suhtes, tuleb meenutada, et EÜ artikli 305 lõikes 1 on sätestatud, et „[EÜ asutamis]lepingu sätted ei mõjuta [ESTÜ] asutamislepingu sätete kohaldamist, eelkõige liikmesriikide õigusi ja kohustusi, kõnealuse ühenduse institutsioonide volitusi ega nimetatud lepinguga söe ja terase ühisturu toimimiseks ettenähtud eeskirju.”
It follows from this that the EC Treaty and the ECSC Treaty are independent treaties and that, consequently, the EC Treaty and the secondary legislation enacted on the basis of it cannot produce effects in areas that fall within the scope of the ECSC Treaty (see, to that effect, Joined Cases 188/80 to 190/80 France and Others v Commission [1982] ECR 2545, paragraph 31).
Sellest tuleneb, et EÜ ja ESTÜ asutamislepingud on autonoomsed ning EÜ asutamislepingul ja selle alusel kehtestatud teisesel õigusel ei ole tagajärgi ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalas (vt selle kohta 6. juuli 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 188/80–190/80: Prantsusmaa jt vs. komisjon, EKL 1982, lk 2545, punkt 31).
The provisions of the EC Treaty only apply in the alternative, in situations in which there is no specific rule under the ECSC Treaty (see, in particular, Case 328/85 Deutsche Babcock [1987] ECR 5119, paragraphs 6 to 14).
EÜ asutamislepingu sätteid kohaldatakse üksnes täiendavalt, kui ESTÜ asutamislepingus erisätted puuduvad (vt eelkõige 15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 328/85: Deutsche Babcock, EKL 1987, lk 5119, punktid 6–14).
Consequently, given that Article 1 of the Third Steel Aid Code prohibited both aid that was and aid that was not specific to the steel sector, the Commission could not implicitly withdraw the 1971 Decision.
Järelikult, kui komisjon keelas kolmanda teraseabikoodeksi artiklis 1 nii terasetööstusele eriomase abi kui ka abi, mis ei ole sellele sektorile eriomane, siis ei saanud ta 1971. aasta otsust vaikimisi tagasi võtta.
As regards the Court of First Instance’s finding that the adoption of the Second and the Third Steel Aid Code led to ambiguity as to whether subsequent application of the ZRFG had to be notified as a ’plan’ within the meaning of Article 6 of that third code, it must, first, be held that that article expressly provides that there is an obligation to inform the Commission of plans to grant aid to the steel industry under schemes on which it has already taken a decision under the EC Treaty.
Mis puutub Esimese Astme Kohtu järeldusse, et teise ja kolmanda teraseabikoodeksi vastuvõtmisega kaasnes ebaselgus, kuna ei olnud kindel, kas ZRFG edasisest kohaldamisest peab teatama kui „kavast” kolmanda teraseabikoodeksi artikli 6 tähenduses, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et nimetatud artikkel kehtestab sõnaselgelt kohustuse teavitada komisjoni kavadest, mille raames kavatsetakse rakendada terasetööstuses abisüsteeme, mille suhtes ta on juba EÜ asutamislepingu sätete alusel seisukoha võtnud.
Moreover, in contrast to the EC Treaty, the ECSC Treaty does not distinguish between new aid and existing aid. Article 4(c) CS prohibits, purely and simply, aid granted by Member States in any form whatsoever.
Lisaks ei tee ESTÜ asutamisleping erinevalt EÜ asutamislepingust vahet uue ja olemasoleva abi vahel, kuna ST artikli 4 punktis c on selgelt ja otseselt keelatud liikmesriikide antav mis tahes vormis abi.