natgillin/translations-raw huggingface dataset:
That applies a fortiori because the other undertakings involved were Japanese and because Hoechst stated, furthermore, that there was no indication that the only other European operator had participated in the cartel.
Seda enam, et teised asjassepuutuvad ettevõtjad olid Jaapani ettevõtjad ning et Hoechst teatas pealegi, et miski ei viita sellele, et ükski teine Euroopa ettevõtja oleks kartellis osalenud.
Third, the Commission refers to recital 456 to the Decision and contends that at the meeting of 29 October 1998 Hoechst provided an imprecise version of the facts and that it misleadingly emphasised the moderate nature of the cartel.
Kolmandaks leiab komisjon otsuse punkti 456 korrates, et Hoechst esitas 29. oktoobri 1998. aasta koosolekul faktide ebatäpse versiooni ning väitis valelikult, et kartell oli mõõdukas.
That description cannot be regarded as ‘evidence’ enabling the Commission to find an infringement of Article 81 EC within the meaning of paragraph 8(b) of the 2002 Leniency Notice.
Sellist kirjeldust ei saanud käsitada 2002. aasta koostööteatise punkti 8 alapunkti b tähenduses „tõendina”, mis võimaldab komisjonil tuvastada EÜ artikli 81 rikkumise.
As regards a reduction in the fine, the Commission emphasises that it cannot be greater than 50% under the 2002 Leniency Notice and that it may even be smaller.
Trahvi vähendamise osas rõhutab komisjon, et 2002. aasta koostööteatise kohaselt ei saa trahvi vähendada üle 50% ja et seda võib vähendada isegi väiksemas ulatuses.
That reduction takes account of the date and the degree of added value of the evidence in question.
Vähendamisel võetakse arvesse tõendite esitamise kuupäeva ja nende lisaväärtust.
On that basis, the Commission maintains that Hoechst’s
Sel alusel leiab komisjon, et Hoechsti valelikku avaldust kartelli mõõdukuse kohta oleks
As a preliminary point, any application ‘by analogy’ of the 2002 Leniency Notice must be rejected, since Hoechst’s cooperation during the proceedings was governed by the 1996 Leniency Notice.
Kõigepealt tuleb kõrvale jätta 2002. aasta koostööteatise kohaldamine „analoogia alusel”, kuna Hoechsti koostööd menetluses reguleeris 1996. aasta koostööteatis.
The present situation may be distinguished, in that regard, from the cases referred to by Hoechst in which the 1996 Leniency Notice was applied by analogy to situations which had commenced before the adoption of that notice but which were not subject to any other legal rule.
Käesolev olukord erineb selles suhtes juhtumitest, millele Hoechst on viidanud ja milles 1996. aasta koostööteatist võidi analoogia alusel kohaldada olukordade suhtes, mis olid alanud enne teatise vastuvõtmist, kuid mille suhtes ei kehtinud ükski õigusnorm.
In so far as Hoechst’s plea may be taken to raise, in reality, the question as to which provision was applicable at the material time, it is sufficient to state that such a question cannot arise.
Kuivõrd Hoechsti väidet võib mõista kui viidet õigusnormide ajalisele kollisioonile, piisab tõdemisest, et sellist kollisiooni ei esine.
Paragraph 28 of the 2002 Leniency Notice clearly provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases in which no undertaking has sought to ‘take advantage of [the 1996 Leniency Notice]’.
2002. aasta koostööteatise punkt 28 näeb selgelt ette, et seda teatist kohaldatakse alates 14. veebruarist 2002 kõigil juhtudel, mil ükski ettevõtja „ei ole pöördunud komisjoni poole [1996. aasta koostööteatise]” alusel.
In this case, the undertakings concerned, including Hoechst, sought to take advantage of the 1996 Leniency Notice.
Käesoleval juhul tuginesid aga asjaomased ettevõtjad, sealhulgas Hoechst, 1996. aasta koostööteatisele.
It must be observed, moreover, that the cooperation on the part of the undertakings concerned began at the end of 1998, that is to say at a time when only the 1996 Leniency Notice was applicable, but continued after publication of the 2002 Leniency Notice, as the Commission’s last request for information was issued on 13 December 2002.
Lisaks tuleb märkida, et asjaomaste ettevõtjate koostöö algas 1998. aasta lõpus, st ajal, mil kehtis üksnes 1996. aasta koostööteatis, kuid jätkus ka pärast 2002. aasta koostööteatise avaldamist, kuivõrd komisjoni viimane informatsiooninõue pärineb 13. detsembrist 2002.
It should be emphasised, furthermore, that it was only at the stage of the adoption of the Decision that the Commission definitively ruled on the cooperation of the undertakings concerned and, in particular, on the question of which undertaking, if any, could benefit from immunity from a fine.
Samuti on kohane rõhutada, et alles otsuse vastuvõtmise staadiumis võttis komisjon lõpliku seisukoha asjaomaste ettevõtjate koostöö suhtes, st küsimuses, milline ettevõtja võis saada kaitse trahvide eest.
Accordingly, the acts of cooperation of the undertakings concerned, in the context of the 1996 Leniency Notice, produced their effects after the adoption of the 2002 Leniency Notice.
Seega tekkisid asjaomaste ettevõtjate poolt 1996. aasta koostööteatise raames tehtud koostöö tagajärjed alles pärast 2002. aasta koostööteatise vastuvõtmist.
As such transitional provisions were in place in this case, it is necessary to take those provisions into account and to consider that the 1996 Leniency Notice was applicable.
Kuna käesoleval juhul on üleminekusätted olemas, tuleb seda arvesse võtta ja järeldada, et 1996. aasta koostööteatis oli kohaldatav.
That conclusion also enables the principles of legal certainty and legitimate expectations to be satisfied.
Niisugune järeldus võimaldab muu hulgas täita õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtet.
It must be emphasised, in that regard, that a Leniency Notice gives rise to a legitimate expectation in being able to benefit from a certain percentage of reduction (Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 188).
Siinkohal tuleb rõhutada, et koostööteatis tekitab õiguspärase ootuse trahvi vähendamisele teatava protsendi võrra (eespool punktis 344 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 188).
Furthermore, regard being had to the wording of section B(b) of the 1996 Leniency Notice, that notice is designed to reward by a very substantial reduction in the fine only the single undertaking which is the ‘first’ to adduce decisive evidence (see BASF v Commission, paragraph 120 above, paragraph 550 and the caselaw cited).
1996. aasta koostööteatise B osa punkti b sõnastust silmas pidades on teatise eesmärk anda trahvi väga olulise vähendamise teel hüvitis üksnes ettevõtjale, kes esitas määravaid tõendeid tegelikult „esimesena” (vt eespool punktis 120 viidatud kohtuotsus BASF vs. komisjon, punkt 550 ja viidatud kohtupraktika).
In addition, and without there being any need to determine whether the principle on which Hoechst relies might apply to the Commission’s Leniency Notices, it is sufficient to state that the 2002 Leniency Notice is complex, in that it amends the 1996 Leniency Notice on several points, as regards both the substantial rules and the procedural rules.
Ilma et oleks vaja kindlaks teha, kas põhimõte, millele Hoechst tugineb, on kohaldatav komisjoni koostööteatiste suhtes, piisab märkimisest, et 2002. aasta koostööteatis on keerukas, kuivõrd sellega muudetakse 1996. aasta koostööteatise mitut punkti nii materiaalõiguse kui ka menetlusnormide osas.
Some amendments are more favourable to the undertakings concerned, while others are less favourable.
Mõned muudatused on asjaomaste ettevõtjate jaoks soodsamad. Mõned muudatused seevastu ei ole.
In addition, the application of the 2002 Leniency Notice varies according to the case.
Lisaks varieerub 2002. aasta koostööteatise kohaldamine vastavalt juhtumile.
It is not therefore possible to characterise the 2002 Leniency Notice as being more favourable overall than the 1996 Leniency Notice.
Järelikult ei saa 2002. aasta koostööteatist tervikuna pidada soodsamaks kui 1996. aasta koostööteatist.
Furthermore, and specifically, the application of the 2002 Leniency Notice to the present case would not necessarily result in a more favourable result for Hoechst.
Täpsemalt ei tooks 2002. aasta koostööteatise kohaldamine käesolevas asjas tingimata kaasa Hoechsti jaoks soodsamat tulemust.
In that regard, it must be observed that, in order to benefit from immunity from a fine under the 2002 Leniency Notice, the undertaking must ‘immediately’ provide the Commission with all the evidence relating to the suspected infringement available to
Selle kohta tuleb märkida, et selleks et saada 2002. aasta koostööteatise alusel kaitse trahvide eest, peab ettevõtja esitama komisjonile „kohe” kõik kahtlustatava rikkumisega seotud tõendid, mis on talle andmete esitamise ajal kättesaadavad, „või” esitama
This list should accurately reflect the nature and content of the evidence (paragraph 13(a) and (b) of the 2002 Leniency Notice).
Loetelu peab täpselt kajastama tõendite laadi ja sisu (2002. aasta koostööteatise punkti 13 alapunktid a ja b).
In the present case, and for the reasons set out at paragraphs 574 to 578 below, it must be held that Hoechst did not immediately provide all the evidence available to it.
Käesolevas asjas tuleb allpool punktides 574–578 esitatud põhjustel tõdeda, et Hoechst ei esitanud kohe tõendeid, mis olid talle kättesaadavad.
Nor is it apparent from the documents in the file that Hoechst provided evidence which allowed the Commission to know the nature and content of the evidence in its possession and which could have been disclosed later.
Samuti ei nähtu toimiku materjalidest, et Hoechst oleks esitanud teavet, mis oleks võimaldanud komisjonil teada saada nende tõendite laadi ja sisu, mis olid Hoechsti valduses ja mis oleks võinud hiljem avaldada.
Accordingly, the application of the 2002 Leniency Notice to the present case would not necessarily have led to a reduction in Hoechst’s fine.
Seega ei oleks 2002. aasta koostööteatise kohaldamine käesoleval juhul tingimata kaasa toonud Hoechstile trahvide eest kaitse andmist.
Furthermore, and in so far as the 2002 Leniency Notice provides, in addition to immunity, for a reduction in the fine of up to 50%, its application would not necessarily have led to a greater reduction in Hoechst’s fine than that already granted.
Kuna 2002. aasta koostööteatis sätestab lisaks kaitsele trahvide eest ka trahvi vähendamise kõige rohkem 50% võrra, ei oleks teatise kohaldamine tingimata kaasa toonud Hoechsti trahvi vähendamist suuremas ulatuses kui see, mille võrra tema trahvi juba vähendati.
For all of those reasons, the 10th plea must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb kümnes väide tagasi lükata.
G — The eighth and ninth pleas, relating to the application of the Leniency Notice
G – Kaheksas ja üheksas väide koostööteatise kohaldamise kohta
By its eighth plea, Hoechst maintains that the Commission made an error of assessment in determining the undertaking which was the first to cooperate in this case. By
Kaheksanda väite raames leiab Hoechst, et käesoleval juhul esimesena koostööd teinud ettevõtja kindlaksmääramisel tegi komisjon hindamisvea.
The Court will examine the eighth plea first.
Kõigepealt on kohane analüüsida kaheksandat väidet.
At section 12.2.3 of the Decision, relating to the application of the 1996 Leniency Notice, the following statement is to be found (recital 440 to the Decision):
Otsuse punktis 12.2.3, mis puudutab 1996. aasta koostööteatise kohaldamist, on märgitud järgmist (otsuse põhjendus 440):
‘At a meeting held on 13 November 1998, Chisso submitted an oral description of the cartel’s activities and provided documentary evidence … The Commission considers that on that occasion Chisso was the first undertaking to adduce decisive evidence on the existence of the cartel which is found in this Decision.
„13. novembril 1998 toimunud koosolekul esitas Chisso suulise kirjelduse kartelli tegevuse kohta ning kirjalikke tõendeid […] Komisjon leiab, et Chisso oli seega esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid käesolevas otsuses tuvastatud kartelli olemasolu kohta.
The evidence handed over to the Commission on 13 November 1998 consisted, in particular, of handwritten notes on a number of cartel meetings.
Komisjonile 13. novembril 1998 esitatud tõendid seisnesid eelkõige käsitsi kirjutatud märkmetes, mis puudutasid teatavat arvu kartelli koosolekuid.
The oral description of the cartel’s activities allowed the Commission to put the documents in their real context.
Kartelli tegevuse suuline kirjeldus võimaldas komisjonil asetada dokumendid nende tegelikku konteksti.
The information provided by Chisso enabled the Commission to establish the existence, content and the participants of most of the cartel meetings, as described in Part I.’
Chisso esitatud teave võimaldas komisjonil kindlaks teha enamiku kartelli koosolekute toimumise ja sisu ning tuvastada koosolekutel osalenud isikud, nagu on selgitatud I osas.”
As regards Hoechst, it is stated at recital 451 to the Decision that ‘[a]lthough it was not the first company to provide the Commission with decisive evidence, [Hoechst] contributed, at an early stage, to establishing important aspects of the case and, after having received the statement of objections, it did not substantially contest the facts on which the Commission based its allegations’.
Hoechsti kohta on otsuse põhjenduses 451 täpsustatud, et „[k]uigi Hoechst ei olnud esimesena komisjonile määravaid tõendeid esitanud ettevõtja, aitas ta siiski varajases staadiumis tuvastada rikkumise olulisi aspekte ega vaidlustanud pärast vastuväiteteatise saamist nende faktide sisulist õigsust, millel komisjoni väited põhinesid”.
While accepting that the 1996 Leniency Notice was applicable, Hoechst contends that it ought to have been considered the first undertaking to have cooperated with the Commission and to have provided the essential evidence of the cartel.
Hoechst väidab, et isegi kui nõustuda 1996. aasta koostööteatise kohaldatavusega, oleks pidanud teda käsitama esimesena komisjoniga koostööd teinud ja kartelli kohta olulisi tõendeid esitanud ettevõtjana.
Hoechst carries out a chronological analysis of the facts and submits that Chisso’s lawyers met the Commission on 29 September 1998, in connection with another case.
Analüüsides asjaolusid ajalises järjestuses, rõhutab Hoechst, et Chisso advokaadid kohtusid komisjoniga 29. septembril 1998 ühe teise juhtumi raames.
It is apparent from the minute of that meeting that Chisso’s lawyers mentioned that they also represented another undertaking which had expressed its desire to cooperate with the Commission concerning a cartel relating to sorbic acid.
Selle koosoleku protokollist nähtub, et Chisso advokaadid mainisid muu hulgas, et nad esindavad ka ühte teist ettevõtjat, kes on avaldanud soovi komisjoniga sorbhapet puudutava kartelli osas koostööd teha.
However, Chisso’s lawyers were not prepared, or authorised, to disclose the identity of that undertaking on that date.
Chisso advokaadid ei soovinud aga tol hetkel avaldada selle ettevõtja nime ning nad ei olnud selleks ka volitatud.
That is apparent, in particular, from the two Commission internal memos dated 1 and 2 October 1998.
See nähtub eelkõige komisjoni kahest asutusesisesest dokumendist, mis kannavad kuupäevi 1. ja 2. oktoober 1998.
The fact that the author of the internal memos joined the meeting after it had begun does not permit the conclusion that Chisso’s identity had been disclosed beforehand, in particular to the Commission’s then Deputy Director-General for Competition.
Asjaolu, et asutusesiseste dokumentide koostaja saabus koosolekule siis, kui see oli juba alanud, ei võimalda järeldada, et Chisso nimi oli juba enne avaldatud komisjoni konkurentsi peadirektoraadi tolleaegsele peadirektori asetäitjale.
Furthermore, the reference to another undertaking in the internal memo of 2 October 1998 is not a typographical error on the Commission’s part and therefore does not refer, in fact, to Chisso.
Teise ettevõtja mainimine 2. oktoobri 1998. aasta asutusesiseses memorandumis ei ole komisjoni tehtud trükiviga ja sellega ei mõelda tegelikult Chissot.
Hoechst also contends that no request was formulated, on that date, that satisfied the requirements of Section E.1 of the 1996 Leniency Notice, and that no evidence was offered or handed over at that meeting.
Hoechst leiab samuti, et sel kuupäeval ei esitatud ühtegi taotlust, mis oleks vastanud 1996. aasta koostööteatise E osa lõikele 1, ning et sellel koosolekul ei pakutud ega esitatud ühtegi tõendit.
Furthermore, no aspect of the infringement was described and the names of the participating undertakings were not even provided.
Samuti ei kirjeldatud rikkumise ühtegi aspekti ega avaldatud isegi kartellis osalenud ettevõtjate nimesid.
On 23 October 1998, the lawyers representing Hoechst and Nutrinova contacted the Commission by telephone in order to request a meeting.
Hoechsti ja Nutrinova advokaadid võtsid 23. oktoobril 1998 komisjoniga telefoni teel ühendust, et paluda koosoleku korraldamist.
On 29 October 1998, during the meeting with the Commission, the lawyers representing Hoechst and Nutrinova formally requested that the undertakings which they represented be treated as principle witnesses of the cooperation.
Hoechsti ja Nutrinova advokaadid palusid 29. oktoobril 1998 komisjoniga peetud koosolekul ametlikult, et nende esindatavaid ettevõtjaid koheldaks koostöö raames peamiste tunnistajatena.
In that context, they described the essential aspects of the sorbates cartel, namely the relevant products, the undertakings involved, the anticompetitive conduct and the period in question.
Nad kirjeldasid selles kontekstis sorbaadikartelli olulisi aspekte, st asjaomaseid kaupu, asjassepuutuvaid ettevõtjaid, konkurentsivastast tegevust ja asjaomast perioodi.
That oral description of the essential facts was then accepted by the Commission as an act of cooperation.
Komisjon võttis sellise oluliste asjaolude suulise kirjelduse arvesse koostööna.
A comparison with the subsequent findings of the Decision shows that the information provided by Hoechst on that date had been used without restriction in the Decision.
Kui võrrelda seda kirjeldust hiljem otsuses kajastatud faktidega, siis on näha, et Hoechsti poolt sel kuupäeval esitatud teavet kasutati otsuses piiramatult.
In particular, the Commission made no findings in the Decision concerning the structure of the cartel that were fundamentally different from the information provided by Hoechst on 29 October 1998.
Täpsemalt ei esitanud komisjon otsuses kartelli struktuuri kohta mingeid andmeid, mis oleksid põhimõtteliselt erinevad teabest, mille Hoechst esitas 29. oktoobril 1998.
On 13 November 1998, Chisso’s lawyers gave, for the first time, an oral account of the sorbates cartel.
Chisso advokaadid tegid 13. novembril 1998 esimest korda suulise kokkuvõtte sor -baadikartelli teemal.
It was only on that date that Chisso’s identity was disclosed.
Alles sel kuupäeval avaldati Chisso nimi.
Hoechst subsequently sent a number of written communications to the Commission, namely in December 1998, March and April 1999 and till later on various occasions.
Seejärel esitas Hoechst komisjonile mitu kirjalikku teadet: 1998. aasta detsembris, 1999. aasta märtsis ja aprillis ning veel korduvalt hiljem.
Hoechst’s contribution of 19 March 1999 was the first written contribution confirming, in the form of a ‘company statement’, the constituent elements of the cartel.
Hoechsti 19. märtsi 1999. aasta panus oli esimene kirjalik panus, mis kinnitas „äriühingu avalduse” vormis kartelli moodustavaid asjaolusid.
The first company statement from Chisso was not made until 20 April 1999.
Chisso tegi esimese äriühingu avalduse alles 20. aprillil 1999.
None of the other undertakings which participated in the infringement contacted the Commission during that first stage of the procedure.
Ükski teine rikkumises osalenud ettevõtja ei võtnud komisjoniga menetluse esimeses staadiumis ühendust.
Those facts show that Hoechst was the first to provide the Commission with ‘decisive evidence’ within the meaning of the 1996 Leniency Notice, and it did so orally.
Need faktid tõendavad, et Hoechst esitas esimesena komisjonile „määravaid tõendeid” 1996. aasta koostööteatise tähenduses, kusjuures ta tegi seda suuliselt.
Hoechst adds that it is consistent with the Commission’s practice for an undertaking to be regarded as being the first to cooperate, even if it initially provides oral evidence, provided that that evidence satisfies the ‘decisive evidence’ criterion and that it is then confirmed in writing and supplemented.
Hoechst lisab, et kooskõlas komisjoni praktikaga peetakse ettevõtjat esimesena koostööd teinuks isegi juhul, kui ta esitab kõigepealt suulisi tõendeid, kui need vastavad „määravate tõendite” kriteeriumile ja kui neid hiljem kirjalikult kinnitatakse ja täiendatakse.
That oral evidence already enables the Commission to carry out an inquiry and to undertake inspections or send requests for information.
Suulised tõendid võimaldavad juba komisjonil uurimist alustada ja asjaolusid kontrollida või informatsiooninõudeid saata.
The written form of cooperation is not required either by the 1996 Leniency Notice or by the 2002 Leniency Notice.
Koostöö kirjalikku vormi ei nõua 1996. aasta koostööteatis ega 2002. aasta koostööteatis.
Hoechst contends at this point that the Commission has been obstructive in so far as, first, it promised to warn Chisso if any other undertakings should overtake it and, second, it abruptly refused to recognise the oral contributions as acts of cooperation, thus going back on its earlier approach.
Hoechst rõhutab, et komisjonil oli takistav hoiak, kuna esiteks andis ta Chissole lubaduse teda hoiatada, kui teised ettevõtjad temast ette jõuavad, ja teiseks keeldus ta järsult tunnustamast suulisi ütlusi koostööna, muutes niimoodi oma varasemat hoiakut.
Hoechst refers, on the latter point, to the Commission’s letter of 19 January 1999 in which it considered that Hoechst had ceased to cooperate, to Hoechst’s letter of 28 January 1999 expressing its incomprehension on that matter, to the telephone interview of 5 March 1999 during which the Commission indicated that the time for ‘inconclusive’ meetings was over, and also to the Commission’s letter of 29 March 1999 in which it refused to receive oral testimony from Hoechst.
Hoechst viitab viimatinimetatud küsimuses komisjoni 19. jaanuari 1999. aasta kirjale, milles komisjon leidis, et Hoechst on koostöö lõpetanud; Hoechsti 28. jaanuari 1999. aasta kirjale, milles Hoechst väljendas selles suhtes oma mõistmatust; 5. märtsil 1999 toimunud telefonivestlusele, mille käigus komisjon märkis, et „lõputute” koosolekute aeg on läbi, ning komisjoni 29. märtsi 1999. aasta kirjale, millega ta keeldus Hoechsti suulisi ütlusi vastu võtmast.
That approach constitutes a breach of the right to a fair hearing and of the principle of sound administration.
Selline hoiak rikub õigust õiglasele menetlusele ja hea halduse tava.
Hoechst also observes that since then the Commission’s practice has been to accept undertakings’ requests and acts of cooperation in oral form.
Hoechst märgib samuti, et pärast seda on komisjon oma praktikas lubanud ettevõtjatel suuliselt koostöötaotlusi esitada ja koostööd teha.
The Commission’s approach also gives an impression of unfairness in so far as, on the contrary, Chisso’s oral testimony was accepted.
Komisjoni hoiak näib ka meelevaldne, kuna Chissol lubati seevastu suulisi ütlusi anda.
In any event, even if the Commission — contrary to its then practice and to its more recent practice — were to consider only the written information, Hoechst’s written communication of 19 March 1999 was the first written document submitted on behalf of an undertaking and confirming information given orally.
Igal juhul, isegi kui komisjon peaks vastupidi oma tolleaegsele ja hilisemale praktikale arvesse võtma üksnes kirjalikku teavet, oli Hoechsti 19. märtsi 1999. aasta kirjalik teade esimene kirjalik materjal, mis esitati ettevõtja nimel ja milles kinnitati suuliselt antud teavet.