natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission emphasises in that regard that Hoechst had the opportunity to comment on the conclusions set out at recitals 105, 109 and 288 to the Decision, which correspond to paragraphs 78, 82 and 265 of the statement of objections.
Komisjon rõhutab siinkohal, et Hoechstil oli võimalus kommenteerida järeldusi, mis sisalduvad otsuse põhjendustes 105, 109 ja 288 ja vastavad vastuväiteteatise punktidele 78, 82 ja 265.
In the statement of objections, the Commission also indicated that it would take account of the ‘impact on the market’, in accordance with the Guidelines (paragraphs 291 and 295).
Vastuväiteteatises teatas komisjon samuti, et ta võtab vastavalt suunistele arvesse „tagajärgi turul” (punktid 291 ja 295).
In its response to the statement of objections, Hoechst merely stated, concerning that impact, that it was of no relevance to the establishment of the existence of the infringement.
Vastuses vastuväiteteatisele piirdus Hoechst nende tagajärgede osas märkega, et need on rikkumise tuvastamise seisukohast asjakohatud.
Hoechst thus expressly stated in its response that it did not substantially contest the facts of the sorbates cartel, as described in the Commission’s statement of objections (recitals 29 and 451 to the Decision).
Hoechst teatas oma vastuses ka sõnaselgelt, et ta ei vaidle vastu sorbaadikartelli olulistele asjaoludele, nii nagu neid on kirjeldatud komisjoni vastuväiteteatises (otsuse põhjendused 29 ja 451).
The Commission emphasises, next, that in this case the undertakings concerned had discussed target prices that customers would accept to pay (recital 102 to the Decision).
Komisjon rõhutab seejärel, et käesoleval juhul kehtestasid asjaomased ettevõtjad piirhinnad, mida kliendid pidid maksma (otsuse põhjendus 102).
Those prices do not correspond to a free determination by each member of the cartel.
Neid hindu ei määranud kartelli iga liige ise vabalt kindlaks.
Nor does Hoechst seriously deny that the monitoring mechanisms actually allowed the target prices to be reached generally or at least that the parties actively endeavoured to achieve them (recitals 331 and 334 to the Decision).
Hoechst ei eita veenvalt ka seda, et sisseseatud järelevalvemehhanismid võimaldasid tõepoolest üldiselt piirhinnad saavutada või et kartelliosalised vähemalt pingutasid selle saavutamise nimel aktiivselt (otsuse põhjendused 331 ja 334).
In the Commission’s submission, the target prices had to be used systematically as a basis for negotiation (recital 104 to the Decision).
Komisjoni meelest pidi sihthindu süstemaatiliselt kasutama läbirääkimiste alusena (otsuse põhjendus 104).
Sometimes the participants expressly stated that the target prices had been achieved (recital 205 to the Decision).
Mõnikord tõdesid kartelliosalised sõnaselgelt, et piirhindu oli järgitud (otsuse põhjendus 205).
However, the Commission left open the question of the differential between the prices imposed by the cartel and those that might have been achieved in a situation of normal competition (recitals 333 and 340 to 342 to the Decision).
Komisjon ei võtnud siiski seisukohta kartelli kehtestatud hindade ja selliste hindade vahe kohta, mida oleks võinud eeldada tavapärases konkurentsiolukorras (otsuse põhjendused 333 ja 340–342).
The Decision does not state that prices had increased continuously, but only that the target prices had been fixed in such a way as to enable prices higher than market prices to be achieved.
Otsuses ei ole märgitud, et hinnad tõusid pidevalt, vaid on öeldud üksnes seda, et piirhinnad kehtestati niiviisi, et oleks võimalik saavutada kõrgemaid hindu kui turuhinnad.
In the Commission’s submission, that could include price reductions, the effect of which, however, was only to attenuate the impact of the reduction of market prices for members of the cartel (recital 224 to the Decision).
Komisjoni sõnul võis see hõlmata hindade langetamist, mille mõju oli siiski üksnes turuhinna langemise tagajärgede leevendamine kartelliosaliste suhtes (otsuse põhjendus 224).
As regards the cartel’s consequences for sales volumes, Hoechst does not specifically challenge the figures in Table II in the Decision.
Mis puudutab kartelli tagajärgi müügikogustele, siis Hoechst ei sea otsuse II tabelis sisalduvaid arve konkreetselt kahtluse alla.
Hoechst’s assertion (contrary to recital 419 to the Decision) that there were higher sales of ‘grey quantities’ by other producers than by Ueno, notably by Hoechst, is wholly inaccurate.
Hoechsti seisukohta (mis on vastupidine otsuse põhjendusega 419), mille kohaselt teiste tootjate (eriti tema enda) puhul esines suuremaid „halle koguseid” kui Ueno puhul, ei ole üldse täpsustatud.
Furthermore, the problem of grey quantities became apparent only at the end of 1992, and therefore towards the end of the cartel (recitals 112 and 193 to the Decision).
Pealegi tekkis hallide koguste probleem alles 1992. aasta lõpus ehk kartelli lõppemise paiku (otsuse põhjendused 112 ja 193).
The Commission also observes that in this case supply was adjusted to demand, and refers to recitals 108 and 109 to the Decision.
Komisjon meenutab samuti, et käesoleval juhul kohandati pakkumine nõudlusega, ning viitab otsuse põhjendustele 108 ja 109.
As regards Hoechst’s comments on the markets in question, the Commission states that it merely observed, at recital 336 to the Decision, that sorbates were the mostused preservatives and that no other preservative constituted a perfect substitute.
Hoechsti märkuste osas, mis puudutavad asjaomaseid turge, täpsustab komisjon, et ta lihtsalt meenutas otsuse põhjenduses 336, et sorbaadid on kõige enam kasutatavad säilitusained ning et ükski teine säilitusaine ei saa sorbaate täielikult asendada.
It was therefore permissible to conclude that sorbates manufacturers were in a position to control the preservatives sector ‘to a great extent’.
Seega võis ta õiguspäraselt järeldada, et sorbaaditootjatel oli võimalik ka säilitusainete sektorit „suures ulatuses” kontrollida.
The Commission further
Komisjon lisab, et ta ei teinud lõplikult
Even if that were so, the Commission’s finding would remain valid.
Isegi kui oleks, jääks komisjoni järeldus ikkagi õiguspäraseks.
Last, as regards the significance of the harmful consequences of the infringement for the determination of the amount of the fine, Hoechst’s argument that those consequences account for exactly one third is wholly unfounded.
Mis puudutab lõpuks rikkumise kahjulike tagajärgede olulisust trahvi suuruse kindlaksmääramisel, siis on Hoechsti seisukoht, mille kohaselt tuleneb nendest tagajärgedest täpselt üks kolmandik trahvist, täiesti alusetu.
The Commission’s press release to which Hoechst refers contains merely an abridged presentation of the Decision and must not be taken to mean that the impacts in question played a decisive role in the calculation of the fines.
Komisjoni pressiteade, millele Hoechst viitab, sisaldas üksnes otsuse lühendatud esitust ning seda ei tohi mõista nii, et kõnealustel tagajärgedel oli trahvide arvutamisel otsustav roll.
That aspect is not even mentioned in the part of the press release entitled ‘Calculation of the fines’.
Seda aspekti isegi ei mainita pressiteate osas, mille pealkiri on „Trahvide arvutamine”.
Furthermore, factors relating to the object of conduct may be more significant than those relating to its effects, particularly where they relate to infringements which are intrinsically serious, such as price-fixing and market-sharing (Case T-141/94 Thyssen Stahl v Commission [1999] ECR II-347, paragraph 636).
Lisaks tuleb omistada suuremat tähtsust teatava tegevuse eesmärgiga seotud asjaoludele kui selle tegevuse tagajärgedega seotud asjaoludele, eriti kui need asjaolud puudutavad olemuslikult raskeid rikkumisi nagu hindade kindlaksmääramine ja turgude jagamine (Esimese Astme Kohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T-141/94: Thyssen Stahl vs. komisjon, EKL 1999, lk II-347, punkt 636).
The participation in the anticompetitive agreements of directors at a very high level
Kõrgema astme juhtide osalemine konkurentsivastastes kokkulepetes
As regards the grounds of the Decision, the Commission contends that Hoechst obviously understood what is covered by the expression ‘at a very high level’ and that, moreover, the statement of objections makes clear that the agreements had been conceived, directed and encouraged at a very high level in the undertakings concerned.
Otsuse põhjenduste osas rõhutab komisjon, et Hoechst sai silmnähtavalt aru, mida hõlmab väljend „kõige kõrgemal tasemel”, ning et pealegi oli vastuväiteteatises täpsustatud, et kokkulepped töötati välja, nende täitmist juhiti ja julgustati asjaomastes ettevõtetes kõige kõrgemal tasemel.
Hoechst did not dispute those findings and there was no need to develop that point in greater detail.
Hoechst ei vaidlustanud neid järeldusi ning nende põhjalikum käsitlemine ei olnud vajalik.
On the substance, ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above, does not provide a definition of the concept of ‘a very high level’, applicable to all situations and excluding anyone carrying out lower-level duties than those at issue in that judgment.
Eespool punktis 75 viidatud kohtuotsusest ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon ei saa sisuliselt tuletada mõiste „kõige kõrgem tase” määratlust, mis oleks igas olukorras kohaldatav ja välistaks iga isiku, kes täidab madalama astme ülesandeid kui need, mida kõnealuses kohtuotsuses käsitleti.
At recital 323 to the Decision, the Commission seeks to demonstrate that the cartel was not organised by junior staff but by persons at a level capable of conferring authority and stability on the cartel.
Otsuse põhjenduses 323 püüdis komisjon enda sõnul tõendada, et kartelli tegevust ei korraldanud mitte madala astme töötajad, vaid isikud, kes asusid hierarhias sellisel astmel, mis võis anda kartellile mõjuvõimu ja stabiilsust.
The sales managers of the Hoechst division concerned satisfy those conditions.
Hoechsti asjaomase osakonna müügidirektorid vastasid nendele tingimustele.
The division of the undertakings into categories
Ettevõtjate jagamine kategooriatesse
Hoechst ignores the fact that the Guidelines are based on the specific weight of each undertaking (Section 1 A, fourth, sixth and seventh paragraphs).
Hoechst jätab tähelepanuta asjaolu, et suunised võtavad aluseks iga ettevõtja konkreetse kaalu (punkti 1 A neljas, kuues ja seitsmes lõik).
The fact that the Japanese manufacturers held regular meetings before the joint meetings and normally also met after those meetings does not necessarily mean that they constitute one and the same undertaking.
Asjaolu, et Jaapani tootjad kohtusid regulaarselt enne ühiseid koosolekuid ja tavaliselt ka pärast koosolekuid, ei muuda neid üheks ja samaks ettevõtjaks.
Furthermore, the Commission observes that, in dividing the undertakings into categories, it began with Hoechst, on which it imposed the minimum fine recommended for very serious infringements.
Lisaks tuletab komisjon meelde, et ettevõtjate kategooriatesse jagamisel alustas ta Hoechstist, kellele ta määras väga raskete rikkumiste eest soovitatava trahvi alammäära.
Hoechst’s argument that the starting amount of the fine for the undertakings in the second category, which is one third of its own starting amount, is too low, cannot be accepted, since no one can rely to his own advantage on an unlawful act committed in favour of another (Case T-16/99 Lögstör Rör v Commission [2002] ECR II-1633, paragraph 350).
Hoechsti argumendiga, millega ta püüab väita, et teise kategooriasse kuuluvate ettevõtjate trahvi lähtesumma, mis ulatub kolmandikuni tema lähtesummast, on liiga väike, ei saa nõustuda, kuna keegi ei saa enda huvides tugineda teise isiku kasuks toime pandud õigusvastasele teole (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-16/99: Lögstör Rör vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1633, punkt 350).
In addition, when fixing the amount of each fine, the Commission has a discretion and cannot be required to apply a precise mathematical formula for that purpose (CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above, paragraphs 252 and 383).
Iga trahvi suuruse kindlaksmääramisel on komisjonil pealegi kaalutlusõigus ja teda ei saa kohustada seejuures täpset matemaatilist valemit kohaldama (eespool punktis 220 viidatud kohtuotsus CMA CGM jt vs. komisjon, punktid 252 ja 383).
It is therefore immaterial that the starting amount of the fine for the undertakings in the second category was not adapted in precise proportion to the market shares of the undertakings concerned.
Järelikult ei ole oluline, et teise kategooriasse kuuluvate ettevõtjate trahvi lähtesummat ei kohandatud päris proportsionaalselt asjaomaste ettevõtjate turuosadega.
As regards the practice in taking decisions on which Hoechst relies, the Commission contends that that practice does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, which is defined solely in Regulation No 17, and that the factors for comparison can be no more than indicative when the circumstances of competition cases, such as markets, products, countries, undertakings and periods concerned are not the same.
Mis puudutab otsustuspraktikat, millele Hoechst viitas, siis väidab komisjon, et seda praktikat ei saa iseenesest kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna, kuna kõnealuse raamistiku määratleb üksnes määrus nr 17, ning et võrdlusandmed võivad olla üksnes informatiivsed, kuna konkurentsijuhtumite konkreetsed asjaolud nagu turud, kaubad, riigid, ettevõtjad ja asjaomased perioodid ei ole identsed.
The Commission refers, on those points, to JCB Service v Commission, paragraph 218 above (paragraphs 187 and 188).
Komisjon viitab selles küsimuses eespool punktis 218 nimetatud kohtuotsusele JCB Service vs. komisjon (punktid 187 ja 188).
The comparison drawn by Hoechst is therefore irrelevant.
Seetõttu ei ole Hoechsti toodud võrdlus asjakohane.
The increase to take account of Hoechst’s size and global resources
Suurendustegur, mis võtab arvesse Hoechsti suurust ja koguressursse
The Commission contends that fixing a factor for deterrence is consistent with the caselaw and with its practice in taking decisions.
Komisjon väidab, et hoiatuseesmärgiga teguri kindlaksmääramine on kooskõlas kohtupraktika ja otsustuspraktikaga.
The Commission refers, in particular, to ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraph 162 et seq.).
Komisjon osutab eelkõige eespool punktis 75 viidatud kohtuotsusele ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon (punkt 162 jj).
That factor takes account of the size and resources of the undertaking concerned, which go hand in hand with its importance.
Kõnealune tegur võtab arvesse asjaomase ettevõtja suurust ja ressursse, mis käivad käsikäes tema olulisusega.
In 2002 Hoechst was at least four times as large as Daicel, the next-largest undertaking in terms of turnover.
2002. aastal oli Hoechst vähemalt neli korda olulisem kui Daicel – ettevõtja, kes talle käibe poolest vahetult järgnes.
On the other hand, the nature of Hoechst’s activity at the time of the adoption of the Decision is irrelevant.
Seevastu ei ole asjakohane Hoechsti tegevuse laad otsuse vastuvõtmise hetkel.
The fact that Hoechst transferred its sorbates business to a third party was already taken into consideration when the relevant comparison of the size of the undertakings concerned was made.
Seda, et Hoechst võõrandas oma tegevusharu sorbaadisektoris kolmandale isikule, võeti arvesse juba asjaomaste ettevõtjate suuruse võrdlemisel.
As regards Hoechst’s arguments relating to the method laid down in the Guidelines, the Commission submits that an increase of 10% per annum is provided for at Section 1 B of the Guidelines, with the object of really penalising the restrictions which produced harmful effects on a lasting basis.
Hoechsti argumentide kohta, mis puudutavad suunistes ettenähtud meetodit, märgib komisjon, et suurendamine 10% võrra aastas on ette nähtud suuniste punktis 1 B ning et selle eesmärk on kehtestada tõhusad karistused piirangute puhul, millel on pikka aega olnud kahjulik mõju.
The Court of Justice has again had occasion recently to emphasise that it is consistent with the general interest to avoid anticompetitive practices, to discover them and to impose sanctions (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 54).
Euroopa Kohus on hiljaaegu rõhutanud, et konkurentsivastase tegevuse ja kokkulepete vältimine, nende avastamine ning nende eest karistamine on kooskõlas üldise huviga (eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 54).
The Commission emphasises, moreover, that the increase envisaged for the duration of the infringement is not subject to an absolute maximum (as the 100% suggested by Hoechst) and refers, on that point, to its practice in taking decisions in a number of cases.
Komisjon rõhutab lisaks, et rikkumise kestuse alusel tehtavale suurendamisele ei ole kehtestatud absoluutset ülempiiri (nagu Hoechsti väidetav 100%), ning viitab selles küsimuses oma otsustuspraktikale mitme juhtumi puhul.
Furthermore, the criteria of gravity and duration of the infringement exist autonomously alongside each other.
Rikkumise raskusastme ja kestuse kriteeriumid eksisteerivad koos teineteisest sõltumatult.
Together, they enable the basic amount to be determined.
Põhisumma määratakse kindlaks nende mõlema alusel.
To define the increase for the duration of the infringement by reference to the criterion of gravity would be contrary to the autonomy of the two criteria and therefore inappropriate.
Määratleda kestuse alusel suurendamine raskusastme kriteeriumi kaudu oleks nende kahe kriteeriumi autonoomsusega vastuolus ja seega sobimatu.
Furthermore, contrary to Hoechst’s opinion, the category of very serious infringements is not reserved for longterm horizontal infringements.
Vastupidi Hoechsti arvamusele ei ole väga raskete rikkumiste kategooria ette nähtud ainult pikaajaliste horisontaalsete piirangute jaoks.
It is therefore appropriate to take the actual duration of the infringement fully into account.
Seega tuleb rikkumise tegelikku kestust täielikult arvesse võtta.
Nor are the considerations on limitation relevant.
Aegumist puudutavad kaalutlused on samuti asjakohatud.
In the case of lasting or continuous infringements time begins to run only on the date on which the infringement comes to an end.
Jätkuvate või vältavate rikkumiste aegumistähtaeg hakkab kulgema alles päevast, mil rikkumine lõpeb.
As regards the argument that in any event only an increase of 165% was foreseeable, on the ground that the first year of the infringement does not count, the Commission replies that the increase of 10% per annum is perfectly consistent with the principles laid down in the Guidelines.
Mis puudutab argumenti, et igal juhul on mõeldav üksnes suurendamine 165% võrra, kuna rikkumise esimene aasta ei lähe arvesse, siis vastab komisjon, et suurendamine 10% aasta kohta on täielikult vastavuses suunistes sätestatud põhimõtetega.
The only provision in that regard is that, for infringements of short duration, in general less than one year, no increase is applied (Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 133).
Selles suhtes on üksnes ette nähtud, et suurendust ei kohaldata lühiajaliste rikkumiste puhul, mis on üldiselt lühemad kui üks aasta (eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, punkt 133).
A comparison of the wording of the second and third indents of Section 1 B of the Guidelines shows that, where an infringement lasts more than one year, the increase is supposed to be applied ‘per year’ of the infringement, thus including the first year.
Suuniste punkti 1 B teise ja kolmanda taande sõnastuse võrdlusest nähtub, et üle ühe aasta kestnud rikkumiste puhul kohaldatakse suurendust rikkumise „iga aasta kohta”, järelikult sealhulgas esimese aasta kohta.
As regards, last, the decision-taking practice to which Hoechst refers, whereby an increase of less than 10% per year was imposed, the Commission observes that Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, had the particular characteristic that the increase for duration came to 10% for some undertakings and less than 10% for others, so that the decision was not consistent (paragraph 139 of the judgment).
Mis puudutab lõpuks Hoechsti poolt esiletoodud otsustuspraktikat, milles määrati suurendus alla 10% aasta kohta, siis märgib komisjon, et kohtuasi, milles tehti eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, oli selle poolest eriline, et kestuse alusel tehtud suurendus oli mõnede ettevõtjate puhul 10% ja mõnede ettevõtjate puhul alla 10%, mistõttu ei olnud otsus järjekindel (kohtuotsuse punkt 139).
The Commission adds that the fact that it may in the past have applied a certain rate of increase to the fine, by reference to the duration of the infringement, cannot deprive it of the option of raising that rate within the limits indicated by Regulation No 17 and the Guidelines, if that is necessary to ensure the implementation of
Komisjon lisab, et asjaolu, et ta on minevikus kohaldanud trahvisumma suurendamisel rikkumise kestuse alusel teatavat määra, ei saa jätta teda ilma võimalusest suurendada seda määra määruses nr 17 ja suunistes sätestatud piirides, kui see on vajalik ühenduse konkurentsipoliitika elluviimise tagamiseks (Esimese
Community competition policy (Case T-203/01 Michelin v Commission [2003] ECR II-4071, paragraph 277).
Astme Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-203/01: Michelin vs. komisjon, EKL 2003, lk II-4071, punkt 277).
Furthermore, in the last decisions to which Hoechst refers, the Commission undoubtedly increased the fine by 10% per year for the duration of the infringement.
Viimastes otsustes, mida Hoechst nimetab, suurendas komisjon trahvi rikkumise kestuse alusel vaieldamatult 10% aasta kohta.
It is necessary, on that point, to reject Hoechst’s assertion that the increase of 10% per year is in any event inadequate since the intensity of the infringement varied.
Selles osas tuleb tagasi lükata Hoechsti väide, mille kohaselt suurendamine 10% aasta kohta on igal juhul sobimatu, kuna rikkumine oli vahelduva intensiivsusega.
The passage in the Decision which Hoechst cites in order to demonstrate that change in the intensity of the infringement does not permit the slightest conclusion to that effect.
Esiteks ei võimalda otsuse lõik, millele Hoechst viitas rikkumise intensiivsuse muutumise tõendamiseks, mingil viisil sellise järelduseni jõuda.
In addition, the increase in the fine by 10% per year of the infringement is justified even if the intensity of the infringement may have varied during the period concerned, once the very serious infringement was pursued (Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 278).
Teiseks on trahvi suurendamine 10% võrra rikkumise iga aasta kohta õigustatud ka juhul, kui rikkumise intensiivsus võis asjaomasel perioodil vahelduda, kuivõrd väga raske rikkumine vältas edasi (eespool punktis 339 viidatud kohtuotsus Michelin vs. komisjon, punkt 278).
As a preliminary point, it should be noted that Hoechst’s fifth plea is supported by two parts.
Alustuseks on kohane tõdeda, et Hoechsti viies väide jaguneb kaheks osaks.
The first part is entitled ‘Nature of the infringement’ and the second ‘Duration of the infringement’.
Esimese osa pealkiri on „Rikkumise laad”. Teise osa pealkiri on „Rikkumise kestus”.
However, the first part is aimed, in fact, at the constituent elements of the ‘gravity’ of the infringement, which incorporates the nature of the infringement.
Esimene osa puudutab siiski tegelikult rikkumise „raskuse” moodustavaid asjaolusid, mis hõlmavad rikkumise laadi.
Hoechst must therefore be taken to challenge, in the first part, the elements identified by the Commission as to the gravity of the infringement.
Seega tuleb väidet mõista nii, et esimeses osas vaidleb Hoechst tegelikult vastu asjaoludele, mida komisjon võttis arvesse rikkumise raskusastme puhul.