natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Directive 1999/70 was transposed into Irish law by the Protection of Employees (Fixed-Term Work) Act 2003 (‘the 2003 Act’).
Direktiiv 1999/70 võeti Iiri õiguskorda üle 2003. aasta seadusega töötajate kaitse kohta (tähtajalise töö korral) (Protection of Employees (Fixed-Term Work) Act 2003; edaspidi „2003. aasta seadus”).
The 2003 Act entered into force on 14 July 2003.
See seadus jõustus 14. juulil 2003.
Section 6 of the 2003 Act transposes Clause 4 of the framework agreement.
2003. aasta seaduse artikliga 6 võeti üle raamkokkuleppe klausel 4.
The combined provisions of sections 2(1) and 6(1) of the 2003 Act secure pay and pension rights for fixedterm employees that are equal to those of comparable permanent employees.
Nimetatud seaduse artikli 2 lõikega 1 ja artikli 6 lõikega 1 nende koostoimes tagatakse tähtajalistele töötajatele nendega võrreldavate alaliste töötajatega võrdsed õigused töötasu ja pensioni osas.
Section 9 of the 2003 Act transposes Clause 5 of the framework agreement.
2003. aasta seaduse artikliga 9 võeti üle raamkokkuleppe klausel 5.
Section 9(1) provides that the fixedterm contract of an employee who, on or after the passing of the 2003 Act, has completed his or her third year of continuous employment with
Artikli 9 lõige 1 näeb ette, et tähtajalist töölepingut töötajaga, kelle kolmas järjestikune tööaasta ühe tööandja – või temaga seotud tööandja – juures lõppes 2003. aasta seaduse
Under section 9(3) of the 2003 Act, any term of a fixedterm employment contract which purports to contravene section 9(1) is to have no effect and the contract in question is to be deemed to be a contract of indefinite duration.
Vastavalt nimetatud seaduse artikli 9 lõikele 3 on lõikega 1 vastuolus olevad töölepingu tingimused kehtetud ning tööleping loetakse sõlmituks tähtajatult.
An employer may nevertheless derogate from the requirements of sections 6 and 9 of the 2003 Act if there are objective grounds for doing so.
Siiski saab tööandja objektiivsete aluste olemasolul 2003. aasta seaduse artiklitest 6 ja 9 tulenevatest kohustustest kõrvale kalduda.
The meaning of ‘objective grounds’ is amplified in section 7 of the 2003 Act.
Objektiivsete aluste mõistet selgitab selle seaduse artikkel 7.
Section 14(1) of the 2003 Act provides that an employee or the trade union of which the employee is a member may present a complaint alleging a breach of the 2003 Act to a Rights Commissioner, who is required to investigate the complaint and give a decision in writing.
2003. aasta seaduse artikli 14 lõige 1 näeb ette, et töötaja või ametiühing, kuhu töötaja kuulub, saab nimetatud seaduse rikkumise korral esitada kaebuse Rights Commissioner’ile, kes peab selle läbi vaatama ning tegema kirjaliku otsuse.
Where the complaint is upheld, the Rights Commissioner may order redress in the terms provided for by section 14(2) of the 2003 Act, namely, inter alia, compensation of up to two years’ remuneration.
Kui kaebus on vastuvõetav, võib Rights Commissioner määrata seaduse artikli 14 lõikes 2 ette nähtud meetmete alusel hüvitise ja seda kuni kahe aasta töötasu ulatuses.
Section 15 of the 2003 Act provides that the parties may bring an appeal before the Labour Court against the decision of a Rights Commissioner.
2003. aasta seaduse artikkel 15 näeb ette võimaluse vaidlustada Rights Commissioneri otsus Labour Courtis.
An appeal against the decision of the Labour Court may be brought before the High Court.
Labour Courti otsuse võib edasi kaevata High Courti.
The office of Rights Commissioner and the Labour Court were established by the Industrial Relations Act 1969 and the Industrial Relations Act 1946 respectively.
Rights Commissionerid ja Labour Court loodi vastavalt 1969. aasta ja 1946. aasta seadustega töösuhete valdkonnas (Industrial Relations Act 1969 ja Industrial Relations Act 1946).
Various Irish statutes, including the 2003 Act, confer jurisdiction upon them to hear and determine disputes between employers and employees.
Erinevate Iirimaa seadustega, sh 2003. aasta seadusega on neile antud pädevus lahendada tööandjate ja töötajate vahelisi vaidlusi.
However, according to the order for reference, neither the Rights Commissioners nor the Labour Court
Sellegipoolest ei ole eelotsusetaotluse kohtu esitatud andmete kohaselt ei Rights Commissioneridel ega Labour Courtil selgelt väljendatud pädevust lahendada kaebust, mis tugineb
IMPACT have express jurisdiction to determine a claim based on a directly effective provision of Community law unless that provision comes within the scope of the legislation conferring jurisdiction upon them.
IMPACT vahetut õigusmõju omavale ühenduse õiguse sättele, välja arvatud juhul, kui see säte kuulub sellise õigusakti kohaldamisalasse, millel nende pädevus põhineb.
The facts of the case in the main proceedings and the questions referred for a preliminary ruling
Põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud ja eelotsuse küsimused
In the main proceedings, Impact is acting on behalf of 91 of its members (‘the complainants in the main proceedings’) employed in various Irish government departments (‘the respondents in the main proceedings’) on the basis of successive fixedterm employment contracts for periods which commenced before 14 July 2003, the date on which the 2003 Act entered into force, and which continued beyond that date.
Impact esindab põhikohtuasjas 91 oma liiget (edaspidi „põhikohtuasjas kaebuse esitajad”), kes töötavad erinevates Iirimaa ministeeriumides (edaspidi „põhikohtuasja vastustajad”) järjestikuste tähtajaliste lepingute alusel; nende töösuhted algasid enne ja jätkusid pärast 14. juulit 2003, st pärast 2003. aasta seaduse jõustumiskuupäeva.
The complainants in the main proceedings are all unestablished civil servants and, under Irish regulations governing employment in the civil service, are subject to a different scheme to that which is applicable to established civil servants.
Põhikohtuasjas kaebuse esitajad on kõik koosseisuvälised teenistujad ning nende suhtes kehtib Iirimaa avalikus teenistuses töötamist reguleerivate õigusnormide kohaselt ametnikele kehtivast korrast erinev kord.
The order for reference states that the complainants in the main proceedings consider the latter scheme to be more favourable than that which is applicable to them.
Eelotsusetaotluses on täpsustatud, et nimetatud kaebuse esitajate hinnangul on mainitud kord soodsam kui see, mida nende suhtes kohaldatakse.
Some of the complainants in the main proceedings had less than three continuous years’ service as fixedterm employees and are claiming employment conditions equal to those of comparable permanent employees; the others had more than three continuous years’ service and are claiming, in addition to equality of employment conditions, a contract of indefinite duration.
Mõned põhikohtuasjas kaebuse esitanutest on tähtajalise töötajana katkematult töötanud vähem kui kolm aastat ja nõuavad võrreldavate alaliste töötajatega võrdseid töötingimusi, samas kui teised on katkematult töötanud rohkem kui kolm aastat ning nõuavad lisaks võrdsetele töötingimustele ka tähtajatut töölepingut.
According to the order for reference, the purpose of the fixedterm contracts at issue was to meet the temporary needs of the respondents in the main proceedings and to cover situations in which permanent funding for the posts involved could not be
Eelotsusetaotluse kohaselt olid kõnealused tähtajalised töölepingud sõlmitud põhikohtuasja vastustajate ajutiste vajaduste katmiseks ning ühtlasi oli selle põhjuseks pidevalt tagatud rahastamise puudumine neid töökohti puudutavas osas.
The general practice of the respondents in the main proceedings was to renew those contracts for periods of between one and two years.
Vastustajatel oli tavaks uuendada lepinguid ühe kuni kahe aasta kaupa.
However, in the period immediately before the 2003 Act entered into force, one of the respondents in the main proceedings renewed the contracts of a certain number of the complainants in the main proceedings for a fixed term of up to eight years.
Siiski uuendas üks põhikohtuasja vastustajatest vahetult enne 2003. aasta seaduse jõustumist mõne põhikohtuasjas kaebuse esitanu lepingut tähtajaliselt kuni 8 aastaks.
Taking the view that the respondents in the main proceedings, in their capacity as employers, had contravened the provisions of the 2003 Act and Directive 1999/70 to the detriment of the complainants in the main proceedings, Impact initiated proceedings before a Rights Commissioner on behalf of those complainants.
Kuna Impact leidis, et põhikohtuasja vastustajad on tööandjana rikkunud 2003. aasta seaduse ja direktiivi 1999/70 sätteid – kahjustades põhikohtuasjas kaebuse esitajate huve –, esitas ta viimati nimetatute nimel kaebuse Rights Commissionnerile.
In those proceedings, it alleged, first, infringement of the entitlement of the complainants in the main proceedings to equal treatment in respect of pay and pension rights with established civil servants — the latter being regarded, according to the complainants in the main proceedings, as comparable permanent workers — and, second, that the successive renewals of fixedterm contracts constituted an abuse.
Impact väitis selles kaebuses esiteks, et rikutud on kõnealuste isikute õigust sellele, et neid kohaldaks töötasu ja pensioniõiguste küsimuses võrdselt ametnikega, kes on põhikohtuasjas kaebuse esitanute hinnangul nendega võrreldavad alalised töötajad, ning teiseks seda, et tähtajaliste töölepingute järjestikune uuendamine on olnud kuritarvituslik.
The complaints thus presented were based on Clauses 4 and 5 of the framework agreement as regards the period between 10 July 2001, the deadline for transposing Directive 1999/70, and 14 July 2003, the date on which the provisions transposing the directive into Irish law entered into force.
Mis puudutas ajavahemikku 10. juulist 2001 – direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaeg – kuni 14. juulini 2003 – kõnealust direktiivi Iirimaa õiguskorda ülevõtvate õigusnormide jõustumise kuupäev –, siis seda puudutavas osas põhinesid esitatud nõuded raamkokkuleppe klauslitel 4 ja 5.
As regards the period after 14 July 2003, the complaints were based on section 6 of the 2003 Act.
Hilisema ajavahemiku osas põhinesid nõuded 2003. aasta seaduse artiklil 6.
The respondents in the main proceedings challenged the jurisdiction of the Rights Commissioner to entertain the complaints in question in so far as they were based on Directive 1999/70.
Põhikohtuasja vastustajad vaidlustasid Rights Commissioneri pädevuse kõnealuste nõuete lahendamiseks, kuna need põhinevad direktiivil 1999/70.
They contended that the Rights Commissioner’s jurisdiction was confined to adjudicating on complaints based on domestic law.
Nad väitsid selle kohta, et Rights Commissioner on pädev tegema otsuseid üksnes siseriiklikul õigusel põhinevate nõuete osas.
They also claimed that Clauses 4 and 5 of the framework agreement — which are neither unconditional nor sufficiently precise — could not be relied upon by individuals before national courts.
Samuti väitsid nad, et isikud ei saa siseriiklikes kohtutes tugineda raamkokkuleppe klauslitele 4 ja 5, mis ei ole tingimusteta ega piisavalt täpsed.
They contended further that a fixedterm worker was not entitled under the terms of Clause 4 of the framework agreement to the same pay and pension conditions as a comparable permanent worker.
Lisaks väitsid nad, et raamkokkuleppe klausel 4 ei võimalda tähtajalisel töötajal nõuda, et tema suhtes kohaldataks selliseid palga- ja pensionitingimusi, mida kohaldatakse võrreldava alalise töötaja suhtes.
The Rights Commissioner took the view that she had jurisdiction to entertain all of the complaints, including those relating to the period between 10 July 2001 and 14 July 2003.
Rights Commissioner leidis, et ta on pädev lahendama nõuded tervikuna, sh osas, milles need puudutavad ajavahemikku 10. juuli 2001 kuni 14. juuli 2003.
She held that the principle of nondiscrimination referred to in Clause 4 of the framework agreement encompassed both pay and pension rights and that that clause was directly effective, unlike Clause 5.
Ta oli seisukohal, et raamkokkuleppe klauslis 4 väljendatud mittediskrimineerimise põhimõte kehtib ka töötasu ja pensioniõiguste osas ning et see klausel omab vahetut õigusmõju, klauslil 5 see aga puudub.
Taking the view that the complaints, other than those based on Clause 5 of the framework agreement, were well founded, and that the respondents in the main proceedings had infringed the rights of the complainants in the main proceedings under both national law and Directive 1999/70 by affording them less favourable employment conditions than those afforded to comparable permanent workers, the Rights Commissioner awarded the complainants monetary compensation ranging from EUR 2 000 to EUR 40 000, pursuant to section 14(2) of the 2003 Act.
Kuna Rights Commissioner leidis, et muud nõuded peale nende, mis põhinesid raamkokkuleppe klauslil 5, olid põhjendatud ja et põhikohtuasja vastustajad on rikkunud põhikohtuasjas kaebuse esitajatele nii siseriiklikust õigusest kui ka direktiivist 1999/70 tulenevaid õigusi seeläbi, et kohaldasid nende suhtes vähem soodsaid teenistustingimusi kui võrreldavatele alalistele töötajatele, siis mõistis ta põhikohtuasjas kaebuse esitajatele 2003. aasta seaduse artikli 14 lõike 2 alusel rahalise hüvitise, mis ulatus 2000 eurost kuni 40 000 euroni.
In addition she ordered the respondents in the main proceedings to apply to the complainants in the main proceedings terms and conditions of employment equivalent to those applicable to comparable permanent workers.
Lisaks tegi ta põhikohtuasja vastustajatele korralduse kohaldada põhikohtuasjas kaebuse esitajate suhtes eelnimetatud töötajate töötingimustele vastavaid töötingimusi.
She also ordered them to grant certain complainants in the main proceedings a contract of indefinite duration on terms no less favourable than those enjoyed by comparable permanent workers.
Samuti kohustas ta neid sõlmima põhikohtuasjas kaebuse esitanutest mõnedega tähtajatu töölepingu, mille tingimused ei tohi olla halvemad eelnimetatud töötajate töölepingute tingimustest.
The respondents in the main proceedings appealed to the Labour Court against the Rights Commissioner’s decision.
Põhikohtuasja vastustajad kaebasid Rights Commissioneri otsuse edasi Labour Courti.
Impact crossappealed against the decision in so far as it held Clause 5 of the framework agreement not to be directly effective.
Impact esitas selle otsuse peale vastuhagi osas, mille kohaselt raamkokkuleppe klausel 5 ei oma vahetut õigusmõju.
In the light of the arguments exchanged, the referring court is faced with a series of questions which are decisive for the resolution of the dispute in the main proceedings and which turn on the interpretation of Community law.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis talle esitatud argumente arvestades rida küsimusi, mis on põhikohtuasja lahendamise jaoks olulise tähtsusega ning mis sõltuvad ühenduse õigusele antavast tõlgendusest.
First, while the 2003 Act does not expressly confer jurisdiction upon it to adjudicate on a claim which requires the application of directly effective Community law, the Labour Court nevertheless has doubts as to whether, in the light of Article 10 EC, on the one hand, and the principles of equivalence and effectiveness underpinning the procedural autonomy of the Member States, on the other, it may decline jurisdiction to consider the claims in the main proceedings in so far as they are based on Direct- ive 1999/70 and the framework agreement.
Esiteks, kuigi 2003. aasta seadus ei anna eelotsusetaotluse esitanud kohtule sõnaselgelt pädevust teha otsuseid selliste nõuete osas, millega taotletakse ühenduse õiguse vahetut kohaldamist, on mainitud kohtul, arvestades ühelt poolt EÜ artiklit 10 ja teiselt poolt liikmesriikidele kuuluvat menetlusautonoomiat iseloomustavaid võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid, siiski kahtlus, kas ta saab tunnistada ennast ebapädevaks põhikohtuasja nõuete uurimiseks, kuna need põhinevad direktiivil 1999/70 ja raamkokkuleppel.
Second, on the assumption that it does have jurisdiction to apply Community law, the referring court questions whether Clauses 4 and 5 of the framework agreement — on which the claims in the main proceedings are based so far as concerns the period between 10 July 2001 and 14 July 2003 — are unconditional and sufficiently precise so as to be directly effective.
Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tõusetunud küsimus, et isegi kui eeldada, et ta on ühenduse õiguse kohaldamiseks pädev, siis kas raamkokkuleppe klauslid 4 ja 5, millel põhinevad põhikohtuasja nõuded 10. juuli 2001 ja 14. juuli 2003 vahele jääva ajavahemiku osas, on tingimusteta ja piisavalt täpsed, nii et neil saab olla vahetu õigusmõju.
It takes the view that this is the case only in respect of Clause 4.
Kohus leiab, et see on nii ainult klausli 4 puhul.
Third, the referring court questions whether Clause 5 of the framework agreement may be relied upon so as to render unlawful the decision taken by one of the respondents in the main proceedings in the period immediately prior to the entry into force of the 2003 Act to retain some of the complainants in the main proceedings on contracts of up to eight years’ duration.
Kolmandaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tõusetunud küsimus, kas raamkokkuleppe klauslile 5 saab tugineda selleks, et lasta tunnistada õigusvastaseks otsus, mille üks põhikohtuasja vastustajatest tegi 2003. aasta seaduse jõustumisele vahetult eelnenud perioodil ja mille sisuks oli jätta kehtima mõnede põhikohtuasjas kaebuse esitanute lepingud, mille kestus on kuni 8 aastat.
The referring court takes the view that, notwithstanding the apparent absence of bad faith on the part of the relevant defendant and its explanation concerning tem -porary needs and the impossibility of guaranteeing permanent funding for the posts concerned, the specific effect of that decision was to deprive the complainants in the main proceedings of the opportunity to obtain a contract of indefinite duration within a reasonable time after the adoption of the 2003 Act.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et vaatamata põhikohtuasja vastustaja pahausksuse ilmsele puudumisele ning tema selgitustele ajutise vajaduse ning võimatuse kohta tagada kõnealuste töökohtade pidevat rahastamist, jättis kõnealune otsus põhikohtuasjas kaebuse esitajad konkreetselt ilma võimalusest, et nendega sõlmitaks mõistliku tähtaja jooksul pärast 2003. aasta seaduse vastuvõtmist tähtajatu tööleping.
The referring court considers that, by that decision, Ireland gained an advantage at the expense of those complainants from its own illegality in failing to transpose Directive 1999/70 on time.
Kohus leiab, et selle otsusega sai Iirimaa kaebuse esitajaid kahjustades tulu seeläbi, et ta ise oli toime pannud rikkumise, kuna ei olnud direktiivi 1999/70 ettenähtud tähtaja jooksul üle võtnud.
Fourth, on the assumption that it does not have jurisdiction to apply Community law or that Clauses 4 and 5 of the framework agreement are not directly effective, the referring court questions whether its obligation to interpret national law in conformity with Community law means that it must interpret the 2003 Act as having retrospective effect to 10 July 2001.
Neljandaks, isegi kui eeldada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole pädev kohaldama ühenduse õigust või et raamkokkuleppe klauslitel 4 ja 5 ei ole vahetut õigusmõju, on tal tekkinud küsimus, kas tema kooskõlalise tõlgendamise kohustus tähendab, et ta peab 2003. aasta seadust tõlgendama nii, et sel on tagasiulatuv jõud kuni 10. juulini 2001.
The referring court notes that, while Irish law generally precludes the retrospective application of legislation, there is nothing in section 6 of the 2003 Act to prevent it from being applied retrospectively.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi Iirimaa õiguse kohaselt on seaduste tagasiulatuv kohaldamine põhimõtteliselt välistatud, ei sisalda 2003. aasta seaduse artikkel 6 midagi sellist, mis selle tagasiulatuvat kohaldamist takistaks.
The referring court goes on to state that, while the interpretative obligation is indeed limited by the principles of legal certainty and nonretroactivity and cannot, of itself and irrespective of national legislation implementing Directive 1999/70, determine or aggravate the liability in criminal law resulting from an infringement of Community law, the question nevertheless arises in the present case as to whether that obligation means that domestic law can be applied retrospectively so as to impose civil liability on a Member State, in its capacity as an employer, for acts or omissions contrary to the provisions of a dir -ective which occurred at a time when that directive ought to have been transposed by the Member State in question.
Ta lisab, et kuigi kooskõlalise tõlgendamise kohustus on piiratud õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtetega ning see ei saa iseenesest ja sõltumatult direktiivi 1999/70 rakendavast siseriiklikust seadusest luua ühenduse õiguse rikkumise tagajärjeks olevat kriminaalvastutust või seda raskendada, tõusetub käesoleval juhul siiski küsimus, kas see kohustus tähendab, et siseriiklikku õigust võib kohaldada tagasiulatuvalt selleks, et see oleks aluseks liikmesriigi kui tööandja tsiviilvastutuse tekkele, mille aluseks on viimati nimetatu teod või tegematajätmised, mis on vastuolus direktiiviga ning mis puudutavad ajavahemikku, mil see direktiiv oleks pidanud olema kõnealuse liikmesriigi poolt üle võetud.
Fifth, the referring court questions whether employment conditions within the meaning of Clause 4 of the framework agreement encompass conditions relating to pay and pension rights.
Viiendaks tekkis eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas töötingimused raamkokkuleppe klausli 4 mõttes hõlmavad palgatingimusi ja pensioniõigusi.
It refers to the broad meaning of ‘pay’ in the context of Article 141 EC in relation to the principle of gender equality, and considers that if the clause in question were to be construed as being inapplicable to pay it would deprive fixedterm workers of protection against discrimination with regard to a number of essential matters covered by pay, which would be contrary to the objective of the framework agreement.
Viidates töötasu mõiste laiale tõlgendusele EÜ artiklis 141, mis seondub soolise võrdõiguslikkusega, leiab kohus, et tõlgendus, mille kohaselt jäetakse kõnealuse klausli kohaldamisalast välja töötasu, jätab tähtajalised töötajad terve rea töötasuga seonduvate oluliste aspektide osas kaitseta diskrimineerimise vastu, mis on vastuolus raamkokkuleppega taotletava eesmärgiga.
Furthermore it takes the view that, having regard to Article 136 EC and the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers adopted at the European Council’s meeting in Strasbourg on 9 December 1989 (in particular Article 7 of the Charter) — in conjunction with which Article 137 EC must be read —, Article 137(5) EC, which excludes pay from the scope of Article 137 EC, must be interpreted as being intended solely to preclude the European Community from having legislative competence to fix a Community minimum wage and that it does not therefore prevent the term ‘working conditions’ within the meaning of Article 137(1) EC from encompassing pay and pension matters.
Kohus leiab veel, et arvestades EÜ artiklit 136 ja 9. detsembril 1989 Strasbourgis Euroopa Ülemkogu istungil vastu võetud ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste hartat (eelkõige selle punkti 7), millega koos peab EÜ artiklit 137 lugema, tuleb viimati nimetatud artikli lõiget 5 – millega töötasu on selle artikli kohaldamisalast välja jäetud – tõlgendada nii, et sellega mõeldakse vaid seda, et Euroopa Ühendusele ei anta seadusandlikku pädevust ühenduse miinimumpalga kehtestamiseks ning et seega ei ole sellega vastuolus see, kui mõiste „töötingimused” EÜ artikli 137 lõike 1 mõttes hõlmab ka töötasu ja pensionidega seonduvat.
In the light of these various unresolved issues, the Labour Court decided to stay the proceedings and to put the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Arvestades neid erinevaid küsimusi, otsustas Labour Court menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused: