natgillin/translations-raw huggingface dataset:
More specifically, the Commission takes the view that, by wrongly describing the national provisions relating to the areas covered by the measures in question as mandatory provisions falling under national public policy and thereby requiring undertakings which post workers to its territory to comply with them, the Grand Duchy of Luxembourg imposes obligations on those undertakings which go beyond those laid down by Directive 96/71.
Konkreetsemalt väidab komisjon, et Luksemburgi Suurhertsogiriik, olles ebaõigesti kuulutanud kõik vaidlusalustes õigusnormides käsitletud valdkondi puudutavad siseriiklikud sätted kohustuslikeks säteteks, mis kuuluvad siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse, paneb ettevõtjatele kohustusi, mis lähevad kaugemale nendest, mis on ette nähtud direktiivis 96/71.
According to the Commission, the notion of public policy in Article 3(10) of Directive 96/71 cannot be unilaterally defined by each Member State, since the latter are not free to impose unilaterally all the mandatory provisions of their employment law on suppliers of services established in another Member State.
Komisjoni arvates ei või artikli 3 lõikes 10 kasutatud avaliku korra mõistet määratleda liikmesriik ühepoolselt, kuna tal ei ole õigust ühepoolselt kohustada teises liikmesriigis asutatud teenuseosutajaid järgima kõiki oma tööõiguse kohustuslikke sätteid.
First, the obligation laid down in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 to post only staff linked to the undertaking by a written contract of employment or another document deemed analogous thereto under Directive 91/533 is such a mandatory obligation.
Esiteks, selline kohustus on 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktis 1 sätestatud kohustus lähetada ainult niisuguseid töötajaid, keda seob ettevõtjaga kirjalik tööleping või muu dokument, mida vastavalt direktiivi 91/533 sätetele käsitletakse analoogsena.
In that regard the Commission points out that in any event the monitoring of compliance with the provisions of Directive 91/533 is the responsibility of the authorities of the Member State in which the undertaking concerned is established and which has transposed that directive, not of the host Member State.
Sellega seoses märgib komisjon, et direktiivi 91/533 sätete järgimist peavad lähetamise korral igal juhul kontrollima asjassepuutuva ettevõtja asukohajärgse, direktiivi üle võtnud liikmesriigi ametiasutused, mitte vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused.
Second, as regards the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(2) of the Law of 20 December 2002, the Commission maintains that Luxembourg law conflicts with Directive 96/71, which provides that the host Member State is to regulate rates of pay only as regards minimum rates.
Teiseks märgib komisjon seoses 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktis 2 sätestatud palga automaatse kohandamisega lähtuvalt elukalliduse muutumisest, et Luksemburgi õigusakt on vastuolus direktiiviga 96/71, mis näeb ette üksnes palga alammäära reguleerimist vastuvõtva liikmesriigi poolt.
Third, as regards compliance with the rules on parttime and fixedterm work laid down by point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that, under Directive 96/71, it is not for the host Member State to impose its rules in respect of parttime and fixedterm work on undertakings which post workers to its territory.
Kolmandaks, 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktis 8 sätestatud osalise tööajaga ja määratud tähtajaga töötamise tingimuste järgimise kohta märgib komisjon, et direktiivi 96/71 kohaselt ei saa vastuvõttev riik kohustada tema territooriumile töötajaid lähetavaid ettevõtjaid järgima tema õigusakte, mis reguleerivad osalise tööajaga ja määratud tähtajaga töötamist.
Fourth, as regards the obligation to comply with collective labour agreements, laid down in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, the Commission submits that acts which fall within a category of acts cannot as such constitute mandatory provisions falling under national public policy irrespective of their substantive content.
Neljandaks märgib komisjon seoses 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktis 11 sätestatud kollektiivlepingutest kinnipidamise kohustusega, et sätted ei saa olla siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse kuuluvad kohustuslikud sätted üksnes teatud aktide kategooriasse kuulumise alusel, olenemata nende materiaalõiguslikust sisust.
The Grand Duchy of Luxembourg contends that the measures referred to in the Commission’s first complaint all relate to mandatory provisions falling under national public policy within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Direct ive 96/71.
Luksemburgi Suurhertsogiriik väidab, et kõik komisjoni esimeses väites silmas peetud sätted on kohustuslikud avaliku korra sätted direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande tähenduses.
In that regard, it submits, first, that Declaration No 10 does not have any binding legal force and, second, that the definition of public policy provisions includes all provisions which, in the view of the host State, meet the imperative requirements of the public interest.
Sellega seoses väidab Luksemburg esiteks, et deklaratsioonil nr 10 ei ole mingit õiguslikult siduvat tähendust ning teiseks tähendab avaliku korra sätete mõiste kõiki sätteid, mis vastuvõtva riigi arvates vastavad ülekaaluka avaliku huvi nõuetele.
Furthermore, the Grand Duchy of Luxembourg refers to the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123/EC of the European Parliament and of the Council of 12 December 2006 on services in the internal market (OJ 2006 L 376, p. 36).
Peale selle viitab Luksemburgi Suurhertsogiriik õigusloomeprotsessile, mille tulemusel võeti vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT L 376, lk 36).
— Preliminary observations
– Sissejuhatavad märkused
First of all, in order to address the main argument put forward by the Grand Duchy of Luxembourg in its defence, it must be pointed out that, according to Article 3(1)(a) thereof, Directive 2006/123 is not intended to replace Directive 96/71 and the latter prevails over the former in the event of conflict.
Vastamaks Luksemburgi Suurhertsogiriigi peamisele kaitseväitele, tuleb kõigepealt toonitada, et direktiivi 2006/123 artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt ei ole direktiivi 2006/123 mõte asendada direktiivi 96/71, sest kollisiooni korral nende direktiivide vahel on direktiiv 96/71 ülimuslik.
Therefore, the Grand Duchy of Luxembourg cannot base its arguments on the legislative procedure which led to the adoption of Directive 2006/123 in order to support its interpretation of a provision of Directive 96/71.
Järelikult ei saa see liikmesriik direktiivi 96/71 sätete omapoolse tõlgenduse toetuseks viidata õigusloomeprotsessile, mille tulemusel võeti vastu direktiiv 2006/123.
It is clear from recital 13 in the preamble to Directive 96/71 that the laws of the Member States must be coordinated in order to lay down a nucleus of mandatory rules for minimum protection to be observed in the host country by employers who post workers there (Case C-341/05 Laval un Partneri [2007] ECR I-11767, paragraph 59).
Direktiivi 96/71 põhjendusest 13 nähtub, et liikmesriikide õigusaktid tuleb kooskõlastada, sätestades minimaalset kaitset tagavad põhilised kohustuslikud reeglid, mida peavad vastuvõtjariigis täitma sinna töötajaid lähetavad tööandjad (vt 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-341/05: Laval un Partneri, EKL 2007, lk I-11767, punkt 59).
Thus, the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 provides that Member States are to ensure that, whatever the law applicable to the employment relationship, undertakings established in another Member State which post workers to their territory in the framework of a transnational provision of services, guarantee the posted workers the terms and conditions of employment, covering the matters set out in that article, which are laid down in the Member State in which the work is carried out (Case C-490/04 Commission v Germany [2007] ECR I-6095, paragraph 18).
Nii sätestab selle direktiivi artikli 3 lõike 1 esimene lõik, et liikmesriigid tagavad olenemata töösuhte suhtes kohaldatavatest õigusaktidest, et teises liikmesriigis asutatud ning riikidevahelise teenuste osutamise raames nende territooriumile töötajaid lähetavad ettevõtjad kindlustavad lähetatud töötajatele samas artiklis loetletud valdkondades töötingimused, mille on sätestanud liikmesriik, milles töö tehakse (18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-490/04: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2007, lk I-6095, punkt 18).
Nevertheless, under the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 it is open to Member States, in compliance with the EC Treaty, to apply, in a nondiscriminatory manner, to undertakings which post workers to their territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to the first subparagraph of Article 3(1), in the case of public policy provisions.
Direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimene taane jätab liikmesriikidele siiski võimaluse kohaldada nende territooriumile töötajaid lähetavatele ettevõtjatele kooskõlas EÜ asutamislepingu ja võrdse kohtlemise põhimõttega töötingimusi muudes kui selle artikli lõike 1 esimeses lõigus nimetatud küsimustes, kui tegemist on avaliku korra sätetega.
As is clear from Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, which states that the provisions concerning matters referred to in points 1 to 14 thereof are mandatory provisions falling under national public policy, the Grand Duchy of Luxembourg intended to rely on the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõikest 1 – mille järgi on kohustuslikeks säteteks, mis kuuluvad siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse, selle lõike punktides 1–14 loetletud valdkondi puudutavad sätted – nähtub, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on soovinud kasutada kõnesoleva direktiivi artikli 3 lõike 10 esimeses taandes ette nähtud võimalust.
In that connection, it must be recalled that the classification of national provisions by a Member State as public-order legislation applies to national provisions compliance with which has been deemed to be so crucial for the protection of the political, social or economic order in the Member State concerned as to require compliance therewith by all persons present on the national territory of that Member State and all legal relationships within that State (Joined Cases C-369/96 and C-376/96 Arblade and Others [1999] ECR I-8453, paragraph 30).
Sellega seoses tuleb märkida, et liikmesriik võib kvalifitseerida avalikku korda ja julgeolekut puudutavateks kohustuslikeks säteteks sätted, mille järgimisel on otsustav tähtsus vastava liikmesriigi poliitilise, ühiskondliku või majandusliku korralduse kaitsmisel, mistõttu võib nende järgimise teha kohustuslikuks kõigile selle liikmesriigi territooriumil olevatele isikutele või kõigi tema territooriumil aset leidvate õigussuhete puhul (23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-369/96 ja C-376/96: Arblade jt, EKL 1999, lk I-8453, punkt 30).
Therefore, contrary to the Grand Duchy of Luxembourg’s submissions, the public policy exception is a derogation from the fundamental principle of freedom to provide services which must be interpreted strictly, the scope of which cannot be determined unilaterally by the Member States (see, regarding freedom of movement for persons, Case C-503/03 Commission v Spain [2006] ECR I-1097, paragraph 45).
Vastupidi sellele, mida väidab Luksemburgi Suurhertsogiriik, tuleb avaliku korra erandit kui erandit teenuste osutamise vabaduse aluspõhimõttest tõlgendada kitsalt ning selle ulatust ei või liikmesriigid ühepoolselt määrata (vt seoses isikute vaba liikumisega 31. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-503/03: komisjon vs. Hispaania, EKL 2006, lk I-1097, punkt 45).
In the context of Directive 96/71, the first indent of Article 3(10), constitutes a derogation from the principle that the matters with respect to which the host Member State may apply its legislation to undertakings which post workers to its territory are set out in an exhaustive list in the first subparagraph of Article 3(1) thereof.
Direktiivi 96/71 süsteemis on artikli 3 lõike 10 esimene taane erandiks põhimõttest, et küsimused, milles vastuvõttev liikmesriik võib nõuda tema territooriumile töötajaid lähetavatelt ettevõtjatelt tema õigusaktide järgimist, on direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses taandes ammendavalt loetletud.
The first indent of Article 3(10) must therefore be interpreted strictly.
Järelikult tuleb esimesena nimetatud sätet tõlgendada kitsalt.
Moreover, Declaration No 10 which, as the Advocate General rightly pointed out in point 45 of her Opinion, may be relied on in support of an interpretation of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, states that the expression ‘public policy provisions’ is to be construed as covering those mandatory rules from which there can be no derogation and which, by their nature and objective, meet the imperative requirements of the public interest.
Olgu lisatud, et deklaratsioonis nr 10 – mille kohta kohtujurist oma ettepaneku punktis 45 õigesti märkis, et sellest võib direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande tõlgendamisel lähtuda – on öeldud, et avaliku korra sätete all tuleb mõista kohustuslikke eeskirju, millest ei saa kõrvale kalduda ja mida nende olemuse ja eesmärgi kohaselt õigustab ülekaalukas avalik huvi.
In any event, Article 3(10) of Directive 96/71 provides that availing themselves of the option for which it provides does not exempt the Member States from complying with their obligations under the EC Treaty and, in particular, those relating to the
Igatahes näeb see direktiivi 96/71 säte ette, et selles väljendatud võimaluse kasutamine ei vabasta liikmesriike asutamislepingust tulenevatest kohustustest, eelkõige
It is in the light of those considerations that the Court must examine the requirements set out in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 whose classification as mandatory provisions falling under national public policy is challenged by the Commission.
Toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb uurida 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 sätteid, mille kvalifitseerimise siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse kuuluvateks säteteks on komisjon vaidlustanud.
— The requirement of a written contract or document established pursuant to Direct ive 91/533, as provided for in Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkti 1 säte, mis käsitleb kirjalikku töölepingut või direktiivi 91/533 alusel koostatud dokumenti
As a preliminary point, it is to be noted that that requirement is not a matter mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Kõigepealt tuleb toonitada, et mainitud säte puudutab küsimust, mida ei ole direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus toodud loetelus nimetatud.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, first, that the contested requirement is simply a reminder of the condition referred to in Articles 2 and 3 of Directive 91/533 and, second, that it is a matter of public policy in so far as its objective is to protect workers.
Luksemburgi Suurhertsogiriik väidab, et vaidlusalune säte üksnes kajastab direktiivi 91/533 artiklites 2 ja 3 sätestatud tingimust ning on seotud avaliku korraga, kuna selle eesmärk on töötajate kaitse.
As stated in the second recital of the preamble to Directive 91/533, the need to subject employment relationships to formal requirements is essential in order better to protect employees against possible infringements of their rights and to create greater transparency on the labour market.
Nagu on rõhutatud direktiivi 91/533 põhjenduses 2, on töösuhete allutamine teatud vorminõuetele esmatähtis, et tagada töötajatele parem kaitse nende õiguste võimaliku rikkumise korral ning muuta tööturg läbipaistvamaks.
However, it is also clear from Article 9(1) of Directive 91/533 that the Member States are to adopt the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with that directive.
Nimetatud direktiivi artikli 9 lõikest 1 nähtub aga veel, et liikmesriigid võtavad vastu selle direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid.
Consequently, all employers, including those which post workers abroad, are, as provided by Article 4(1) of Directive 91/533, subject, by virtue of the laws of the Member State in which they are established, to the obligations laid down by that directive.
Järelikult kehtivad direktiivi 91/533 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustused kõigile tööandjatele, kaasa arvatud töötajaid lähetavatele tööandjatele nende asukohajärgse liikmesriigi õigusaktidest tulenevalt.
It is evident that compliance with the requirement laid down in Article 1(1)(1) of the Law of 20 December 2002 is ensured by the Member State of origin of the posted workers.
Seetõttu tuleb tõdeda, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktis 1 sätestatud nõude järgimise tagab liikmesriik, kust on pärit lähetatud töötajad.
Accordingly, the contested provision has the effect of making undertakings which post workers to Luxembourg subject to an obligation to which they are already subject in the Member State in which they are established.
Niisiis kehtestavad vaidlusalused sätted töötajaid Luksemburgi lähetavatele ettevõtjatele kohustuse, mis neile nende asukohajärgses liikmesriigis juba kehtib.
The Court has consistently held that, although Community law does not preclude Member States from applying their legislation or collective labour agreements entered into by both sides of industry to any person who is employed, even temporarily, no matter in which Member State the employer is established, nevertheless such a possibility is subject to the condition that the workers concerned, who are temporarily working in the host Member State, do not already enjoy the same protection, or essentially comparable protection by virtue of obligations to which their employer is already subject in the Member State in which it is established (see, to that effect, Case C-445/03 Commission v Luxembourg [2004] ECR I-10191, paragraph 29 and the caselaw cited).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole ühenduse õigusega vastuolus, kui liikmesriigid kohaldavad oma õigusakte või tööturu osapoolte vahel sõlmitud kollektiivlepinguid kõigile kas või ajutiselt töötavatele isikutele, sõltumata nende tööandja asukohariigist, kuid sellise võimaluse kasutamise eelduseks on see, et asjassepuutuvatel töötajatel, kes töötavad vastuvõtvas liikmesriigis ajutiselt, ei oleks juba samasugust või olemuselt samalaadset kaitset kohustuste alusel, mis nende tööandja suhtes selle asukohajärgses liikmesriigis juba kehtivad (vt selle kohta 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-445/03: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2004, lk I-10191, punkt 29 ja viidatud kohtupraktika).
In particular, the Court has already held that the freedom to provide services, as one of the fundamental principles of the Treaty, may be restricted only by rules justified by overriding requirements relating to the public interest and applicable to all persons and businesses operating in the territory of the State where the service is provided, in so far as that interest is not safeguarded by the rules to which the provider of such a service is subject in the Member State where he is established (see, Arblade and Others, paragraph 34, and Joined Cases C-49/98, C-50/98, C-52/98 to C-54/98 and C-68/98 to C-71/98 Finalarte and Others[2001] ECR I-7831, paragraph 31).
On juba leitud, et teenuste osutamise vabadust kui asutamislepingu aluspõhimõtet võib piirata vaid ülekaaluka avaliku huvi alusel õigustatud sätetega, mida kohaldatakse kõigile vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutsevatele isikutele ja ettevõtjatele, juhul kui see huvi ei ole juba kaitstud teenuseosutajale tema asukohajärgses liikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega (vt eespool viidatud Arblade jt kohtuotsus, punkt 34, ning 25. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-49/98, C-50/98, C-32/98–C-54/98 ja C-68/98–C-71/98: Finalarte jt, EKL 2001, lk I-7131, punkt 31).
That being the case as regards the protection of workers guaranteed by Directive 91/533 and relied on by the Grand Duchy of Luxembourg, it must be held that the requirement laid down in point 1 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, in so far as it is not applied in compliance with the Treaty.
Kuna eelöeldu kehtib direktiiviga 91/533 tagatud kaitse puhul, millele Luksemburgi Suurhertsogiriik tugineb, tuleb tõdeda, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 1 ei ole kooskõlas direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taandega, sest see ei ole kehtestatud asutamislepingut järgides.
— The requirement relating to the automatic adjustment of rates of remuneration to the cost of living provided for in Article 1(1)(2) of the Law of 20 December 2002
– 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkti 2 säte, mis käsitleb palga automaatset kohandamist lähtuvalt elukalliduse muutumisest
It is clear from the Commission’s application that the latter does not challenge the fact that minimum wages are indexed to the cost of living, a requirement which, as the Grand Duchy of Luxembourg points out, is unquestionably covered by point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, but the fact that that indexation concerns all wages, including those which do not fall within the minimum wage category.
Komisjoni hagiavaldusest nähtub, et komisjon ei vaidlusta miinimumpalga indekseerimist vastavalt elukallidusele, mis vaieldamatult kuulub direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punkti c kohaldamisalasse, nagu märgib Luksemburgi Suurhertsogiriik, vaid seda, et selline indekseerimine puudutab kõiki palkasid, sealhulgas ka palkasid, mis ei kuulu miinimumpalga kategooriasse.
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 authorises the host Member State by implication to impose its system for determining all wages on undertakings which post workers to its territory.
Luksemburgi Suurhertsogiriik väidab siiski, et see direktiivi 96/71 säte kaudselt lubab vastuvõtval liikmesriigil kehtestada tema territooriumile töötajaid lähetavate ettevõtjate suhtes oma süsteemi, mis puudutab kõigi palkade kindlaksmääramist.
In that connection, it must be pointed out that the Community legislature intended, by means of point (c) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, to limit the possibility of the Member States intervening as regards pay to matters relating to minimum rates of pay.
Sellega seoses tuleb toonitada, et ühenduse seadusandja on direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punktiga c soovinud piirata liikmesriikide sekkumisvõimalust palkade osas palga alammääraga.
It follows that the requirement in the Law of 20 December 2002 concerning the automatic adjustment of rates of pay other than the minimum wage to the cost of living does not fall within the matters referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Sellest tuleneb, et elukalliduse muutumisest lähtuvalt palga – v.a miinimumpalga – automaatset kohandamist käsitlev 20. detsembri 2002. aasta seaduse säte ei kuulu direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus loetletud küsimuste alla.