natgillin/translations-raw huggingface dataset:
At first instance, the Landgericht Hannover (Regional Court, Hanover) held that Objekt und Bauregie’s outstanding claim under the contract for work was offset in full by the contractual penalty of EUR 84 934.31 (1% of the amount of the contract), in favour of Land Niedersachsen.
Esimeses kohtuastmes tuvastas Landgericht Hannover, et Objekt und Bauregie töövõtulepingust tulenev varaline nõue on täidetud, kui talle hüvitatakse lepingulise trahvi kohaldamisel summa 84 934,31 eurot (ehk 1% hankelepingu summast), mis kuulus maksmisele Land Niedersachsenile.
It dismissed the remainder of that undertaking’s action.
Ta jättis ülejäänud osa selle äriühingu nõudest rahuldamata.
The case having come before it on appeal, the Oberlandesgericht Celle (Higher Regional Court, Celle) considers that the resolution of the dispute turns on whether it is precluded from applying the Landesvergabegesetz, in particular Paragraph 8(1), on the ground that it is incompatible with the freedom to provide services laid down in Article 49 EC.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele esitati kõnealuses vaidluses apellatsioonkaebus, leiab, et vaidluse lahendamine sõltub sellest, kas tal on kohustus jätta kohaldamata liidumaa seadus ja eelkõige selle seaduse § 8 lõige 1 põhjusel, et see seadus ei ole kooskõlas EÜ artiklis 49 sätestatud teenuste osutamise vabadusega.
In that regard, the national court notes that the obligations to comply with the collective agreements mean that construction undertakings from other Member States must adapt the remuneration they pay to their workers to the normally higher level in force in the place in the Federal Republic of Germany where the contract is to be performed.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et kollektiivlepingute järgimise kohustuse tõttu peavad teistes liikmesriikides asutatud ehitusettevõtjad kohandama nende töötajatele makstavaid palku tööde teostamise kohas Saksamaal palgatasemega, mis on tavaliselt kõrgem.
Such a requirement causes those undertakings to lose the competitive advantage which they enjoy by reason of their lower wage costs.
Sellise nõude tõttu kaotavad need ettevõtjad madalamast tööjõukulust tuleneva konkurentsieelise.
Consequently, the obligation to comply with the collective agreements constitutes an impediment to market access for persons or undertakings from Member States other than the Federal Republic of Germany.
Kollektiivlepingute järgimise kohustus on seega takistuseks füüsilistele või juriidilistele isikutele, kes on pärit teistest liikmesriikidest kui Saksamaa Liitvabariigist.
In addition, the national court is uncertain as to whether the requirement to comply with the collective agreements is justified by overriding reasons related to the public interest.
Peale selle kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas kohustus järgida kollektiivlepinguid on õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu.
More specifically, such a requirement goes beyond what is necessary for the protection of workers.
Täpsemalt, selline kohustus läheb kaugemale töötajate kaitseks vajalikust.
What is necessary for the protection of workers is defined by the mandatory minimum wage which results from the application, in Germany, of the Law on the posting of workers (ArbeitnehmerEntsendegesetz) of 26 February 1996 (BGBl. 1996 I, p.
See, mis on töötajate kaitseks vajalik, on piiritletud kohustusliku miinimumpalgaga, mis tuleneb 26. veebruari 1996. aasta seaduse töötajate lähetamise kohta (Arbeitnehmer-Entsendegesetz; BGBl.
In the case of foreign workers, the obligation to comply with the collective agreements does not enable them to achieve genuine equality of treatment with German workers but rather prevents workers originating in a Member State other than the Federal Republic of Germany from being employed in Germany because their employer is unable to exploit his cost advantage with regard to the competition.
Kollektiivlepingute järgimise kohustus ei võimalda saavutada välistöötajate tegelikku võrdõiguslikkust Saksa töötajatega, vaid see takistab teistest liikmesriikidest kui Saksamaa Liitvabariigist pärit tööjõu kasutamist viimase territooriumil, sest nende tööandja ei saa tugineda oma kuludest tulenevale konkurentsieelisele.
As it took the view that the resolution of the dispute before it required the interpretation of Article 49 EC, the Oberlandesgericht Celle decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Leides, et tema lahendada olevas vaidluses tuleb tõlgendada EÜ artiklit 49, otsustas Oberlandesgericht Celle menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
‘Does it amount to an unjustified restriction on the freedom to provide services under the EC Treaty if a public contracting authority is required by statute to award contracts for building services only to undertakings which, when lodging a tender, undertake in writing to pay their employees, when performing those services, at least the remuneration prescribed by the collective agreement in force at the place where those services are performed?’
„Kas EÜ asutamislepingu tähenduses on tegemist teenuste osutamise vabaduse põhjendamatu piiranguga juhul, kui avalik-õiguslikule hankijale antakse seaduse alusel õigus sõlmida ehitustööde riigihankelepinguid üksnes selliste ettevõtjatega, kes kohustuvad pakkumuse esitamisel kirjalikult kinnitama, et nad maksavad ehitustööde teostamisel oma töötajatele vähemalt tööde teostamise koha järgsetes kollektiivlepingutes ette nähtud tasu?”
By its question, the national court asks essentially whether, in a situation such as that in the main proceedings, Article 49 EC precludes an authority of a Member State from adopting a measure of a legislative nature requiring the contracting authority to designate as contractors for public works contracts only contractors which, when submitting their tenders, agree in writing to pay their employees, in return for performance of the services concerned, at least the wage provided for in the collective agreement in force at the place where those services are performed.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas on EÜ artikliga 49 vastuolus liikmesriigi ametiasutuste võetud seadusandlik meede, millega antakse hankijale õigus sõlmida ehitustööde riigihankelepinguid üksnes ettevõtjatega, kes kohustuvad pakkumuse esitamisel kirjalikult kinnitama, et nad maksavad asjaomaste ehitustööde teostamisel oma töötajatele vähemalt nende teostamise koha järgsetes kollektiivlepingutes ettenähtud tasu.
As suggested also by a number of the Governments which have submitted observations to the Court, as well as by the Commission of the European Communities, in order to give a useful answer to the national court, it is necessary to take into consideration the provisions of Directive 96/71 when examining the question
Nagu soovitavad mitu Euroopa Kohtule märkusi esitanud valitsust ning Euroopa Ühenduste Komisjon, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks võtta eelotsuse küsimuse analüüsimisel arvesse direktiivi 96/71 sätteid (vt selle kohta 12. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-60/03: Wolff & Müller, I - 2036
RÜFFERT referred for a preliminary ruling (see, to that effect, Case C-60/03 Wolff & Müller [2004] ECR I-9553, paragraph 27, and Case C-275/06 Promusicae [2008] ECR I-271, paragraph 42). 19
EKL 2004, lk I-9553 punkt 27, ja 29. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-275/06: Promusicae, EKL 2008, lk I-271, punkt 42).
As follows from Article 1(3)(a) thereof, Directive 96/71 applies, inter alia, to a situation in which an undertaking established in a Member State posts, in the framework of the transnational provision of services, workers on its account and under its direction to the territory of another Member State, under a contract concluded between the undertaking making the posting and the party for whom the services are intended, operating in the latter Member State, provided that an employment relationship exists between that undertaking and the employee during the period of the posting.
Nimelt, nagu tuleneb selle direktiivi artikli 1 lõike 3 punktist a, kohaldatakse seda direktiivi eelkõige olukorra suhtes, kus liikmesriigis asuv ettevõtja lähetab seoses riikidevahelise teenuste osutamisega töötajaid oma nimel ja juhtimisel teise liikmesriigi territooriumile lepingu alusel, mis on sõlmitud lähetava ettevõtja ja viimati nimetatud liikmesriigis tegutseva lepinguosalise vahel, kellele teenused on mõeldud, kui lähetav ettevõtja ja töötaja on lähetamise ajaks sõlminud töösuhte.
Such appears essentially to be the situation in the main proceedings.
Näib, et põhikohtuasjas esineb just selline olukord.
In addition, as the Advocate General stated at point 64 of his Opinion, the mere fact that the objective of the legislation of a Member State, in this case the Landesvergabegesetz, is not to govern the posting of workers does not have the effect of precluding a situation such as that in the main proceedings from coming within the scope of Directive 96/71.
Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 64, ei saa ainuüksi asjaolu tõttu, et sellise liikmesriigi õigusakti nagu liidumaa seaduse eesmärk ei ole reguleerida töötajate lähetamist, jääda selline olukord nagu põhikohtuasjas direktiivi 96/71 kohaldamisalast välja.
Pursuant to the first and second indents of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, with regard to the provision of transnational services in the construction sector, posted workers are to be guaranteed terms and conditions of employment concerning the matters referred to under subparagraphs (a) to (g) of that provision, which include, under subparagraph (c), minimum rates of pay.
Direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimese ja teise taande kohaselt tuleb ehitussektoris riikidevahelisel teenuste osutamisel tagada lähetatud töötajatele töötingimused selle sätte punktides a–g nimetatud valdkondades, mille hulka kuulub ka punktis c nimetatud palga alammäär.
Those terms and conditions of employment are fixed by laws, regulations or administrative provisions and/or by collective agreements or arbitration awards which have been declared universally applicable.
Need töötingimused sätestatakse õigus- ja haldusnormidega ja/või üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutega või vahekohtu otsustega.
According to the first subparagraph of Article 3(8) of that directive, the collective agreements or arbitration awards within the meaning of that provision are those which must be observed by all undertakings in the geographical area and in the profession or industry concerned.
Sama artikli lõike 8 esimese lõigu kohaselt on kollektiivlepingud või vahekohtu otsused selle sätte tähenduses need, mida peavad täitma kõik ettevõtjad, kes tegutsevad asjaomasel kutsealal või asjaomases tööstusharus ning asuvad vastavas geograafilises piirkonnas.
The second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71 gives Member States in addition the possibility, in the absence of a system for declaring collective agreements or arbitration awards to be of universal application, of basing themselves on collective agreements or arbitration awards which are generally applicable to all similar undertakings in the profession or industry concerned or agreements which have been concluded by the most representative employers’ and labour organisations at national level and which are applied throughout national territory.
Samuti annab direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 8 teine lõik liikmesriikidele võimaluse juhul, kui puudub kollektiivlepingute või vahekohtu otsuste üldiselt kohaldatavaks tunnistamise süsteem, võtta aluseks kollektiivlepingud või otsused, mida tavaliselt kohaldatakse kõigi asjaomasesse tööstusharusse kuuluvate samalaadsete ettevõtjate suhtes, või kollektiivlepingud, mille on sõlminud riigi tasandil kõige esindavamad tööandjate ja töötajate organisatsioonid ning mida kohaldatakse kogu riigi territooriumil.
It is necessary to examine whether the rate of pay laid down by a measure such as that at issue in the main proceedings — consisting of a legislative measure adopted by Land Niedersachsen concerning public contracts and seeking to make a collective agreement providing for the rate of pay in question binding, in particular on an undertaking such as the subcontractor Objekt und Bauregie — was fixed in accordance with one of the procedures described in paragraphs 21 and 22 of this judgment.
Tuleb uurida, kas töötasu määr — mis on kehtestatud sellise meetmega nagu põhikohtuasjas, st Alam-Saksi liidumaa poolt riigihankemenetluse kohta vastu võetud seadusega, ja millega muudetakse sellise äriühingu nagu Objekt und Bauregie alltöövõtjast äriühingu jaoks siduvaks kõnealust töötasu määra kehtestav kollektiivleping — määrati kindlaks mõnel käesoleva kohtuotsuse punktides 21 ja 22 kirjeldatud viisil.
First, a legislative measure such as the Landesvergabegesetz, which does not itself fix any minimum rates of pay, cannot be considered to be a law, within the meaning of the first indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, which fixed a minimum rate of pay, as provided in Article 3(1)(c) of that directive.
Esiteks, kuna selline õigusnorm nagu liidumaa seadus ei sätesta ise ühtegi palga alammäära, ei saa seda käsitleda õigusnormina direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimese taande mõttes, millega on sätestatud selline palga alammäär, nagu on ette nähtud sama lõigu punktis c.
Second, as to whether a collective agreement such as that at issue in the main proceedings constitutes a collective agreement which has been declared universally applicable within the meaning of the second indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, read in conjunction with the first subparagraph of Article 3(8) of that directive, it is apparent from the case-file submitted to the Court that the AEntG, which seeks to transpose Directive 96/71, extends the application of provisions on minimum wages in collective agreements which have been declared universally applicable in Germany to employers established in another Member State which post their workers to Germany.
Teiseks, mis puutub sellesse, kas niisugune kollektiivleping, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kujutab endast üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingut direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise taande mõttes koostoimes sama artikli lõike 8 esimese lõiguga, siis nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et AEntG-ga, mille eesmärk on direktiiv 96/71 üle võtta, on Saksamaal üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingute palga alammäära puudutavate sätete kohaldamisala laiendatud teises liikmesriigis asukohta omavatele tööandjatele, kes lähetavad töötajaid Saksamaale.
In answer to a written question from the Court, Land Niedersachsen confirmed that the ‘Buildings and public works’ collective agreement is not a collective agreement which has been declared universally applicable within the meaning of the AEntG.
Kuid vastates Euroopa Kohtu esitatud kirjalikule küsimusele, kinnitas Land Niedersachsen, et ehitustööde kollektiivleping ei ole üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivleping AEntG mõttes.
In addition, the case-file submitted to the Court does not contain any evidence to support the conclusion that that agreement is nevertheless capable of being treated as universally applicable within the meaning of the second indent of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, read in conjunction with the first subparagraph of Article 3(8) of that directive.
Lisaks sellele ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud toimikust ühtegi asjaolu, mille alusel võiks järeldada, et nimetatud kollektiivlepingut saaks sellegipoolest käsitleda üldiselt kohaldatavana direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu teise taande mõttes koostoimes sama artikli lõike 8 esimese lõiguga.
Third, regarding the second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71, it is clear from the actual wording of that provision that it is applicable only where there is no system for declaring collective agreements to be of universal application, which is not the case in the Federal Republic of Germany.
Kolmandaks, direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 8 teise lõigu puhul nähtub juba selle sätte sõnastusest, et seda saab kohaldada üksnes kollektiivlepingute üldiselt kohaldatavaks tunnistamise süsteemi puudumisel, mis ei ole nii Saksamaa Liitvabariigi puhul.
In addition, a collective agreement such as that at issue in the main proceedings cannot, in any event, be considered to constitute a collective agreement within the meaning of the second subparagraph of Article 3(8) and, more specifically, to be a collective agreement, as mentioned in the first indent to that provision, ‘generally applicable to all similar undertakings in the geographical area and in the profession or industry concerned’.
Lisaks ei saa sellist kollektiivlepingut nagu põhikohtuasjas igal juhul käsitleda kollektiivlepinguna viidatud sätte tähenduses, ja täpsemalt sama sätte esimeses taandes nimetatud kollektiivlepinguna, mida „tavaliselt kohaldatakse kõigi samalaadsete ettevõtjate suhtes, kes [tegutsevad asjaomasel kutsealal või asjaomases tööstusharus ning asuvad vastavas geograafilises piirkonnas].”
In a context such as that in the main proceedings, the binding effect of a collective agreement such as that at issue here covers only a part of the construction sector falling within the geographical area of that agreement, since, first, the law which gives it such an effect applies only to public contracts and not to private contracts and, second, the collective agreement has not been declared universally applicable.
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasja vaidluses on niisugune kollektiivleping nagu põhikohtuasjas siduv nimelt üksnes ühele osale ehitussektorist, mis kuulub selle territoriaalsesse kohaldamisalasse, kuna ühelt poolt kohaldatakse õigusnormi, mille alusel see on siduv, vaid riigihankelepingute suhtes, jättes välja erahanketuru, ja teiselt poolt ei ole kõnealust kollektiivlepingut tunnistatud üldiselt kohaldatavaks.
It follows that a measure such as that at issue in the main proceedings does not fix a rate of pay according to one of the procedures laid down in the first and second indents of the first subparagraph of Article 3(1) and in the second subparagraph of Article 3(8) of Directive 96/71.
Eeltoodust tuleneb, et sellise meetmega, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, ei ole töötasu kindlaks määratud mõnel direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses ja teises taandes ning lõike 8 teises lõigus ette nähtud viisil.
Likewise, such a rate of pay cannot be considered to be a term and condition of employment which is more favourable to workers within the meaning of Article 3(7) of Directive 96/71.
Samuti ei saa sellist palga alammäära käsitleda töötajate jaoks soodsama töötingimusena direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 7 tähenduses.
More specifically, that provision cannot be interpreted as allowing the host Member State to make the provision of services in its territory conditional on the observance of terms and conditions of employment which go beyond the mandatory rules for minimum protection.
Täpsemalt ei saa nimetatud sätet tõlgendada nii, et see lubab vastuvõtval liikmesriigil seada oma territooriumil teenuste osutamise sõltuvusse töötingimustest, mis lähevad kaugemale minimaalset kaitset tagavatest kohustuslikest sätetest.
As regards the matters referred to in Article 3(1), first subparagraph, (a) to (g), Directive 96/71 expressly lays down the degree of protection for workers of undertakings established in other Member States who are posted to the territory of the host Member State which the latter State is entitled to require those undertakings to observe.
Direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punktides a–g nimetatud valdkondades näeb see direktiiv nimelt sõnaselgelt ette kaitse taseme, mille järgimist vastuvõttev liikmesriik võib oma territooriumile lähetatud töötajate huvides muus liikmesriigis asutatud ettevõtjatelt nõuda.
Moreover, such an interpretation would amount to depriving the directive of its effectiveness (see Laval un Partneri, paragraph 80).
Pealegi võtaks niisugune tõlgendus sellelt direktiivilt tema kasuliku mõju (eespool viidatud kohtuotsus Laval un Partneri, punkt 80).
Therefore — without prejudice to the right of undertakings established in other Member States to sign of their own accord a collective labour agreement in the host
Järelikult, kui muudes liikmesriikides asutatud ettevõtjad ei kasuta õigust ühineda vastuvõtvas liikmesriigis vabatahtlikult eelkõige oma lähetatud töötajate suhtes
Member State, in particular in the context of a commitment made to their own posted staff, the terms of which might be more favourable — the level of protection which must be guaranteed to workers posted to the territory of the host Member State is limited, in principle, to that provided for in Article 3(1), first subparagraph, (a) to (g), of Directive 96/71, unless, pursuant to the law or collective agreements in the Member State of origin, those workers already enjoy more favourable terms and conditions of employment as regards the matters referred to in that provision (Laval un Partneri, paragraph 81).
RÜFFERT võetud kohustuse täitmiseks võimaliku soodsama kollektiivlepinguga, on kaitstuse tase, mis peab olema tagatud vastuvõtva liikmesriigi territooriumile lähetatud töötajaile, põhimõtteliselt piiratud sellega, mis on ette nähtud direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punktides a–g, välja arvatud juhul, kui nendel töötajatel ei ole juba päritoluliikmesriigi õigusest või kollektiivlepinguist tulenevalt selles sättes loetletud valdkondades soodsamaid töötingimusi (eespool viidatud kohtuotsus Laval un Partneri, punkt 81).
However, such does not appear to be the case in the main proceedings.
Põhikohtuasjas ei näi see aga nii olevat.
It follows that a Member State is not entitled to impose, pursuant to Directive 96/71, on undertakings established in other Member States, by a measure such as that at issue in the main proceedings, a rate of pay such as that provided for by the ‘Buildings and public works’ collective agreement.
Eeltoodust tuleneb, et liikmesriikidel ei ole õigust kehtestada direktiivi 96/71 alusel sellise meetmega, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele niisugust palga alammäära, nagu on sätestatud ehitustööde kollektiivlepingus.
That interpretation of Directive 96/71 is confirmed by reading it in the light of Article 49 EC, since that directive seeks in particular to bring about the freedom to provide services, which is one of the fundamental freedoms guaranteed by the Treaty.
Direktiivi 96/71 selline tõlgendus saab kinnitust, kui seda tõlgendada EÜ artiklist 49 lähtuvalt, kuna nimetatud direktiivi eesmärk on eelkõige viia ellu teenuste osutamise vabadust, mis on üks asutamislepinguga tagatud põhivabadustest.
As the Advocate General stated at point 103 of his Opinion, by requiring undertakings performing public works contracts and, indirectly, their subcontractors to apply the minimum wage laid down by the ‘Buildings and public works’ collective agreement, a law such as the Landesvergabegesetz may impose on service providers established in another Member State where minimum rates of pay are lower an additional economic burden that may prohibit, impede or render less attractive the provision of
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 103, kohustades ehitustööde riigihangete pakkujaid ja kaudselt nende alltöövõtjaid kohaldama sellist palga alammäära, nagu on ette nähtud ehitustööde kollektiivlepingus, võib selline õigusnorm nagu liidumaa seadus teenuste osutajatele, kes on asutatud teises liikmesriigis, kus palga alammäär on madalam, tuua kaasa täiendavaid majanduslikke kulutusi, mis võivad
Therefore, a measure such as that at issue in the main proceedings is capable of constituting a restriction within the meaning of Article 49 EC.
Järelikult võib selline meede, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kujutada endast piirangut EÜ artikli 49 tähenduses.