natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Thus, in the context of that directive, the scope of the term ‘waste’ turns on the meaning of the term ’discard’ (Case C-129/96 Inter-Environnement Wallonie [1997] ECR I-7411, paragraph 26), and consequently, in accordance with the Court’s caselaw, those terms must be interpreted in the light of the aim of the directive (Joined Cases C-418/97 and C-419/97 ARCO Chemie Nederland and Others [2000] ECR I-4475, paragraph 37), which, in the words of the third recital in the preamble to the directive, consists in the protection of human health and the environment against harmful effects caused by the collection, transport, treatment, storage and tipping of waste, having regard to Article 174(2) EC, which provides that Community policy on the environment is to aim at a high level of protection and is to be based, in particular, on the precautionary principle and the principle that preventive action should be taken (see Case C-457/02 Niselli [2004] ECR I-10853, paragraph 33).
Direktiivi kontekstis sõltub jäätmete mõiste kohaldamisala seega sõnade „ära viskama” tähendusest (18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96: Inter-Environnement Wallonie, EKL 1997, lk I-7411, punkt 26) ning vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb neid sõnu tõlgendada lähtuvalt direktiivi eesmärgist (15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-418/97 ja C-419/97: ARCO Chemie Nederland jt, EKL 2000, lk I-4475, punkt 37), mis vastavalt direktiivi põhjendusele 3 on inimeste tervise ja keskkonna kaitse jäätmete kogumise, vedamise, töötlemise, hoidmise ja ladestamisega seotud kahjulike mõjude eest, võttes arvesse EÜ artikli 174 lõiget 2, milles on sätestatud, et ühenduse keskkonnapoliitika seab eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme ning rajaneb muu hulgas ettevaatusprintsiibil ja põhimõttel, mille kohaselt tuleb võtta ennetusmeetmeid (vt 11 novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-457/02: Niselli, EKL 2004, lk I-10853, punkt 33).
The Court has also held that, in view of the aim pursued by Directive 75/442, the concept of waste cannot be interpreted restrictively (see ARCO Chemie Nederland, paragraph 40).
Euroopa Kohus on samuti leidnud, et pidades silmas direktiiviga 75/442 taotletavat eesmärki, ei tohi jäätmete mõistet tõlgendada kitsendavalt (vt eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie Nederland jt, punkt 40).
That concept can cover all objects and substances discarded by their owner, even if they have a commercial value and are collected on a commercial basis for recycling, reclamation or reuse (see, in particular, Case C-9/00 Palin Granit and Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus [2002] ECR I-3533, paragraph 29 and the caselaw cited).
See mõiste võib hõlmata kõiki esemeid ja aineid, mille omanik ära viskab, isegi kui neil on kaubanduslik väärtus ning neid kogutakse kaubanduslikul eesmärgil, et neid ringlusse võtta, taasväärtustada või korduskasutada (vt eelkõige 18. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-9/00: Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, EKL 2002, lk I-3533, edaspidi „kohtuotsus Palin Granit”, punkt 29 ja viidatud kohtupraktika).
In this respect, certain circumstances may constitute evidence that a substance or object has been discarded or of an intention or requirement to discard it within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442.
Teatavad asjaolud võivad olla märk sellest, et toimub aine või eseme äraviskamine või on olemas kavatsus või kohustus seda teha direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses.
That will be the case in particular where the substance used is a production residue, that is to say, a product not sought as
Selline on olukord eelkõige siis, kui kasutatud aine on tootmisjääk, st toode, mida sellisena ei püütud toota (eespool viidatud kohtuotsus ARCO Chemie
2008 — CASE C-188/07 such (ARCO Chemie Nederland, paragraphs 83 and 84).
Nederland jt, punktid 83 ja 84).
The Court has thus said that leftover stone from extraction processes of a granite quarry which is not the product primarily sought by the operator in principle constitutes waste (Palin Granit, paragraphs 32 and 33).
Euroopa Kohus on näiteks täpsustanud, et graniidikarjääri kaevandusjäägid, mille tootmine ei ole kaevandaja peamine eesmärk, on põhimõtteliselt jäätmed (kohtuotsus Palin Granit, punktid 32 ja 33).
However, goods, materials or raw materials resulting from a manufacturing or extraction process which is not primarily intended to produce that item may constitute not a residue but a by-product which the undertaking does not wish to discard but intends to exploit or market on economically advantageous terms in a subsequent process without prior processing (see Palin Granit, paragraph 34, and order in Case C-235/02 Saetti and Frediani [2004] ECR I-1005, paragraph 35).
Samas võib vara, materjal või tooraine, mis on saadud sellise tootmis- või kaevandamisprotsessi tulemusena, mille eesmärk ei ole otseselt selle valmistamine, käsitleda mitte jäägina, vaid kõrvaltootena, mida ettevõtja ei soovi ära visata, vaid mida ta kavatseb hiljem ilma seda eelnevalt ümber töötlemata majanduslikult soodsatel tingimustel kasutada või turustada (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 34, ja 15. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C-235/02: Saetti ja Frediani, EKL 2004, lk I-1005, punkt 35).
There is no reason to apply the provisions of Directive 75/442 to goods, materials or raw materials which have an economic value as products regardless of any form of processing and which, as such, are subject to the legislation applicable to those products (see Palin Granit, paragraph 35, and order in Saetti and Frediani, paragraph 35).
Direktiivi 75/442 sätete kohaldamist varale, materjalile või toorainele, millel on ka ilma igasuguse ümbertöötlemiseta majanduslik tooteväärtus ning mis sellisena kuuluvad nende toodete suhtes kehtivate õigusnormide kohaldamisalasse, ei õigusta tõepoolest mitte miski (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 35, ja eespool viidatud kohtumäärus Saetti ja Frediani, punkt 35).
However, having regard to the obligation to interpret the concept of waste widely in order to limit its inherent nuisance and harmful effects, the reasoning concerning by-products should be confined to situations in which the reuse of goods, materials or raw materials is not a mere possibility but a certainty, without prior processing and as an integral part of the production process (Palin Granit, paragraph 36, and order in Saetti and Frediani, paragraph 36).
Võttes arvesse jäätmete mõiste laia tõlgendamise kohustust, selleks et piirata jäätmetega kaasnevat soovimatut või kahjustavat mõju, tuleb kõrvaltooteid puudutavaid argumente piirata üksnes olukordadega, milles vara, materjali või tooraine korduskasutamine ilma eelneva ümbertöötlemiseta ei ole mitte ainult võimalik, vaid kindel ja toimub pideva tootmisprotsessi käigus (kohtuotsus Palin Granit, punkt 36, ja eespool viidatud kohtumäärus Saetti ja Frediani, punkt 36).
In addition to the criterion of whether a substance constitutes a production residue, a second relevant criterion for determining whether or not the substance is waste within the meaning of Directive 75/442 is thus the degree of likelihood that the substance will be reused without prior processing.
Lisaks kriteeriumile, mille kohaselt aine kas on või ei ole tootmisjääk, on selle aine eelneva ümbertöötlemiseta korduskasutamise tõenäosus seega teine asjakohane kriteerium, kui hinnatakse, kas aine kujutab endast jäätmeid direktiivi 75/442 tähenduses.
If, in addition to the mere possibility of reusing the substance, there is also an economic advantage to the holder in so
Kui peale lihtsa korduskasutamise võimaluse on valdajal ka majanduslikult soodne seda teha, on niisuguse korduskasutamise tõenäosus suur. Sellisel juhul ei
In that case, the substance in question can no longer be considered a substance which its holder seeks to ’discard’ and must be regarded as a genuine product (see Palin Granit, paragraph 37).
COMMUNE DE MESQUER saa kõnealust ainet käsitleda mitte ainena, mida valdaja püüab „ära visata”, vaid seda tuleb pidada tegelikuks tooteks (vt kohtuotsus Palin Granit, punkt 37).
In the case at issue in the main proceedings, it appears that the substance in question is obtained as a result of the process of refining oil.
Põhikohtuasjas ilmneb, et kõnealust ainet saadakse naftatoodete puhastamise protsessi teel.
However, this residual substance is capable of being exploited commercially on economically advantageous terms, as is confirmed by the fact that it was the subject of a commercial transaction and meets the buyer’s specifications, as the referring court points out.
Seda jääkainet võib siiski kaubanduses kasutada majanduslikult soodsatel tingimustel, mida kinnitab ka asjaolu, et see oli kaubandustehingu ese ning vastas ostja spetsifikatsioonidele, nagu rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus.
The answer to the first question must therefore be that a substance such as that at issue in the main proceedings, namely heavy fuel oil sold as a combustible fuel, does not constitute waste within the meaning of Directive 75/442, where it is exploited or marketed on economically advantageous terms and is capable of actually being used as a fuel without requiring prior processing.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et selline aine, nagu on põhikohtuasjas kõne all, st raske kütteõli, mida müüakse kütusena, ei kujuta endast jäätmeid direktiivi 75/442 tähenduses, kui seda kasutatakse või turustatakse majanduslikult soodsatel tingimustel ja kui seda saab tegelikult kütusena kasutada, ilma et seda oleks vaja eelnevalt ümber töödelda.
By its second question the referring court seeks essentially to know whether heavy fuel oil that is accidentally spilled into the sea following a shipwreck must in such circumstances be classified as waste within the meaning of category Q4 in Annex I to Directive 75/442.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raske kütteõli, mis voolab laevahuku tagajärjel merre, tuleb sellistel asjaoludel kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 I lisa kategooria Q4 tähenduses.
The Commune de Mesquer, with which the French and Italian Governments and the Commission substantially agree, takes the view that where such hydrocarbons are discharged into the sea, and all the more so if they are mixed with water and sediment, they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442.
Mesquer’ vald, kelle seisukohaga sisuliselt ühinevad Prantsuse ja Itaalia valitsus ning komisjon, leiab, et kui sellised süsivesinikud voolavad merre ja segunevad vee ja setetega, tuleb need kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses.
The Total companies submit that the mixture consisting of hydrocarbons, water and sediment from the coast constitutes waste only if there is an obligation to dispose of or recover accidentally spilled hydrocarbons as such and they are indissolubly mixed with the water and sediment.
Äriühingud Total leiavad, et süsivesinikest, veest ja ranniku setetest tekkiv segu kujutab endast jäätmeid üksnes juhul, kui on olemas õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinike kui selliste kõrvaldamise ja taaskasutamise kohustus ja kui need on vee ja setetega lahutamatult seotud.
The Belgian Government submits that the products thus spilled at sea should be classified not as waste within the meaning of Directive 75/442 but as heavy hydrocarbons within the meaning of the Liability Convention and the Fund Convention.
Belgia valitsus väidab, et niimoodi merre voolanud tooted tuleb kvalifitseerida mitte jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses, vaid rasketeks süsivesinikeks tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni tähenduses.
The United Kingdom Government, while accepting that such hydrocarbons may be classified as waste within the meaning of that directive, considers it preferable for the accidental spillage of hydrocarbons at sea to be covered exclusively by the Liability Convention and the Fund Convention, so that Directive 75/442 does not apply in such circumstances.
Mööndes, et sellised süsivesinikud võib kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi tähenduses, peab Ühendkuningriigi valitsus siiski soovitavaks, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamine kuuluks üksnes tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni kohaldamisalasse ning et seega direktiivi 75/442 sellistes olukordades ei kohaldataks.
It should be noted, to begin with, that Annex I to Directive 75/442 provides lists of substances and objects that may be classified as waste.
Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiivi 75/442 I lisas on loetletud ained ja esemed, mida võib jäätmeteks kvalifitseerida.
However, the lists are only intended as guidance, and the classification of waste is to be inferred primarily from the holder’s actions and the meaning of the term ’discard’ (see Case C-1/03 Van de Walle and Others [2004] ECR I-7613, paragraph 42).
Loetelu on aga üksnes näitlik, kuna jäätmete määratlus lähtub eelkõige valdaja tegevusest ja sõnade „ära viskama” tähendusest (vt 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-1/03: Van de Walle jt, EKL 2004, lk I-7613, punkt 42).
The fact that Annex I to Directive 75/442, entitled ‘Categories of waste’, refers in point Q4 to ‘Materials spilled, lost or having undergone other mishap, including any materials, equipment, etc., contaminated as a result of the mishap’ thus merely indicates that such materials may fall within the scope of waste.
Asjaolu, et direktiivi 75/442 I lisa „Jäätmekategooriad” punktis Q4 on nimetatud „[m]aterjal[e], mis on maha voolanud, riknenud või mõne õnnetusjuhtumi tõttu kahjustunud, kaasa arvatud materjal[e], seadme[i]d või mu[i]d eseme[i]d, mis on õnnetusjuhtumi tagajärjel saastunud”, kujutab endast üksnes märki selle kohta, et sellised materjalid on hõlmatud jäätmete mõiste kohaldamisalasse.
It cannot therefore suffice to classify as waste hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 43).
See ei võimalda iseenesest kvalifitseerida jäätmeteks õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikke, mis tekitasid ühe liikmesriigi territoriaalvete ning sellest tulenevalt ka ranniku reostuse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 43).
In those circumstances, it must be examined whether such an accidental spillage of hydrocarbons is an act by which the holder discards them within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442 (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 44).
Neil asjaoludel tuleb hinnata, kas süsivesinike väljavoolamine õnnetusjuhtumi tagajärjel on vaadeldav süsivesinike valdaja poolt nende äraviskamisena direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 44).
Where the substance or object in question is a production residue, that is to say, a product which is not itself wanted for subsequent use and which the holder cannot reuse on economically advantageous terms without prior processing, it must be regarded as a burden which the holder ‘discards’ (see Palin Granit, paragraphs 32 to 37, and Van de Walle, paragraph 46).
Kui aine või ese on tootmisjääk, st toode, mida iseenesest ei soovita hiljem kasutusele võtta ja mida selle valdaja ei saa ilma eelneva töötluseta majanduslikult tasuvalt korduskasutada, tuleb seda vaadelda üleliigse aine või esemena, mille valdaja viskab ära (vt kohtuotsus Palin Granit, punktid 32–37, ja eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 46).
In the case of hydrocarbons which are accidentally spilled and cause soil and groundwater contamination, the Court has held that they do not constitute a product which can be reused without prior processing (see Van der Walle, paragraph 47).
Õnnetusjuhtumi tagajärjel maha voolanud ning maapinna ja põhjavee reostuse tekitanud süsivesinike osas on Euroopa Kohus tõdenud, et need ei ole ilma eelneva töötluseta korduskasutatavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 47).
The same conclusion must be reached in the case of hydrocarbons which are accidentally spilled at sea and cause pollution of the territorial waters and then the coastline of a Member State.
Selline järeldus kehtib ka õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud ja ühe liikmesriigi territoriaalvete ning sellest tulenevalt ka ranniku reostuse tekitanud süsivesinike puhul.
It is common ground that the exploiting or marketing of such hydrocarbons, spread or forming an emulsion in the water or agglomerated with sediment, is very uncertain or even hypothetical.
On selge, et vette levinud või lahustunud või setetesse imbunud süsivesinike kasutamine või turustamine on problemaatiline või isegi hüpoteetiline.
It is also agreed that, even assuming that it is technically possible, such exploiting or marketing would in any event imply prior processing operations which, far from being economically advantageous for the holder of the substance, would in fact be a significant financial burden.
Samuti on selge, et isegi kui tunnistada, et see on tehniliselt võimalik, eeldaks selline kasutamine või turustamine igal juhul eelnevat ümbertöötlemist, mis ei oleks aine valdajale kaugeltki majanduslikult soodne, vaid tooks endaga kaasa märkimisväärseid rahalisi kulutusi.
It follows that such hydrocarbons accidentally spilled at sea are to be regarded as substances which the holder did not intend to produce and which he ‘discards’, albeit involuntarily, while they are being transported, so that they must be classified as waste within the meaning of Directive 75/442 (see, to that effect, Van der Walle, paragraphs 47 and 50).
Järelikult tuleb õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikke pidada aineks, mida selle valdaja ei kavatsenud toota ja mille ta selle veo käigus – küll tahtmatult – „ära viskab”, mistõttu need süsivesinikud tuleb kvalifitseerida jäätmeteks direktiivi 75/442 tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punktid 47 ja 50).
Moreover, the applicability of that directive is not called into question by the fact that the accidental spillage of hydrocarbons took place not on the land territory of a Member State but in its exclusive economic zone.
Direktiivi kohaldatavust ei välista ka asjaolu, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike väljavoolamine toimus mitte liikmesriigi maismaaterritooriumil, vaid tema majandusvööndis.
Without there being any need to rule on the applicability of the directive at the place where the ship sank, it suffices to observe that the hydrocarbons thus accidentally spilled drifted along the coast until they were washed up on it, so being discharged on the Member State’s land territory.
Ilma et oleks vaja otsustada direktiivi kohaldatavuse üle laevahuku koha suhtes, piisab, kui märkida, et õnnetusjuhtumi tagajärjel välja voolanud süsivesinikud hulpisid piki rannikut ning kandusid lõpuks randa, levides nii liikmesriigi maismaaterritooriumile.
It follows that, in the circumstances of the sinking of an oil tanker such as those at issue in the main proceedings, Directive 75/442 applies ratione loci.
Sellest järeldub, et naftatankeri hukkumise selliste asjaolude korral, nagu on põhikohtuasjas kõne all, kuulub direktiiv 75/442 kohaldamisele ratione loci.
Consequently, the answer to the second question must be that hydrocarbons accidentally spilled at sea following a shipwreck, mixed with water and sediment and drifting along the coast of a Member State until being washed up on that coast, constitute waste within the meaning of Article 1(a) of Directive 75/442, where they are no longer capable of being exploited or marketed without prior processing.
Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et laevahuku tagajärjel merre voolanud süsivesinikud, mis on segunenud vee ja setetega ja mis hulbivad piki liikmesriigi rannikut ning kanduvad lõpuks randa, kujutavad endast jäätmeid direktiivi 75/442 artikli 1 punkti a tähenduses, kui neid ei saa enam eelneva ümbertöötlemiseta kasutada ega turustada.
By its third question the referring court seeks to know whether, in the event of the sinking of an oil tanker, the producer of the heavy fuel oil spilled at sea and/or the seller of the fuel and charterer of the ship carrying the fuel may be required to bear the cost of disposing of the waste thus generated, even though the substance spilled at sea was transported by a third party, in this case a carrier by sea.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas naftatankeri huku korral võib merre voolanud raske kütteõli tootjat ja/või müüjat ja seda ainet vedava laeva prahtijat kohustada kandma sel viisil tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid, kuigi väljavoolanud ainet vedas kolmas isik, käesoleval juhul meretranspordiettevõtja.
The Commune de Mesquer submits that in the main proceedings, for the purposes of the application of Article 15 of Directive 75/442, the producer of the heavy fuel oil and the seller of that fuel oil and charterer of the ship carrying it must be regarded as producers and holders, within the meaning of Article 1(b) and (c) of that directive, of the waste resulting from the spillage into the sea of that substance.
Mesquer’ vald leiab, et direktiivi 75/442 artikli 15 kohaldamisel tuleb põhikohtuasjas raske kütteõli tootjat ja müüjat ning selle laeva prahtijat, millega ainet veeti, käsitada direktiivi artikli 1 punktide b ja c tähenduses nende jäätmete tekitajate ja valdajatena, mis tulenesid aine merre voolamisest.
According to the Total companies, in circumstances such as those at issue in the main proceedings, Article 15 of Directive 75/442 does not apply to the producer of the heavy fuel oil or to the seller of the oil and charterer of the ship carrying that substance, in that, at the time of the accident which converted the substance into waste, it was being carried by a third party.
Äriühingud Total leiavad, et põhikohtuasja asjaoludel ei ole direktiivi 75/442 artikkel 15 kohaldatav raske kütteõli tootja ega müüja ega ka selle laeva prahtija suhtes, millega ainet veeti, kuna selle õnnetusjuhtumi hetkel, mille tõttu aine muutus jäätmeteks, vedas seda kolmas isik.
Furthermore, that provision also does not apply to the producer of the heavy fuel oil simply because he produced the product from which the waste came.
Kõnealune säte ei ole kohaldatav ka raske kütteõli tootja suhtes üksnes seetõttu, et ta on tootja, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
The French Government, with which the Italian Government and the Commission agree in part, takes the view that the producer of the heavy fuel oil and/or the
Prantsuse valitsus, kelle seisukohaga osaliselt ühinevad Itaalia valitsus ja komisjon, leiab, et raske kütteõli tootjat ja/või müüjat ning selle laeva prahtijat, millega ainet veeti, saab käsitada nende jäätmete tekitajate ja/või valdajatena, mis tulenesid aine
The Commission adds, however, that the producer of a product such as heavy fuel oil may not, merely because of that activity, be regarded as a ‘producer’ and/or ‘holder’ within the meaning of Article 1(b) and (c) of Directive 75/442 of the waste generated by that product on the occasion of an accident during transport.
Komisjon lisab siiski, et sellise toote nagu raske kütteõli tootjat ei saa üksnes sellise tegevuse tõttu pidada aine vedamisel aset leidnud õnnetusjuhtumi tõttu tekkinud jäätmete „tekitajaks” ja/või „valdajaks” direktiivi 75/442 artikli 1 punktide b ja c tähenduses.
He is none the less obliged under the second indent of Article 15 of that directive to bear the cost of disposing of the waste, in his capacity as ‘producer of the product from which the waste came’.
Sellegipoolest on ta vastavalt direktiivi artikli 15 teisele taandele kohustatud „tootjana, kelle tootest jäätmed on tekkinud”, kandma jäätmete kõrvaldamise kulud.
According to the Belgian Government, the application of Directive 75/442 is excluded because the Liability Convention applies.
Belgia valitsuse meelest on direktiivi 75/442 kohaldamine välistatud seetõttu, et tsiviilvastutuse konventsioon on kohaldatav.