natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, Mr Di Pietro, having been elected to the Italian Parliament in the elections held on 9 and 10 April 2006 and having opted in favour of a seat in the National Parliament, left vacant his seat in the European Parliament .
Pärast seda, kui A. Di Pietro valiti 9. ja 10. aprilli 2006. aasta valimistel Itaalia parlamenti ning ta otsustas siseriikliku mandaadi kasuks, jättis ta oma koha Euroopa Parlamendis siiski vabaks.
After Mr Occhetto had
A. Occhetto võttis oma loobumise tagasi ja Itaalia
ORDER OF 15.11.2007 — CASE T-215/07 R revoked his withdrawal, the National Electoral Office declared him the elected candidate for the Italy South constituency.
MÄÄRUS 15.11.2007 – KOHTUASI T-215/07 R valimiskomisjon kuulutas ta valituks Lõuna-Itaalia valimisringkonnas.
That declaration was contested before the competent Italian courts; during those proceedings, the matter of Mr Occhetto’s withdrawal was raised and discussed and the proceedings culminated in the official proclamation of the election of the applicant, of which the Parliament was notified by the National Electoral Office on 29March 2007 .
Valituks kuulutamise suhtes toimus Itaalia pädevates kohtutes menetlus, milles vaieldi A. Occhetto loobumise üle ja mis päädis hageja ametlikult valituks kuulutamisega, millest Itaalia valimiskomisjon teatas parlamendile 29. märtsil 2007.
This present dispute is in connection with a verification of the applicant’s credentials carried out pursuant to Article 12 of the 1976 Act and in response to the contestation lodged by Mr Occhetto, pursuant to the same article, which constitutes the legal basis of the Parliament’s jurisdiction in the matter.
Käesolev vaidlus puudutab seega parlamendi poolt hageja volituste kontrollimist, mis toimus 1976. aasta akti artikli 12 alusel pärast seda, kui A. Occhetto oli esitanud vaide sama artikli alusel, mis kujutab endast parlamendil kõnealuses valdkonnas oleva pädevuse õiguslikku alust.
It is apparent from the wording of Article 12 of the 1976 Act that the Parliament has no fundamental jurisdiction to ensure compliance with Community law, either generally or, more particularly, in the context of elections.
1976. aasta akti artikli 12 sõnastusest tuleneb, et parlamendil ei ole mingit põhimõttelist pädevust, et kontrollida, kas liikmesriigid järgivad ühenduse õigust, ning seda nii üldises mõttes kui ka täpsemalt valimiste valdkonnas.
On the contrary, the wording of that provision shows that the Parliament’s power of verification is, at least prima facie, limited .
Selle sätte sõnastusest ilmneb vastupidi, et parlamendi kontrollipädevus näib vähemalt esmapilgul piiratud.
Although the Parliament correctly states, in recital P of the contested decision, that it is for the European Parliament, and the European Parliament alone, to verify the credentials of its Members, it omits to mention the second sentence of Article 12 of the 1976 Act, which is inseparable from the first, inasmuch as it clarifies it, by introducing a dual restriction on the Parliament’s power of verification .
Kuigi parlament kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduses P õigesti, et tema ja ainult tema ülesanne on kontrollida oma liikmete volitusi, jätab ta mainimata 1976. aasta akti artikli 12 teise lause, mis on esimesest lausest lahutamatu, kuna see täpsustab eelmist, kehtestades parlamendi kontrollipädevusele kaks piirangut.
First, the Parliament, for that purpose, ‘shall take note of the results declared officially by the Member States’.
Esiteks tuleb märkida, et selleks „võtab [parlament] teadmiseks liikmesriikide poolt ametlikult teatatud tulemused”.
In that regard, it should be pointed out that, under Article 8 of the 1976 Act, ‘the electoral procedure shall be governed in each Member State by its national provisions’, subject to the provisions of the 1976 Act.
Selles suhtes tuleb meenutada, et vastavalt 1976. aasta akti artiklile 8 „reguleeritakse igas liikmesriigis valimismenetlust siseriiklike õigusnormidega”, kui 1976. aasta akti muudest sätetest ei tulene teisiti.
Therefore, although the Member States are required to comply with the provisions of the 1976 Act insofar as they lay down certain electoral procedures, the fact none the less remains that, in the end, they have the task of organising the elections, in accordance with the procedure laid down by their national provisions, and also, in that connection, of counting the votes and making the official declaration of the electoral results.
Seega, kuigi liikmesriigid on kohustatud järgima 1976. aasta akti sätteid, kuna nendes on ette nähtud teatavad valimiseeskirjad, on siiski lõpuks nende ülesanne vastavalt siseriiklike õigusnormidega kehtestatud menetlusele valimisi korraldada ja sellega seoses ka hääli lugeda ja valimistulemusi ametlikult välja kuulutada.
‘Taking note’ of those results seems to mean that the Parliament’s role is merely to take note of the declaration, already made by the national authorities, of the persons elected, that is, of a pre-existing legal situation arising exclusively from a decision of those authorities, which highlights the Parliament’s total lack of discretion in the matter.
Toiming, mis seisneb kõnealuste tulemuste „teadmiseks võtmises” tundub tähendavat, et parlamendi roll piirdub sellega, et ta võtab teadmiseks, kes on siseriiklike ametivõimude poolt juba kindlaks tehtud valituks osutunud isikud, st võtab teadmiseks olemasoleva õigusliku olukorra, mis tuleneb üksnes siseriiklike ametivõimude otsusest, mistõttu on parlamendi kaalutlusruumi täielik puudumine kõnealuses valdkonnas rõhutatud.
It therefore appears that, in this context, the Parliament is precluded from calling in question the actual regularity of the national measure concerned and from refusing to take note of it, if it considers that there is an irregularity (see, regarding a case in which the Parliament took note of a disqualification declared by the competent national authority, Case C-208/03 PLe Pen v Parliament, cited in paragraph 42 above, paragraphs 49 and 56, and Case T-353/00 Le Pen v Parliament, cited in paragraph 42 above, paragraphs 90 to 92).
Seega näib olevat välistatud, et parlament võiks selles kontekstis asjaomase siseriikliku õigusakti õiguspärasuse kahtluse alla seada ja keelduda seda teadmiseks võtmast, kui ta leiab, et on toimunud õigusnormi rikkumine (vt juhtumi kohta, kui parlament võttis teadmiseks mandaadi kehtetuks tunnistamise, mille oli otsustanud pädev siseriiklik ametivõim, eespool punktis 42 viidatud 7. juuli 2005. aasta kohtuotsus Le Pen vs. parlament, punktid 49 ja 56, ja eespool punktis 42 viidatud 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Le Pen vs. parlament, punktid 90–92).
Secondly, the Parliament’s special power to rule on disputes arising at the time of the verification of credentials is also restricted ratione materiae only to disputes ‘which may arise out of the provisions [of the 1976 Act] other than those arising out of the national provisions to which the Act refers’.
Teiseks on ka parlamendi eripädevus seoses volituste kontrollimisega tekkinud vaidluste lahendamisel piiratud ratione materiae üksnes 1976. aasta akti „sätetest tuleneda võiva[te] vaidlus[tega], välja arvatud need, mis tulenevad aktis osutatud siseriiklikest õigusnormidest”.
It appears, at least prima facie, that the Parliament failed to have regard to the scope of Article 6 of the 1976 Act, by applying it in a situation which it does not cover.
Vähemalt esmapilgul näib, et parlament on eiranud 1976. aasta akti artikli 6 ulatust, rakendades seda olukorras, mis ei kuulu selle kohaldamisalasse.
That article relates only to the Members of the Parliament, who must be able to exercise their rights and powers independently, not to elected candidates whose
Tegelikult puudutab kõnealune artikkel üksnes parlamendiliikmeid, kellel peab olema võimalik oma õigusi iseseisvalt teostada, mitte valituks osutunud kandidaate, kelle volitusi ei
ORDER OF 15.11.2007 — CASE T-215/07 R credentials have not yet been verified by the Parliament, in accordance with Article 12 of the 1976 Act.
MÄÄRUS 15.11.2007 – KOHTUASI T-215/07 R ole parlament veel vastavalt 1976. aasta akti artiklile 12 kontrollinud.
The Parliament’s validation of the mandate of such a person, in the procedure to verify his credentials, is an essential prerequisite for Article 6 of the 1976 Act to become applicable to him.
Sellise isiku mandaadi kinnitamine parlamendi poolt volituste kontrollimise menetluses kujutab endast eeltingimust, mis on hädavajalik selleks, et 1976. aasta akti artikkel 6 tema suhtes kohaldatavaks muutuks.
The final sentence of the first subparagraph of Rule 3(2) of the Parliament’s Rules of Procedure does not affect that conclusion.
Euroopa Parlamendi kodukorra artikli 3 lõike 2 esimese lõigu viimane lause ei näi seda järeldust kahtluse alla seadvat.
That provision allows a candidate who has been elected but whose credentials have not yet been verified to sit as a Member of the Parliament enjoying full rights, including those under Article 6 of the 1976 Act, but only provisionally and subject to the Parliament’s subsequent decision regarding the verification of his credentials.
See säte võimaldab valituks osutunud kandidaadil, kelle volitusi ei ole veel kontrollitud, osaleda parlamendiliikmena täievoliliselt, sh 1976. aasta akti artiklist 6 tulenevaid õigusi teostades, parlamendi istungitel, kuid seda üksnes ajutiselt ja piiramata parlamendi hilisemat otsust tema volituste kontrollimise kohta.
It should be pointed out, however, that the statement of reasons of the contested decision reveals that the Parliament intended to assimilate the situation of an elected candidate to that of a Member of the Parliament, based on an interpretation of Article 6 of the 1976 Act carried out in the light of Article 2 of the Statute for Members, which does not enter into force until 2009 and which provides that Members are to be free and independent (paragraph 1) and that agreements concerning the resignation from office of a Member before or at the end of a parliamentary term are to be null and void (paragraph 2) (see recital F of the contested decision).
Siiski tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendustest ilmneb parlamendi tahe samastada valituks osutunud kandidaat parlamendiliikmega ning seda 1976. aasta akti artikli 6 tõlgenduse kohaselt, milles ta lähtub alles 2009. aastal jõustuva parlamendiliikmete põhimääruse artikli 2 sõnastusest, mis näeb ette, et parlamendiliikmed on vabad ja sõltumatud (lõige 1) ja et kokkulepped seoses mandaadist loobumisega enne ametiaja lõppu või selle lõppedes on kehtetud (lõige 2) (vt vaidlustatud otsuse põhjendus F).
The Parliament accordingly considers, in recital K of the contested decision, that ‘the legal scope of Article 6 of the [1976 Act] includes candidates who are officially on a post-electoral list, this being in Parliament’s interest since such candidates are potential Members of the European Parliament’.
Parlament leiab vaidlustatud otsuse põhjenduses K samuti, et „[1976. aasta] akti artikli 6 õiguslik ulatus hõlmab oma kohaldamisalas ka kandidaate, kes on ametlikult valimistejärgses järjestuses, ning seda parlamendi huvides […], teades, et sellised kandidaadid tõenäoliselt moodustavad parlamendi”.
Apart from the fact that Mr Occhetto was not actually included in the post-electoral list of candidates drawn up by the Italian authorities after the June 2004 elections, it may be considered, prima facie, that the Parliament’s aforementioned assertion is based on an interpretation contra legem of Article 6 of the 1976 Act which cannot be upheld.
Lisaks asjaolule, et A. Occhetto ei olnud just valimistejärgses kandidaatide järjestuses, mille Itaalia ametivõimud koostasid pärast 2004. aasta juunikuu valimisi, on võimalik esmapilgul leida, et parlamendi eespool mainitud väide lähtub 1976. aasta akti artikli 6 contra legem tõlgendusest, millega ei saa nõustuda.
The issues raised by Mr Occhetto’s contestation have nothing to do, a priori, with the actual exercise of a Member’s mandate but relate to a situation at an earlier stage, concerning the regularity of the official proclamation of the election of a candidate by the competent national authorities.
Seoses A. Occhetto vaidega üles kerkinud probleemid ei puuduta iseenesest mingil viisil tema kui parlamendiliikme ülesannete tegelikku täitmist, vaid on seotud eelneva olukorraga, mis puudutab liikmesriigi pädevate ametivõimude poolt kandidaadi ametlikult valituks kuulutamise õiguspärasust.
That situation and the disputes relating there to fall within the scope of the national electoral legislation and of the competent national administrative and legal authorities.
See olukord ja sellega kaasnevad vaidlused kuuluvad siseriikliku valimisseaduse kohaldamisalasse ja siseriiklike pädevate haldusorganite ja kohtute pädevusse.
It is important to point out that it was specifically to that effect that the Parliament adopted its decision of 3 July 2006, to which it did not refer in the contested decision and in which it held, pursuant to Article 12 of the 1976 Act, that the applicant’s contestation, following the official proclamation of the election of Mr Occhetto, who had previously been restored to his position as the first on the list of candidates who had not been elected in the Italy South constituency, was inadmissible because it was based on Italian electoral law.
Tuleb rõhutada, et just sellises võtmes võttis parlament vastu 3. juuli 2006. aasta otsuse, mida ta vaidlustatud otsuses ei maininud ja milles ta 1976. aasta akti artikli 12 alusel leidis, et hageja vaie selle peale, kui ametlikult kuulutati valituks A. Occhetto, kelle koht esimese valimata jäänud kandidaadina Lõuna-Itaalia valimisringkonnas oli eelnevalt taastatud, ei olnud vastuvõetav, kuna see põhines Itaalia valimisseadusel.
Therefore, the applicant’s claim that, by adopting the contested decision, the Parliament infringed Article 12 of the 1976 Act is not without substance.
Neil asjaoludel ei näi hageja väide, mille kohaselt parlament vaidlustatud otsust vastu võttes rikkus 1976. aasta akti artiklit 12, täiesti alusetu.
That conclusion is unaffected by the wording of Rule 3(5) of the Parliament’s Rules of Procedure, expressly referred to in recital C of the contested decision.
Seda järeldust ei näi olevat võimalik ümber lükata Euroopa Parlamendi kodukorra artikli 3 lõike 5 sõnastusega, millele vaidlustatud otsuse põhjenduses C otsesõnu viidatakse.
The reference to that provision does not prima facie allow the Parliament to alter the
Viide sellele sättele ei saa esmapilgul võimaldada parlamendil muuta
ORDER OF 15.11.2007 — CASE T-215/07 R sphere of competence in respect of the powers of its Members conferred on it by Article 12 of the 1976 Act.
MÄÄRUS 15.11.2007 – KOHTUASI T-215/07 R pädevusala, mis tal on vastavalt 1976. aasta akti artiklile 12 tema liikmete volituste valdkonnas.
Indeed, pursuant to the principle of the hierarchy of norms, a provision of the Rules of Procedure cannot allow derogation from the provisions of the 1976 Act and confer on the Parliament wider powers than it holds under that act (Case T-353/00 Le Pen v Parliament, cited in paragraph 42 above, paragraph 93).
Euroopa Parlamendi kodukorra säte ei saa vastavalt normihierarhia põhimõttele teha erandit 1976. aasta akti sätetest ega anda parlamendile laiemat pädevust kui see, mis tal on vastavalt kõnealusele aktile (eespool punktis 42 viidatud 10. aprilli 2003. aasta kohtuotsus Le Pen vs. parlament, punkt 93).
Therefore, if that is the way Rule 3(5) of the Parliament’s Rules of Procedure is to be construed, it is, as the applicant rightly points out, unlawful.
Seega, kui Euroopa Parlamendi kodukorra artikli 3 lõikest 5 tuleks sellisel viisil aru saada, oleks see – nagu hageja õigesti väidab – õigusvastane.
The Parliament suggests another interpretation of Rule 3(5) of the Rules of Procedure, according to which, ‘from the moment that the European Parliament validated a parliamentary mandate, such as that of Mr Occhetto in July 2006, it [would have] the task — in the event that that nomination is withdrawn by the national authorities on the basis of a withdrawal declared by the European Parliament Member in question, as was the case in the communication [from the National Electoral Office] of 29March 2007 — of verifying whether that withdrawal complie[d] with the rules laid down in the 1976 Act’.
Parlament pakub välja oma kodukorra artikli 3 lõike 5 teistsuguse tõlgenduse, mille kohaselt „alates hetkest, mil Euroopa Parlament on parlamendiliikme mandaadi kehtivust kinnitanud nagu A. Occhetto puhul juulis 2006, on parlamendi ülesanne kontrollida – juhul kui siseriiklikud ametivõimud tunnistavad selle parlamendiliikme mandaadi kehtetuks Euroopa Parlamendi kõnealuse liikme tagasiastumise alusel, nagu toimus [Itaalia valimiskomisjoni] 29. märtsi 2007. aasta teates –, kas selline kehtetuks tunnistamine järgib 1976. aasta aktis kehtestatud põhimõtteid”.
In that regard, it need only be said that the applicant was not appointed a Member following the withdrawal of the ‘Member’ Mr Occhetto.
Selles suhtes piisab tõdemisest, et hagejat ei nimetatud parlamendiliikmeks „parlamendiliikme” A. Occhetto tagasiastumise tõttu.
The Parliament’s argument that, in essence, an interpretation of the power of verification laid down in Article 12 of the 1976 Act other than that contained in the contested decision would wholly negate the effectiveness of that provision is unfounded.
Parlamendi argument, mille kohaselt 1976. aasta akti artiklis 12 ette nähtud kontrollipädevuse teistsuguse tõlgendusega kui see, mis sisaldub vaidlustatud otsuses, võetaks kõnealuselt sättelt igasugune kasulik mõju, ei näi olevat põhjendatud.
It is not disputed that the Parliament has full power to rule, pursuant to Article 12 of the 1976 Act, on the position of an elected candidate possessing one of the qualities incompatible with being a Member of the Parliament, as listed in Article 7 of the 1976 Act.
On selge, et parlamendil on täielik pädevus 1976. aasta akti artikli 12 alusel otsustada sellise valituks osutunud kandidaadi olukorra üle, kellel on üks parlamendiliikme staatusega kokkusobimatu omadus, mis on loetletud 1976. aasta akti artiklis 7.
So far as concerns the Parliament’s argument that its decision on the verification of credentials would itself be unlawful if it were based on an unlawful national measure, in the present case the national measure officially proclaiming the election results, this argument is also unfounded.
Mis puudutab parlamendi argumenti selle kohta, et tema otsus volituste kontrollimise kohta oleks ise ebaseaduslik, kui see põhineks õigusvastasel siseriiklikul õigusaktil, st käesoleval juhul siseriiklikul õigusaktil, millega kuulutati ametlikult välja valimistulemused, siis ka see argument ei näi olevat põhjendatud.
Indeed, according to the case-law, where, as in the present case, a national measure forms part of a Community decisionmaking procedure and, by virtue of the division of powers in the field in question, is binding on the Community decisiontaking authority and therefore determines the terms of the Community decision to be adopted, any irregularity that might affect the national measure cannot affect the validity of the decision of the Community authority (see, to this effect, Case C-97/91 Oleificio Borelli v Commission [1992] ECR I-6313, paragraphs 10 to 12, and the order of 21 May 2007 in Case T-18/07 R Kronberger v Parliament, not published in the ECR, paragraphs 38 to 40).
Kohtupraktika kohaselt, juhul kui – nagu käesolevas asjas – siseriiklik õigusakt on kaasatud ühenduse otsustusprotsessi ja asjaomases valdkonnas kehtiva pädevuse jaotuse tõttu on ühenduse otsustava organi jaoks siduv ning määrab seetõttu kindlaks ühenduse tehtava otsuse tingimused, ei saa selles siseriiklikus õigusaktis sisalduda võivad rikkumised mingil juhul mõjutada ühenduse organi otsuse õiguspärasust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 3. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-97/91: Oleificio Borelli vs. komisjon, EKL 1992, lk I-6313, punktid 10–12, ja Esimese Astme Kohtu presidendi 21. mai 2007. aasta määrus kohtuasjas T-18/07 R: Kronberger vs. parlament, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 38–40).
Therefore, any irregularity that might affect the official proclamation of the election results by the national authority with competence in the matter cannot in any way affect the legality of the Parliament’s decision concerning the verification of the credentials of the elected candidates.
Seega, võimalikud rikkumised, mis valimistulemuste ametlikul väljakuulutamisel liikmesriigi pädeva ametivõimu poolt toime pandi, ei saa mingil viisil mõjutada parlamendi selle otsuse õiguspärasust, mis käsitleb valituks osutunud kandidaatide volituste kontrollimist.
In that regard, it is important to point out that it is for the national courts, where appropriate after obtaining a preliminary ruling from the Court of Justice, pursuant to Article 234 EC, to rule on the lawfulness of the national electoral provisions and procedures (see, to this effect, Kronberger v Parliament, cited in paragraph 91 above, paragraph 41).
Selles suhtes on põhjust meenutada, et liikmesriigi kohtute ülesanne on – vajaduse korral pärast Euroopa Kohtule EÜ artikli 234 tähenduses eelotsusetaotluse esitamist – teha otsus valimisi puudutavate siseriiklike normide ja menetluste seaduslikkuse kohta (vt selle kohta eespool punktis 91 viidatud määrus Kronberger vs. parlament, punkt 41).
In the present case, such a judicial review actually took place before the competent Italian courts, under Italian Law No 18 .
Käesolevas asjas toimus selline kohtulik kontroll tõepoolest Itaalia pädevates kohtutes Itaalia seaduse nr 18 alusel. Kõigepealt tegi Tribunale amministrativo regionale del Lazio ja seejärel Consiglio di Stato Itaalia valimismenetluse õiguspärasuse
ORDER OF 15.11.2007 — CASE T-215/07 R
MÄÄRUS 15.11.2007 – KOHTUASI T-215/07 R kohta otsuse, mis tõi kaasa hageja kuulutamise valituks parlamendiliikmena.
Although the Italian courts did not refer to the Court of Justice for a preliminary ruling in connection with those proceedings, that appears to be due to the fact that the issues raised before them related not to the interpretation of Community law but to national law and, more particularly, to the validity of Mr Occhetto’s initial withdrawal from the election and the subsequent revocation of that withdrawal.
Asjaolu, et Itaalia kohtud ei esitanud kõnealuses menetluses Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust, näib tulenevat sellest, et nende menetluses tõstatatud küsimused ei puudutanud ühenduse õiguse tõlgendamist, vaid siseriiklikku õigust ja täpsemalt A. Occhetto valituks osutumisest esialgse loobumise kehtivust ning loobumise hilisema tagasivõtmise kehtivust.
It is apparent from all the foregoing considerations that the applicant’s argument that the Parliament does not have competence to adopt the contested decision is weighty and cannot be discounted without a more in_depth examination, which is a matter only for the Court giving judgment in the main action.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest nähtub, et hageja argumendid, mis käsitlevad parlamendi pädevuse puudumist vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks, on tõsiseltvõetavad ja neid ei saa kõrvale lükata ilma põhjalikuma uurimiseta, mille läbiviimine on üksnes põhiküsimust lahendava kohtukoosseisu ülesanne.
Therefore, it must be held that the condition for establishing a prima facie case is satisfied in this instance without it being necessary to examine the other arguments put forward by the applicant .
Järelikult tuleb tõdeda, et fumus boni iuris’e tingimus on käesolevas asjas täidetud, ja seda ilma, et oleks vaja hageja muid argumente läbi vaadata.
Urgency and balancing of interests
Kiireloomulisus ja huvide kaalumine
The applicant claims that the dismissal of this application will cause him serious and irreparable harm, since the contested decision deprived him of his mandate to the European Parliament and, therefore, prevented him from carrying out the tasks entrusted to him by the voters.
Hageja väidab, et käesoleva taotluse rahuldamata jätmine tekitaks talle olulist ja korvamatut kahju, kuna vaidlustatud otsusega jäeti ta ilma Euroopa Parlamendi liikme mandaadist ja sellest tulenevalt takistati tal täita ülesandeid, mis valijad olid talle usaldanud.