natgillin/translations-raw huggingface dataset:
From this angle, the framework agreement seeks to place limits on successive recourse to the latter category of employment relationship, a category regarded as a potential source of abuse to the disadvantage of workers, by laying down as a minimum a number of protective provisions designed to prevent the status of employees from being insecure (see Adeneler and Others, paragraph 63).
Seda silmas pidades, kuna tähtajaliste töösuhete järjestikune kasutamine võib olla töötajate kahjuks toimivate kuritarvituste võimalik allikas, on raamkokkuleppega püütud seda liiki töösuhete kasutamist piirata, kehtestades teatava minimaalse arvu sätteid, mille eesmärk on vältida palgatöötajate olukorra kahjustamist (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 63).
As is apparent from Clause 1(b) of the framework agreement, its purpose is to establish a framework to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Nagu raamkokkuleppe klausli 1 punktist b nähtub, on selle eesmärk luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.
According to its own terms, Clause 5(1) of the framework agreement specifically pursues that objective of prevention.
Raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 eesmärk punkti enda sõnastuse kohaselt on nimelt kuritarvituste vältimine.
It follows that the Member States are required under Article 10 EC and the third paragraph of Article 249 EC, as well as under Directive 1999/70 itself, to take any appropriate measure, whether general or particular, to achieve the objective of that directive and of the framework agreement of preventing the abusive use of fixedterm contracts.
Järelikult on liikmesriigid nii EÜ artikli 10 ja EÜ artikli 249 kolmanda lõigu kui ka direktiivi 1999/70 kohaselt kohustatud võtma kõik vajalikud üld- ja erimeetmed, et saavutada nimetatud direktiivi ja raamkokkuleppe eesmärk, mis seisneb tähtajaliste töölepingute kuritarvitamise vältimises.
However, that obligation would be rendered ineffective if an authority of a Member State, acting in its capacity as a public employer, were authorised to renew contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force, thereby depriving the persons concerned for an unreasonable period of time of the benefit of the measures adopted by the national legislature for the purpose of transposing Clause 5 of the framework agreement.
See kohustus jääks kasuliku mõjuta, kui avalikus sektoris tööandjana tegutseval liikmesriigi ametiasutusel oleks lubatud pikendada lepinguid ebaharilikult pikaks ajaks ajavahemikul, mis jääb direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja ja seda direktiivi ülevõtva õigusakti jõustumise vahele, kui sellise pikendamise tulemuseks on see, et huvitatud isikute suhtes ei kuulu ebamõistliku aja vältel kohaldamisele õigusnormid, mille siseriiklik seadusandja on vastu võtnud raamkokkuleppe klausli 5 ülevõtmiseks.
In the light of the foregoing, the answer to the third question must be that Article 10 EC, the third paragraph of Article 249 EC, and Directive 1999/70 must be interpreted as meaning that an authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures contrary to the objective pursued by that directive and the framework agreement as regards prevention of the abusive use of fixedterm contracts, which consist in the renewal of such contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et EÜ artiklit 10 ja EÜ artikli 249 kolmandat lõiku ning direktiivi 1999/70 tuleb tõlgendada nii, et avaliku sektori tööandjana tegutseval liikmesriigi ametiasutusel ei ole lubatud võtta meetmeid, mis on vastuolus direktiivi ja raamkokkuleppe eesmärgiga vältida tähtajaliste töölepingute kasutamise võimalikku kuritarvitamist, mis seisneb selliste lepingute pikendamises ebaharilikult pikaks ajaks ajavahemikul, mis jääb asjassepuutuva direktiivi ülevõtmise tähtaja ja seda ülevõtva õigusakti jõustumise vahele.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court is not required to declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Direct- ive 1999/70, it is necessary to answer the fourth question, by which the referring court queries, in essence, whether it is under an obligation, by virtue of its obligation to interpret domestic law in conformity with Community law, to give the 2003 Act retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed.
Juhtudeks, mil – arvestades vastust esimesele küsimusele – eelotsusetaotluse esitanud kohus ei pea tunnistama ennast pädevaks põhikohtuasjas kaebuse esitajate nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otseselt direktiivil 1999/70, tuleb vastata tema neljandale küsimusele, millega on soovitud teada sisuliselt seda, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus peab – tulenevalt kohustusest tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas ühenduse õigusega – andma 2003. aasta seadusele tagasiulatuva jõu kuni kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtajani.
As a preliminary point, it must be noted that the fourth question relates only to section 6 of the 2003 Act, which is the measure that transposes Clause 4 of the framework agreement.
Kõigepealt tuleb märkida, et neljas küsimus puudutab vaid 2003. aasta seaduse artiklit 6, mis kujutab endast raamkokkuleppe klausli 4 ülevõtmise meedet.
It is indicated in the order for reference that the complainants in the main proceedings have, on the other hand, conceded that the wording used in section 9 of the 2003 Act makes it impossible for retrospective effect to be given to that section (which effectively transposes Clause 5 of the framework agreement), and to interpret it in that way would be contra legem.
Tegelikult on eelotsusetaotluses märgitud, et põhikohtuasjas kaebuse esitajad on vastupidi väitnud, et 2003. aasta seaduse artiklis 9 kasutatud sõnastus välistab tagasiulatuva jõu andmise sellele artiklile – millega võetakse üle raamkokkuleppe klausel 5 –, kuna selline tõlgendus oleks contra legem.
It is thus necessary to consider whether, in the situation referred to in paragraph 93 of this judgment where it would have jurisdiction only to rule on the complaints in the main proceedings in so far as they are based on an infringement of the 2003 Act, the referring court is required — in accordance with the obligation to interpret national law in conformity with Community law — to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed.
Järelikult on vaja uurida, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus peab juhtudel, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 93, st mil ta on pädev läbi vaatama üksnes neid põhikohtuasja nõudeid, mis põhinevad 2003. aasta seaduse rikkumisel, kooskõlalise tõlgendamise kohustusest tulenevalt andma viidatud seaduse artiklile 6 tagasiulatuva jõu kuni direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtajani.
The referring court states in that regard that, while it is true that the wording of section 6 of the 2003 Act does not expressly preclude a retrospective construction, a domestic rule of construction does preclude the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab selles osas, et kuigi 2003. aasta seaduse selle artikli sõnastus ei välista sõnaselgelt sellele sättele tagasiulatuva jõu andmist, välistavad seaduste tõlgendamist käsitlevad siseriiklikud õigusnormid seaduse kohaldamise tagasiulatuvalt, v.a juhtudel, kui see on selgelt ja ühemõtteliselt ette nähtud.
In that regard, when applying domestic law and, in particular, legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, national courts are bound to interpret that law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive in order to achieve the result sought by it and thus to comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, in particular, Pfeiffer and Others, paragraph 113 and the caselaw cited).
Selles osas tuleb meelde tuletada, et siseriiklikud kohtud peavad siseriikliku õiguse ning eelkõige selliste õigusaktide rakendamisel, mis on vastu võetud direktiiviga kehtestatud nõuete täitmiseks, tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiiviga sätestatud tulemus ning seeläbi täita EÜ artikli 249 kolmanda lõigu nõudeid (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 113 ja seal viidatud kohtupraktika).
The requirement that national law be interpreted in conformity with Community law is inherent in the system of the EC Treaty, since it permits national courts, for the matters within their jurisdiction, to ensure the full effectiveness of Community law when they determine the disputes before them (see, inter alia, Pfeiffer and Others, paragraph 114, and Adeneler and Others, paragraph 109).
Nõue, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, on omane EÜ asutamislepinguga loodud süsteemile, kuna võimaldab siseriiklikel kohtutel oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamisel tagada ühenduse õiguse efektiivne toimimine (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Pfeiffer jt, punkt 114, ja Adeneler jt, punkt 109).
However, the obligation on a national court to refer to the content of a directive when interpreting and applying the relevant rules of domestic law is limited by general principles of law, particularly those of legal certainty and non-retroactivity, and that obligation cannot serve as the basis for an interpretation of national law contra legem (see Case 80/86 Kolpinghuis Nijmegen [1987] ECR 3969, paragraph 13, and Adeneler and Others, paragraph 110; see also, by analogy, Case C-105/03 Pupino [2005] ECR I-5285, paragraphs 44 and 47).
Sellegipoolest piiravad liikmesriigi kohtu kohustust viidata asjakohaste siseriiklike õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel direktiivile õiguse üldpõhimõtted, eelkõige õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, ning see ei või olla aluseks siseriikliku õiguse contra legem tõlgendusele (vt 8. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 80/86: Kolpinghuis Nijmegen, EKL 1987, lk 3969, punkt 13, eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 110; vt analoogia alusel ka 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-105/03: Pupino, EKL 2005, lk I-5285, punktid 44 ja 47).
The principle that national law must be interpreted in conformity with Community law none the less requires national courts to do whatever lies within their jurisdiction, taking the whole body of domestic law into consideration and applying the interpretative methods recognised by domestic law, with a view to ensuring that the directive in question is fully effective and achieving an outcome consistent with the objective pursued by it (see Pfeiffer and Others, paragraphs 115, 116, 118 and 119, and Adeneler andOthers, paragraph 111).
Põhimõte, mille kohaselt tuleb siseriiklikku õigust tõlgendada vastavuses ühenduse õigusega, nõuab siiski, et siseriiklik kohus teeks kõik, mis on tema pädevuses, arvestades siseriiklikku õigust tervikuna ning kasutades siseriiklikus õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjassepuutuva direktiivi täieulatuslik rakendamine ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punktid 115, 116, 118 ja 119, ning kohtuotsus Adeneler jt, punkt 111).
In the present case, since, according to the information given in the order for reference, domestic law appears to include a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, it is for the referring court to ascertain whether there is a provision in that legislation, in particular in the 2003 Act, which contains such an indication capable of giving retrospective effect to section 6 of the 2003 Act.
Käesoleva juhul – kuna eelotsusetaotluses esitatud materjalidest nähtub, et siseriiklike õigusnormide kohaselt on seaduse tagasiulatuv kohaldamine välistatud, v.a juhul, kui see on selgelt ja ühemõtteliselt ette nähtud – peab siseriiklik kohus kontrollima, kas siseriiklikus õiguses, eelkõige 2003. aasta seaduses esineb mõni säte, mis sellele tingimusele vastab, nii et kõnealuse seaduse artiklile 6 saab anda tagasiulatuva jõu.
In the absence of such a provision, Community law — in particular the requirement for national law to be interpreted in conformity with Community law — cannot be interpreted as requiring the referring court to give section 6 of the 2003 Act retrospective effect to the date by which Directive 1999/70 should have been transposed, as the referring court would otherwise be constrained to interpret national law contra legem.
Sellise sätte puudumisel ei saa ühenduse õigust, eelkõige kohustust tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas ühenduse õigusega, tõlgendada nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut andma 2003. aasta seaduse artiklile 6 tagasiulatuva jõu kuni direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtajani, kuna sel moel kohustataks seda kohut tõlgendama siseriiklikku õigust contra legem.
In the light of the foregoing, the answer to the fourth question must be that, in so far as the applicable national law contains a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, a national court hearing a claim based on an infringement of a provision of national legislation transposing Directive 1999/70 is required, under Community law, to give that provision retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed only if that national legislation includes an indication of that nature capable of giving that provision retrospective effect.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et kuna kohaldatavate siseriiklike õigusnormide kohaselt on seaduse tagasiulatuv kohaldamine välistatud, v.a juhul, kui see on selgelt ja ühemõtteliselt ette nähtud, peab siseriiklik kohus, kelle lahendada on nõue, mis põhineb direktiivi 1999/70 ülevõtva siseriikliku seaduse rikkumisel, ühenduse õiguse alusel andma sellele sättele tagasiulatuva jõu kuni viidatud direktiivi ülevõtmise tähtajani vaid juhul, kui siseriiklikus õiguses esineb mõni õigusnorm, mille alusel võidakse kõnealusele sättele anda tagasiulatuv jõud.
Question 5
Viies küsimus
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine a claim based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the fifth question, by which the referring court asks whether ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4 of the framework agreement include conditions of an employment contract relating to remuneration and pensions.
Juhtudeks, mil siseriiklik kohus peab – arvestades vastust esimesele küsimusele – tunnistama ennast pädevaks otseselt direktiivil 1999/70 põhineva nõude läbivaatamiseks, tuleb vastata tema viiendale küsimusele, millega kõnealune kohus on soovinud teada, kas töötingimused raamkokkuleppe klausli 4 mõttes hõlmavad töölepingu tingimusi, mis puudutavad töötasu ja pensione.
In that regard, as the Court has already held, the Council, in adopting Direct- ive 1999/70, in order to implement the framework agreement, relied on Article 139(2) EC, which provides that agreements concluded at a Community level are to be implemented for matters covered by Article 137 EC (Case C-307/05 Del Cerro Alonso [2007] ECR I-7109, paragraph 33).
Selles osas on Euroopa Kohus juba varem nentinud, et nõukogu tugines raamkokkulepet jõustava direktiivi 1999/70 vastuvõtmisel EÜ artikli 139 lõikele 2, mis näeb ette, et ühenduse tasandil sõlmitud kokkuleppeid rakendatakse EÜ artiklis 137 käsitletud küsimustes (13. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-307/05: Del Cerro Alonso, EKL 2007, lk I-7109, punkt 33).
Those matters include, in Article 137(1)(b) EC, ‘working conditions’.
EÜ artikli 137 lõike 1 punktis b on nende küsimuste hulgas ära toodud ka „töötingimused”.
It cannot be determined from the wording of Article 137(1)(b) EC alone, any more than from that of Clause 4 of the framework agreement, whether or not the working conditions or employment conditions respectively referred to in those two provisions include conditions relating to matters such as the remuneration and pensions at issue in the main proceedings.
Tuleb nentida, et ei EÜ artikli 137 lõike 1 punkt b ega raamkokkuleppe klausel 4 ei võimalda iseenesest jõuda selgusele, kas neis mainitud töötingimused hõlmavad põhikohtuasjas käsitlemist leidnud töötasu ja pensione puudutavaid tingimusi või mitte.
In that regard, the fact, noted by the United Kingdom Government, that a number of Community-law provisions — such as Article 3(1)(c) of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training
Selles osas nimelt asjaolu, mida on rõhutanud Ühendkuningriigi valitsus, et teatavad ühenduse õigusnormid nagu nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT
Since the question of interpretation raised cannot be resolved by the wording of Clause 4 of the framework agreement, it is necessary, in accordance with settled caselaw, to take into consideration the context and the objectives pursued by the rules of which that clause is part (see, in particular, Case 292/82 Merck [1983] ECR 3781, paragraph 12; Case 337/82 St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik [1984] ECR 1051, paragraph 10; Case C-223/98 Adidas [1999] ECR I-7081, paragraph 23; and Case C-76/06 P Britannia Alloys & Chemicals v Commission [2007] ECR I-4405, paragraph 21). 111
Kuna raamkokkuleppe klausel 4 ei võimalda sõnastuse poolest lahendada tõusetunud tõlgendusküsimusi, tuleb vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale arvestada ka sätte konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (vt eelkõige 17. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 292/82: Merck, EKL 1983, lk 3781, punkt 12; 21. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 337/82: St. Nikolaus Brennerei und Likörfabrik, EKL 1984, lk 1051, punkt 10; 14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-223/98: Adidas, EKL 1999, lk I-7081, punkt 23, ja 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-76/06 P: Britannia Alloys & Chemicals vs. komisjon, EKL 2007, lk I-4405, lk 21). 111
In that regard, as the Court has already noted (Del Cerro Alonso, paragraph 36), it is apparent from the wording of Clause 1(a) of the framework agreement that one of its objectives is to ‘improve the quality of fixedterm work by ensuring the application of the principle of non-discrimination’.
Euroopa Kohus on selle kohta juba varem märkinud (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 36), et raamkokkuleppe klausli 1 punkti a kohaselt on üks selle eesmärke „parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise”.
Similarly, the third paragraph of the preamble to the framework agreement states that this framework agreement ‘illustrates the willingness of the Social Partners to establish a general framework for ensuring equal treatment for fixedterm workers by protecting them against discrimination’.
Samuti täpsustab raamkokkuleppe preambul, et „kokkulepe näitab tööturu osapoolte soovi luua üldraamistik, et tagada tähtajaliste töötajate võrdne kohtlemine, kaitstes neid diskrimineerimise eest”.
Recital (14) in the preamble to Directive 1999/70 states that the aim of the framework agreement is, in particular, to improve the quality of fixedterm work by setting out the minimum requirements in order to ensure the application of the principle of non-discrimination.
Direktiivi 1999/70 põhjendus 14 täpsustab, et raamkokkuleppe eesmärk on eelkõige tähtajalise töö kvaliteedi parandamine miinimumnõuete kehtestamise teel, et tagada mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamine.
The framework agreement, in particular Clause 4, thus follows an aim which is akin to the fundamental objectives enshrined in the first paragraph of Article 136 EC as well as in the third paragraph of the preamble to the EC Treaty and Article 7 and the first paragraph of Article 10 of the Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers to which Article 136 EC refers, and which are associated with the improvement of living and working conditions and the existence of proper social protection for workers, in the present case, for fixedterm workers.
Seega kuulub raamkokkuleppe, eelkõige selle klausli 4 eesmärk nende põhieesmärkide hulka, mis on ära toodud EÜ artikli 136 esimeses lõigus ja EÜ asutamislepingu preambuli kolmandas lõigus ning ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta – millele on viidatud asutamislepingu eespool viidatud sättes – punktis 7 ja punkti 10 esimeses lõigus ning mis seonduvad elu- ja töötingimuste parandamise ning töötajate – käesoleval juhul tähtajaliste töötajate – piisava sotsiaalse kaitsega.
Moreover, the first paragraph of Article 136 EC, which defines the objectives with a view to which the Council may, in respect of the matters covered by Article 137 EC, implement in accordance with Article 139(2) EC agreements concluded between social partners at Community level, refers to the European Social Charter signed at Turin on 18 October 1961, which includes at point 4 of Part I the right for all workers to a ‘fair remuneration sufficient for a decent standard of living for themselves and their families’ among the objectives which the contracting parties have undertaken to achieve, in accordance with Article 20 in Part III of the Charter.
Lisaks viidatakse EÜ artikli 136 esimeses lõigus, kus on määratletud eesmärgid, mida arvestades nõukogu võib EÜ artikli 139 lõike 2 kohaselt rakendada tööturu osapoolte vahel ühenduse tasandil sõlmitud kokkuleppeid EÜ artiklis 137 nimetatud küsimustes, 18. oktoobril 1961 Torinos allakirjutatud Euroopa sotsiaalhartale, mille I osa punktis 4 on nende eesmärkide hulgas, mida osalisriigid on vastavalt harta III osas esinevale artiklile 20 endale siduvaks pidanud, nimetatud kõikide töötajate õigust „õiglasele töötasule, mis tagab neile ja nende perekonnale rahuldava elatustaseme”.
In the light of those objectives, Clause 4 of the framework agreement must be interpreted as articulating a principle of Community social law which cannot be interpreted restrictively (see Del Cerro Alonso, paragraph 38).
Neid eesmärke arvestades tuleb raamkokkuleppe klauslit 4 mõista nii, et selles väljendub ühenduse sotsiaalõiguse põhimõte, mida ei saa tõlgendada kitsendavalt (vt eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 38).