natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The order under appeal
Vaidlustatud kohtumäärus
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 7 February 2007, the appellant brought an action for annulment of the contested decision.
Apellant esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 7. veeburaril 2007.
By separate document lodged the same day, the appellant applied for the case to be dealt with under the expedited procedure provided for in Article 76a of the Rules of Procedure of the Court.
Samal päeval saabunud eraldi dokumendiga palus apellant Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 76a alusel, et kohtuasi lahendataks kiirendatud menetluses.
By letter of 23 February 2007, the Commission opposed dealing with the case under an expedited procedure.
Komisjon andis 23. veebruari 2007. aasta kirjas teada oma vastuseisust asja lahendamisele kiirendatud menetluses.
By decision of the Court of First Instance of 7 June 2007, the application for an expedited procedure was allowed.
Esimese Astme Kohus rahuldas kiirendatud menetluse taotluse 7. juuni 2007. aasta otsusega.
By document lodged with the Registry of the Court of First Instance on 23 March 2007, the Commission raised, under Article 114(1) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance, a plea of inadmissibility against the abovementioned action, on which the appellant submitted observations on 12 April 2007.
Komisjon esitas 23. märtsil 2007 Esimese Astme Kohtusse saabunud dokumendiga Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel eespool nimetatud hagi kohta vastuvõetamatuse vastuväite, mille kohta apellant esitas oma märkused 12. aprillil 2007.
By its application, the appellant requested the Court of First Instance to:
Apellant palus oma hagis Esimese Astme Kohtul:
— annul Article 1(2) of the contested decision to the extent that it declares the allocation guarantees from the first allocation period, referred to in chapter 6.2 of the German NAP II under the headings ‘Additional new installations under Paragraph 11 of the ZuG 2007’ and ‘Allocations under Paragraph 8 of the ZuG 2007’, to be incompatible with Directive 2003/87;
— tühistada vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 2 osas, milles tunnistatakse direktiiviga 2003/87 vastuolus olevateks Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 pealkirjade „Täiendavad uued käitised vastavalt ZuG 2007 §-le 11” ja „Eraldamine ZuG 2007 § 8 alusel” all kirjeldatud esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiid;
— annul Article 2(2) of the contested decision to the extent that it imposes obligations (‘Vorgaben’) on the Federal Republic of Germany relating to the application of the allocation guarantees from the first allocation period referred to in chapter 6.2 of the German NAP II under the headings ‘Additional new installations under Paragraph 11 of the ZuG 2007’ and ‘Allocations under Paragraph 8 of the ZuG 2007’, and to the extent that it requires the application of the same compliance factor as for otherwise comparable existing installations;
— tühistada selle otsuse artikli 2 lõige 2 osas, milles seatakse Saksamaa Liitvabariigile kohustused (Vorgaben) Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 pealkirjade „Täiendavad uued käitised vastavalt ZuG 2007 §-le 11” ja „Eraldamine ZuG 2007 § 8 alusel” all kirjeldatud esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiide kohaldamisel ja kohustatakse sellega kohaldama sama rakenduskoefitsienti kui teiste võrreldavate olemasolevate käitiste puhul;
In support of that conclusion, the Court of First Instance found, in paragraph 59 of the order under appeal, that the contested decision constituted an act of general application since it applied to objectively determined situations and entailed legal effects for categories of persons regarded generally and in the abstract.
Vaidlustatud kohtumäärusega jättis Esimese Astme Kohus hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna ta leidis hageja kohta, kes ei olnud vaidlusaluse otsuse adressaat, et see otsus ei puuduta teda isiklikult EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.
Articles 1(2) and 2(2) of the contested decision concerned all the operators of the installations covered, in a general and abstract manner, by the rules laid down in chapter 6.2 of the German NAP II which were active in the economic sectors subject to the scheme for greenhouse gas emission allowance trading under Annex I to Directive 2003/87.
Selle järelduse põhjenduseks märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 59, et vaidlusalune otsus kujutas endast üldakti, kuivõrd seda kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordades ja see toob endaga kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud isikute rühmale.
Accordingly, having regard to those provisions and subject to the existence of characteristics which were peculiar to them, those operators were affected in the same manner and placed in an identical situation.
Vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõige 2 ja artikli 2 lõige 2 puudutasid kõiki niisuguste käitiste käitajaid, kes on üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 sätestatud eeskirjadega ning kes tegutsevad majandussektorites, millele kohaldatakse direktiivi 2003/87 I lisa alusel saastekvootidega kauplemise süsteemi.
The Court of First Instance then pointed out that, in accordance with settled caselaw, natural or legal persons other than the person to whom a measure is addressed can claim that the measure is of individual concern to them, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC, only if it affects them by reason of certain attributes peculiar to them or by reason of a factual situation which differentiates them from all other persons and distinguishes them individually in the same way as the addressee (see Case 25/62 Plaumann v Commission [1963] ECR 95, at p. 107; Case C-309/89 Codorníu v Council [1994] ECR I-1853, paragraph 20; Case C-50/00 P Unión de Pequeños Agricultores v Council [2002] ECR I-6677, paragraph 36; and Case C-263/02 P Commission v Jégo-Quéré [2004] ECR I-3425, paragraph 45).
Esimese Astme Kohus tuletas seejärel meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab muu füüsiline või juriidiline isik kui akti adressaat väita, et see puudutab teda isiklikult EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, üksnes siis, kui see mõjutab teda mingi talle omase tunnuse või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib ta sarnaselt otsuse adressaadiga (15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon, EKL 1963, lk 197, 223; 18. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C-309/89: Codorníu vs. nõukogu, EKL 1994, lk I-1853, punkt 20; 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu, EKL 2002, lk I-6677, punkt 36, ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-263/02 P: komisjon vs. Jégo-Quéré, EKL 2004, lk I-3425, punkt 45).
In that regard, the Court of First Instance explained that the sole fact that a measure of general application may have practical effects which differ as between the various persons to whom it applies is not such as to differentiate them from all the other operators concerned, where that measure is applied on the basis of an objectively determined situation.
Esimese Astme Kohus märkis selle kohta, et asjaolu, et üldkohaldatav akt võib kaasa tuua erinevaid konkreetseid tagajärgi erinevatele õigussubjektidele, kelle suhtes teda kohaldatakse, ei tähenda vältimatult nende subjektide eristamist kõigist teistest puudutatud isikutest, kuna see akt kuulub kohaldamisele objektiivselt määratletud olukorrast tulenevalt.
In paragraph 61 of the order under appeal, the Court of First Instance held that the applicants in those proceedings, far from being individually distinguished by attributes peculiar to them, were affected in the same way as all the other operators of installations subject to the same national and Community legislation who were in the same situation.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 61, et antud asjas ei iseloomustanud hagejaid mingid neile omased tunnused ning see akt mõjutas neid niisamuti kui muid käitajaid, kelle suhtes kohaldatakse sama siseriiklikku ja ühenduse regulatsiooni ning kes on samas olukorras.
It was therefore only because of their objective status as operators covered by the rules in chapter 6.2 of the German NAP II and active in the sectors falling within Annex I to Directive 2003/87 that the applicants could claim to be affected by the contested decision.
Hagejad võisid seega väita üksnes seda, et vaidlusalune otsus mõjutas neid kui objektiivselt võttes käitajaid, keda on silmas peetud Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 sätestatud normides ning kes tegutsevad direktiivi 2003/87 I lisaga hõlmatud sektoreis.
In addition, in the same paragraph of the order under appeal, the Court of First Instance held that none of the arguments submitted by the applicants was capable of calling that finding into question.
Lisaks sedastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtumääruse samas punktis, et seda järeldust ei sea kahtluse alla ükski hagejate esitatud argument.
It held in particular, in paragraph 65 of the order under appeal, that the argument could not be accepted that Saint-Gobain Glass Deutschland was part of a closed class of persons because it belonged to a group of operators who had applied for and obtained emission allowances during the period 2003 to 2004 under Article 8(1) of the ZuG 2007.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 65 leidis ta konkreetselt, et nõustuda ei saa argumendiga, mille kohaselt Saint-Gobain Glass Deutschland on osa piiratud isikute ringist, kuna ta kuulub niisuguste käitajate gruppi, kes taotlesid ja said saastekvoote ajavahemikus 2003–2004 ZuG 2007 § 8 lõike 1 alusel.
In that regard, the Court of First Instance held, first, that Saint-Gobain Glass Deutschland had not provided any clarifications or produced any proof as to the composition of that supposed closed class of operators.
Esimese Astme Kohus märkis selle kohta kõigepealt, et Saint-Gobain Glass Deutschland ei olnud esitanud ei täpsustusi ega ka tõendeid selle väidetava piiratud käitajate ringi koosseisu kohta.
Thus it had failed to place on the case-file any list of operators who had benefited from the application of Article 8(1) of the ZuG 2007 similar to that produced by the other two applicants.
Nõnda ei esitanud ta erinevalt kahest ülejäänud hagejast toimikusse ühtegi nimekirja käitajatest, kes ZuG 2007 § 8 lõiget 1 kasutasid.
In addition, the Court of First Instance pointed out that the possibility of determining, at the time of the adoption of a contested measure, more or less precisely the number, or even the identity, of the persons to whom that measure applies by no means implies that it must be regarded as being of individual concern to them, as long as it is established that that application takes effect by virtue of an objective legal or factual situation defined by the measure in question (Case C-451/98 Antillean Rice Mills v Council [2001] ECR I-8949, paragraph 52).
Peale selle tuletas Esimese Astme Kohus meelde, et võimalus enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele seda meedet kohaldatakse, ei tähenda mingil moel, et see meede neid subjekte isiklikult puudutab, kui seda kohaldatakse selle aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel (22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-451/98: Antillean Rice Mills vs. komisjon, EKL 2001, lk I-8949, punkt 52).
In those circumstances, the Court of First Instance accordingly held that Saint-Gobain Glass Deutschland had failed to demonstrate that it was individually concerned by the contested decision because of its supposed membership of a closed class of operators.
Esimese Astme Kohus sedastas neil asjaoludel, et Saint-Gobain Glass Deutschland ei ole tõendanud, et vaidlusalune otsus teda isiklikult puudutas tema väidetava kuulumise tõttu piiratud hulga käitajate ringi.
Furthermore, the Court of First Instance also held that it was not possible to derive from the objectives of Directive 2003/87, read in the light of recital 5 in the preamble, from criterion 5 in Annex III, or from any other provision of that directive, a guarantee for the operators of installations that a particular allocation method would be applied to them, let alone that they would obtain a particular quantity of greenhouse gas emission allowances, especially when the supposed guarantee referred
Esimese Astme Kohus leidis ka, et ei direktiivi 2003/87 eesmärkidest koosmõjus selle põhjendusega 5, III lisa 5. kriteeriumist ega ka ühestki muust selle direktiivi sättest ei tulene käitajate jaoks garantiid, et neile kohaldatakse teatud eraldamismeetodit või et neile eraldatakse kindel kogus kasvuhoonegaaside saastekvoote, eriti veel siis, kui see väidetav garantii puudutab mitut kauplemisperioodi. Vastupidi, direktiivi 2003/87
On the contrary, Article 11(1) and (2) of Directive 2003/87, read in conjunction with Articles 9(1) and 13(1) of the directive, clearly distinguished between the first and second allocation periods and restricted the validity of the allocated emission allowances to a single allocation period, which implied that the Member States had to adopt separate allocation decisions for each period.
KOMISJON artikli 11 lõiked 1 ja 2 koostoimes artikli 9 lõikega 1 ja artikli 13 lõikega 1 teevad sõnaselget vahet esimese ja teise kauplemisperioodi vahel ja piiritlevad eraldatud saastekvootide kehtivuse ühe kauplemisperioodiga, mis tähendab, et liikmesriigid peavad iga perioodi kohta tegema eraldi eraldamisotsused.
By its appeal, Saint-Gobain Glass Deutschland claims that the Court of Justice should:
Apellatsioonkaebuses palub Saint-Gobain Glass Deutschland Euroopa Kohtul:
— set aside the order under appeal in so far as it concerns the appellant;
— tühistada vaidlustatud kohtumäärus apellatsioonkaebuse esitajat puudutavas osas;
— annul Article 1(2) of the contested decision to the extent that it declares incompatible with Directive 2003/87 the allocation guarantees from the first trading period referred to in chapter 6.2 of the German NAP II;
— tühistada vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt 2 osas, milles tunnistatakse direktiiviga 2003/87/EÜ kokkusobimatuks Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 kirjeldatud esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiid;
— annul Article 2(2) of the contested decision to the extent that it imposes obligations on the Federal Republic of Germany relating to the application of the allocation guarantees from the first trading period referred to in chapter 6.2 of the German NAP II, and to the extent that it requires the application of the same compliance factor as for other comparable existing installations;
— tühistada selle otsuse artikli 2 punkt 2 osas, milles sellega seatakse Saksamaa Liitvabariigile piirangud Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 kirjeldatud esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiide kohaldamisel ja kohustatakse sellega kohaldama sama rakenduskoefitsienti kui teiste võrreldavate käitiste puhul;
— in the alternative, set aside the order under appeal and refer the case back to the Court of First Instance;
— teise võimalusena tühistada vaidlustatud kohtumäärus ning saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule;
The Commission contends that the Court should dismiss the appeal as inadmissible and, in the alternative, unfounded.
Komisjon palub esimese võimalusena, et apellatsioonkaebus jäetaks vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja teise võimalusena, et see jäetaks põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
It also contends that the appellant should be ordered to pay the costs.
Samuti palub ta mõista kohtukulud välja apellandilt.
In support of its appeal, Saint-Gobain Glass Deutschland relies on two pleas supporting the claim to set aside the order under appeal, alleging infringement of procedural law and an infringement of the fourth paragraph of Article 230 EC.
Saint-Gobain Glass Deutschland esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks tühistamisväidet, mis põhinevad menetlusliku õiguse rikkumisel ja EÜ artikli 230 neljanda lõigu rikkumisel.
Under Article 119 of the Rules of Procedure, where an appeal is clearly inadmissible or clearly unfounded, the Court may at any time, acting on a report from the Judge-Rapporteur and after hearing the Advocate General, by reasoned order dismiss the appeal.
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 119 võib Euroopa Kohus, kui apellatsioonkaebus on tervikuna või osaliselt ilmselgelt vastuvõetamatu või ilmselgelt põhjendamatu, ettekandja-kohtuniku ettekande alusel ja pärast kohtujuristi ärakuulamist jätta apellatsioonkaebuse igal ajal põhistatud määrusega tervikuna või osaliselt läbi vaatamata.
The Court considers that to be the case in the present proceedings and holds that, taking into account the making of the present order, it is not necessary to rule on the application for an expedited procedure.
Euroopa Kohus leiab, et antud asjas on tegemist sellise olukorraga ning arvestades käesoleva kohtumääruse tegemist, ei ole põhjust lahendada kiirendatud menetluse taotlust.
Admissibility of the appeal
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
The Commission considers that the appellant no longer has an interest in bringing proceedings since the annulment of the provisions of the contested decision in the appeal would not produce any legal effects, on account of the adoption of Commission Decision C(2007) 5258 of 26 October 2007 authorising the amendments introduced by the Federal Republic of Germany to its legislation and in particular the replacement of the system based on a single compliance factor by another system.
Komisjon leiab, et apellandil ei saa enam olla huvi menetluse algatamise vastu, kuna vaidlusaluse otsuse sätete tühistamine apellatsioonimenetluses ei tooks kaasa mingeid õiguslikke tagajärgi tulenevalt asjaolust, et komisjon võttis 26. oktoobril 2007 vastu otsuse K(2007) 5258, milles ta kiitis heaks Saksamaa Liitvabariigi õigusnormides tehtud muudatused ja eelkõige ühel rakenduskoefitsiendil põhineva süsteemi asendamise muu süsteemiga.
At the request of the Court, made pursuant to Article 54a of the Rules of Procedure, the Commission communicated that decision to it.
Komisjon edastas nimetatud otsuse Euroopa Kohtule kodukorra artiklil 54a põhineva taotluse alusel.
In that regard, it should be pointed out that the Court may declare an appeal inadmissible when an event subsequent to the judgment of the Court of First Instance has removed its prejudicial effect as regards the appellant.
Tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus võib tunnistada apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks, kui pärast Esimese Astme Kohtu otsust tekkinud asjaolu tõttu on kadunud otsuse apellatsioonkaebuse esitajat kahjustav toime.
For an appellant to have an interest in bringing proceedings the appeal must be capable, if successful, of procuring an advantage to the party bringing it (Case C-19/93 P Rendo and Others v Commission [1995] ECR I-3319, paragraph 13; and order in Case C-111/99 P Lech-Stahlwerke v Commission [2001] ECR I-727, paragraph 18).
Apellandi menetluse algatamise huvi eelduseks on, et apellatsioonkaebus peab selle esitajale tooma selle lõpptulemuse kaudu mingit kasu (19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-19/93 P: Rendo jt vs. komisjon, EKL 1995, lk I-3319, punkt 13, ja 25. jaanuari 2001. aasta määrus kohtuasjas C-111/99 P: Lech-Stahlwerke vs. komisjon, EKL 2001, lk I-727, punkt 18).
In the present case, it should be pointed out that the decision on which the Commission relies in order to show the appellant’s lack of an interest to bring proceedings does not replace the contested decision and refers only to amendments in connection with Article 1(2) of the contested decision.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et otsus, millele komisjon tugineb tõendamaks, et apellandil puudub huvi menetluse algatamise vastu, ei asenda esiteks vaidlusalust otsust ja teiseks puudutab üksnes muudatusi, mis tehti seoses vaidlusaluse otsuse artikli 1 lõikega 2.
However, the appellant also contests the findings concerning the incompatibility with Directive 2003/87 of the allocation guarantees from the first period of allocation referred to in Article 2(2) of the contested decision to the extent that, first, that provision imposes obligations on the Member State to which the decision is addressed concerning the application of the allocation guarantees from the first trading period referred to in chapter 6.2 of the German NAP II and, second, it requires that State to apply the same compliance factor as for the other comparable existing installations.
Apellant on aga vaidlustanud ka vaidlusaluse otsuse artikli 2 lõikes 2 esitatud seisukohad esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiide kokkusobimatuse kohta direktiiviga 2003/87 osas, milles see säte seab adressaadist liikmesriigile kohustusi Saksamaa teise jaotuskava peatükis 6.2 kirjeldatud esimese kauplemisperioodi kvoodigarantiide kohaldamisel ja kohustab teda kohaldama sama rakenduskoefitsienti kui teiste võrreldavate olemasolevate käitiste puhul.
In those circumstances, and in the absence of additional information, the Court is not in a position to hold, as requested by the Commission, that Saint-Gobain Glass Deutschland has no interest to bring the present appeal proceedings.
Neil asjaoludel ja täiendava teabe puudumisel ei ole Euroopa Kohtul võimalik komisjoni taotluse kohaselt sedastada, et Saint-Gobain Glass Deutschlandil ei saa käesoleva apellatsioonimenetluse algatamise vastu mingit huvi olla.
At a result, the objection of inadmissibility raised by the Commission must be dismissed.
Komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb seega tagasi lükata.
First plea in law alleging infringement of procedural law
Esimene väide, mis põhineb menetlusliku õiguse rikkumisel
Saint-Gobain Glass Deutschland submits that the Court of First Instance has, by the order under appeal, committed an infringement of the right to a fair and judicial hearing of its case.
Saint-Gobain Glass Deutschland väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus vaidlustatud kohtumäärusega nii õigust õiglasele kohtupidamisele kui ka õigust olla ära kuulatud.
SAINT-GOBAIN GLASS DEUTSCHLAND v COMMISSION must be given the possibility of expressing themselves on all the questions of fact and law relevant for the resolution of the dispute.
Sellega seoses rõhutab ta iseäranis, et kohtuasja pooltele tuleb anda võimalus väljendada oma arvamust kõigi kohtuasja lahendamiseks asjakohaste õiguslike või faktiliste küsimuste kohta.
According to the appellant, the Court of First Instance based its order essentially on the fact that it had not produced further clarifications or proof with regard to the composition of the closed class of operators on which it relied in order to be recognised as a person individually concerned by the contested action.
Apellandi arvates tugines Esimese Astme Kohus oma määruses peamiselt tõsiasjale, et ta ei olnud esitanud täpsustusi ega tõendeid selle piiratud käitajate ringi koosseisu kohta, millesse kuulumisele ta tugines, et tunnistataks tema isiklikku puutumust vaidlusaluse otsusega.
The appellant claims that in fact the Court of First Instance did not ask it to produce a list of the operators concerned.
Saint-Gobain Glass Deutschland väidab aga, et Esimese Astme Kohus ei nõudnud temalt asjaomaste käitajate nimekirja esitamist.
It follows that it was not in a position to explain to the Court of First Instance the reasons for the failure to produce such a list.
Sellest järeldub, et tal ei olnud võimalik selgitada Esimese Astme Kohtule selle nimekirja esitamata jätmise põhjuseid.
In that regard, the appellant considers that it had no reason to produce the list in question without being expressly requested by the Court of First Instance to do so.
Apellant leiab, et tal ei olnud mingit põhjust esitada seda nimekirja ilma Esimese Astme Kohtu selgesõnalise nõudmiseta.