natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Appeals on a point of law (‘Revision’) against those judgments were brought before the Bundesverwaltungsgericht (Federal Administrative Court) by all the parties to the main proceedings in Case C-152/07 and by the defendants and interveners in the main proceedings in Cases C-153/07 and C-154/07.
Nende kohtuotsuste peale esitasid kohtuasja C-152/07 kõik põhikohtuasja pooled ja kohtuasjade C-153/07 ja C-154/07 põhikohtuasjade kostjad ja menetlusse astujad kassatsioonkaebused Bundesverwaltungsgericht’ile (föderaalne halduskohus).
In those circumstances, the Bundesverwaltungsgericht, in the three cases in the main proceedings, decided to stay proceedings and to refer to the Court the following questions for a preliminary ruling:
Selles olukorras otsustas Bundesverwaltungsgericht kolmes põhikohtuasjas menetlused peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
By order of 1 June 2007, the President of the Court ordered the joinder of Cases C-152/07 to C-154/07 for the purposes of the written and oral procedure and the judgment.
Euroopa Kohtu president otsustas 1. juuni 2007. aasta määrusega liita kohtuasjad C-152/07–C-154/07 kirjaliku ja suulise menetluse huvides ning kohtuotsuse tegemiseks.
By its first question, the referring court essentially asks whether Directives 90/388 and 97/33 preclude a national regulatory authority from being able to require an operator
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiividega 90/388 ja 97/33 on vastuolus see, kui riigi reguleeriv asutus võib
ARCOR AND OTHERS of a network interconnected with a public network to pay to the market-dominant subscriber network operator a charge intended to compensate the latter operator for the deficit incurred as a result of providing the local loop.
ARCOR JT kohustada üldkasutatava telekommunikatsioonivõrguga vastastikku seotud sidevõrgu operaatorit maksma turgu valitsevat seisundit omavale abonentvõrgu operaatorile lisatasu puudujäägi eest, mis tekkis abonentvõrgu operaatoril kliendiliini kättesaadavaks tegemise tõttu.
It is undisputed that the connection charge at issue in the main proceedings, imposed pursuant to the fourth sentence of Paragraph 43(6) of the TKG 1996, is separate from and paid in addition to the interconnection charge, which is based on another provision of the TKG 1996, namely Paragraph 39.
Vaidlust ei ole selles, et põhikohtuasjas käsitletav kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, mis kehtestati TKG 1996 § 43 lõike 6 neljandas lauses, on eraldiseisev tasu ja seda makstakse lisaks vastastikuse sidumise tasule, mida võetakse TKG 1996 § 39 alusel.
The principle of that connection charge was introduced when Directive 98/61 was transposed into German law.
Kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu põhimõte kehtestati direktiivi 98/61 Saksa õigusesse ülevõtmisega.
The amount of the connection charge is calculated by reference to the deficit incurred by Deutsche Telekom as a result of the fact that revenue generated by provision of the local loop does not cover the costs associated with the effective provision of that loop.
Selle kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu summa arvutatakse Deutsche Telekomi puudujäägi põhjal, mis tekkis seetõttu, et kliendiliini kättesaadavaks tegemisega saadud tulud ei kata nimetatud liinide tegeliku kättesaadavaks tegemisega seotud kulusid.
According to the referring court, the obligation to contribute to the costs of the local loop falls on the interconnected network operator (carrier) chosen by the subscriber by direct selection or by preselection.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul peab abonendi poolt vahetult või eelvalikuna valitud sidevõrgu operaator osalema kliendiliini kättesaadavaks tegemise kulude tasumises.
That obligation can be seen however as compensation for the deficit arising from the costs of provision of the local loop on the part of Deutsche Telekom, the market-dominant subscriber network operator, and not as consideration for a service provided by Deutsche Telekom to the interconnected network operator.
See on hüvitis turgu valitseva abonentvõrgu operaatori Deutsche Telekom ühenduskuludega seotud puudujäägi eest, mitte aga vastutasu selle operaatori poolt sidevõrgu operaatorile osutatud teenuse eest.
The purpose therefore of the connection charge at issue in the main proceedings is to provide additional remuneration in the form of a contribution to the costs of providing the local loop which are not covered by ‘customer’ charges.
Seega on põhikohtuasjas käsitletud lisatasu eesmärk hüvitada täiendavalt abonentide kliendiliinide kättesaadavaks tegemisest tekkinud kulusid, mida kliendilt sissenõutavad tasud ei kata.
The charge is payable solely by the operators of networks which have concluded an interconnection agreement with Deutsche Telekom concerning carrier direct selection or pre-selection services on the local networks.
Seda peavad tasuma üksnes sellised sidevõrgu operaatorid, kes on Deutsche Telekomiga sõlminud vastastikuse sidumise lepingu seoses kohalikes võrkudes operaatori otsevaliku või eelvaliku teenustega.
It is clear from Article 12(7) of Directive 97/33 that national regulatory authorities are to ensure that pricing for interconnection related to the provision of voice telephony services, which allow the subscriber to choose those services by means of preselection, with a facility to override any preselected choice on a call-by-call basis
Direktiivi 97/33 artikli 12 lõikest 7 ilmneb, et riigi reguleerivad asutused järgivad, et telefoniside teenuse – mis annab abonendile võimaluse valida neid teenuseid eelvalikuga või süsteemi alusel, mille kohaselt ta võib iga üksiku kõne korral eelvalikust loobuda, valides lühikese tunnusnumbri – osutamisega seotud vastastikuse sidumise
It is however clear that the connection charge at issue in the main proceedings, which is dependent on the existence of an interconnection agreement in respect of carrier preselection services, is paid by the interconnected network operators and that it comes at a time of increased liberalisation of the telecommunications market.
Tuleb sedastada, et põhikohtuasjas käsitletud kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, mis sõltub operaatori eelvaliku teenuste korral vastastikuse sidumise lepingust, maksavad sidevõrgu operaatorid ja et see toimub telekommunikatsiooniturgude suurenenud liberaliseerimise raames.
It follows that the charge is within the scope of Article 12(7) of Directive 97/33 and must therefore be subject to the same pricing conditions as the interconnection charge stricto sensu, namely with due regard to the principle of the cost orientation of tariffs.
Sellest tuleneb, et nimetatud lisatasu kuulub direktiivi 97/33 artikli 12 lõike 7 kohaldamisalasse ja sellele tuleb seega kohaldada samu kehtestamise tingimusi kui ranges mõttes vastastikuse sidumise tasule, st et järgida tuleb hindade kulupõhisuse põhimõtet.
That principle, laid down in Article 7(2) of Directive 97/33, requires that charges be derived from actual costs.
Direktiivi 97/33 artikli 7 lõike 2 kohaselt kohustab see põhimõte lisatasu kehtestama lähtuvalt tegelikest kuludest.
Consequently, it is clear that Article 12(7) of Directive 97/33 does not allow a national regulatory authority to approve a connection charge the rate of which is not cost-oriented, when it has the same characteristics as an interconnection charge and is levied as a supplement to such a charge.
Niisiis tuleb sedastada, et direktiivi 97/33 artikli 12 lõige 7 ei võimalda riigi reguleerival asutusel lubada kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, mille summat ei kehtestata kulude põhjal, kuigi see on oma laadilt sama kui vastastikuse sidumise tasu ja seda kogutakse täiendavalt sellele lisatasule.
Moreover, it is also undisputed that Deutsche Telekom’s tariff rebalancing, intended to adapt its rates to actual costs and to bring to an end the form of cross-subsidisa-tion from subscriber line rental fees, as reported by the referring court, consisting in the use of a proportion of the fees paid by end-users for connection services as compensation for the deficit relating to the costs of local loop provision, was initiated in 1996, but was not completed in 2002.
Pealegi ei ole vaidlust ka selles, et 1996. aastast alustati Deutsche Telekomi hindade tasakaalustamist eesmärgiga kohandada selle operaatori hinnad tegelike kuludega ja lõpetada abonentliinide rentimise tasude risttoetused, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus esile toob ja mis seisnevad selles, et lõppklientide poolt ühendusteenuste eest makstavate tasude üks osa kantakse kliendiliini kättesaadavaks tegemise kuludega seotud puudujäägi hüvitamiseks, kuid et seda tasakaalu ei olnud 2002. aastaks veel saavutatud.
It is moreover equally uncontested that universal service obligations have not been defined in Germany and have therefore not been imposed on Deutsche Telekom, since the needs to be met by such obligations have been met through normal market forces.
Lisaks ei ole vaidlust selles, et universaalteenuse kohustusi ei ole Saksamaal määratletud ja seega ei pandud selliseid kohustusi ka Deutsche Telekomile, kuna nendega rahuldatavad vajadused olid turu tavalistes tingimustes rahuldatud.
None the less, to ensure that those needs continue to be met through the forces of the free market, it is necessary to ensure that the rules of competition are maintained and safeguarded.
Et nende vajaduste rahuldamist turu tavalistes tingimustes siiski jätkata, tuleb veenduda, et järgitakse ja tagatakse konkurentsieeskirju.
It is evident, first, that the existence of a connection charge such as that at issue in the main proceedings makes it possible in fact for the deficit of the market-domi-nant subscriber network operator to be funded by the subscribers of the other operators of interconnected networks and, secondly, that such funding, which is separate from any funding of universal service obligations, is contrary to the principle of free competition.
Esiteks tuleb sedastada, et põhikohtuasjas käsitletud kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu võimaldab tegelikkuses rahastada turgu valitseva abonentvõrgu operaatori puudujääki teiste vastastikku seotud võrkude operaatorite klientide kaudu, ja teiseks, kui selline rahastamine ei toimu universaalteenuse kohustuste rahastamise raames, siis on see vastuolus vaba konkurentsi põhimõttega.
Contrary to what is contended by Deutsche Telekom, it is not obvious that the charge serves to prevent distortions of competition between operators which have invested in a telecommunications network and other operators which are new entrants to the local market.
Sellega seoses ja vastupidi Deutsche Telekomi väitele ei ilmne, et sellise lisatasu eesmärk on takistada konkurentsimoonutusi ühelt poolt selliste operaatorite, kes on investeerinud telekommunikatsioonivõrku, ja teiselt poolt uute kohalikule turule sisenenud operaatorite vahel.
It is not disputed that the effect of the connection charge at issue in the main proceedings is only to protect the market-dominant subscriber network operator by enabling it to maintain a cost for the calls of its own subscribers which is below the actual cost and, accordingly, to fund its own deficit.
Tegelikult ei ole vaidlust selles, et põhikohtuasjas käsitletud kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu tagajärjel üksnes kaitstakse turgu valitsevat abonentvõrgu operaatorit, võimaldades tal säilitada omaenda abonentide sidetasud tegelikest kuludest madalamal ja nii rahastada oma puudujääki.
Moreover, although Article 4c of Directive 90/388 does not lay down a period within which the obligation to rebalance tariffs must be fulfilled, the fact remains that several elements of Directive 96/19 indicate that the rebalancing was to be carried out at a sustained rate in order to facilitate the opening of the telecommunications market to competition.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi direktiivi 90/388 artiklis 4c ei ole ette nähtud tähtaega hindade tasakaalustamise kohustuse täitmiseks, on siiski selge, et direktiivi 96/19 mitu elementi viitavad sellele, et see tasakaalustamine tuleb läbi viia püsiva rütmiga, et võimaldada telekommunikatsioonituru avamist konkurentsile.
Indeed, it is clear from recital 5 in the preamble to Directive 96/19 in conjunction with recital 20 therein, and from Article 4c of Directive 90/388, that the Member States were bound to bring an end to restrictions on rebalancing as soon as
Nimelt ilmneb direktiivi 96/19 põhjenduste 5 ja 20 ning direktiiviga 96/19 direktiivile 90/388 lisatud artikli 4c koostoimes tõlgendamisest, et liikmesriikidel oli kohustus kaotada piirangud hindade tasakaalustamisele niipea kui võimalik pärast direktiivi 96/19 jõustumist
Failing completion of that rebalancing before 1 January 1998, the Member States were bound to send a report to the Commission on their plans for the phasing-out of the remaining tariff imbalances, that report to contain a detailed timetable for implementation of those plans.
Kui need liikmesriigid seda tasakaalustamist enne 1. jaanuari 1998 läbi ei viinud, pidid nad esitama komisjonile aruande oma kavadest hindade säilinud tasakaalutuse järkjärguliseks kaotamiseks; selles aruandes tuli esitada nende kavade rakendamise üksikasjalik ajakava.
That phase was to be completed before 1 January 2000.
See faas pidi lõppema enne 1. jaanuari 2000.
However, it is clear that Paragraph 43(6) of the TKG 1996, in the version taking effect on 1 December 2002, comes after 1 January 2000, the final date for completion of that tariff rebalancing, while the Federal Republic of Germany has not submitted any rebalancing plan to the Commission.
Tuleb sedastada, et TKG 1996 § 43 lõige 6 1. detsembril 2002 jõustunud versioonis viidi seadusesse sisse pärast 1. jaanuari 2000, mis oli viimane kuupäev hindade tasakaalustamise saavutamiseks, kuna Saksamaa Liitvabariigi valitsus ei olnud komisjonile esitanud tasakaalustamise kava.
In any event, a provision such as that in the fourth sentence of Paragraph 43(6) does not encourage the subscriber network operator in receipt of the connection charge to take steps to eliminate the deficit incurred by adjusting its rates.
Igal juhul selle § 43 lõike 6 neljas lause ei ärgita abonentvõrgu operaatorit, kelle kasuks näeb see säte ette kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu, kaotama oma hindade korrigeerimisega temal tekkinud puudujääki.
It follows that Directive 90/388 does not allow a national regulatory authority to approve the levy, by the market-dominant subscriber network operator, of a connection charge which is additional to the interconnection charge for the year 2003.
Sellest tuleneb, et direktiiv 90/388 ei võimalda riigi reguleerival asutusel lubada turgu valitsevat seisundit omaval abonentvõrgu operaatoril saada kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu lisaks vastastikuse sidumise tasule 2003. aasta eest.
It follows from all of the foregoing that the answer to the first question must be that Article 12(7) of Directive 97/33 and Article 4c of Directive 90/388, the latter read in conjunction with recitals 5 and 20 in the preamble to Directive 96/19, must be interpreted as precluding a national regulatory authority from requiring an operator of a network interconnected with a public network to pay to the market-dominant subscriber network operator a connection charge which is additional to an interconnection charge and is intended to compensate the latter operator for the deficit incurred as a result of providing the local loop for the year 2003.
Kõigest eelnevast nähtub, et esimesele küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 97/33 artikli 12 lõiget 7 ja direktiivi 90/388 artiklit 4a koostoimes direktiivi 96/19 põhjendustega 5 ja 20 tuleb tõlgendada nii, et riigi reguleeriv asutus ei või kohustada üldkasutatava telekommunikatsioonivõrguga vastastikku seotud sidevõrgu operaatorit maksma turgu valitsevat seisundit omavale abonentvõrgu operaatorile lisaks vastastikuse sidumise tasule 2003. aasta eest ka kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu puudujäägi eest, mis tekkis abonentvõrgu operaatoril kliendiliini kättesaadavaks tegemise tõttu.
In the light of the answer given to the first question, an answer must be given to the second question, by which the referring court asks essentially whether, in circumstances such as those of the main proceedings, an individual can rely before that court on Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33.
Esimesele küsimusele antud vastust arvestades tuleb vastata teisele küsimusele, millega eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas sellises olukorras, nagu käsitleti põhikohtuasjades, võib eraõiguslik isik tugineda siseriiklikus kohtus direktiivi 90/388 artiklile 4c ja direktiivi 97/33 artikli 12 lõikele 7.
It should be recalled that, according to settled caselaw, a directive cannot of itself impose obligations on an individual, but can only confer rights.
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa direktiivi kui sellisega panna eraõiguslikule isikule kohustusi, vaid ainult õigusi.
Consequently, an individual may not rely on a directive against a Member State where it is a matter of a State obligation directly linked to the performance of another obligation falling, pursuant to that directive, on a third party (see Case C-201/02 Wells [2004] ECR I-723, paragraph 56 and caselaw cited).
Järelikult ei saa eraõiguslik isik riigi vastu algatatud menetluses direktiivile tugineda, kui tegu on riigi kohustusega, mis on otseselt seotud sellise teise kohustusega, mida selle direktiivi kohaselt peab täitma kolmas isik (vt 7. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-201/02: Wells, EKL 2004, lk I-723, punkt 56 ja viidatud kohtupraktika).
On the other hand, mere adverse repercussions on the rights of third parties, even if the repercussions are certain, do not justify preventing an individual from relying on the provisions of a directive against the Member State concerned (see Wells, paragraph 57 and caselaw cited).
Samas ei õigusta pelk negatiivne tagajärg kolmandate isikute õigustele, isegi kui see tagajärg on kindel, seda, et isikul keelataks tugineda direktiivi sätetele asjassepuutuva liikmesriigi vastu (eespool viidatud kohtuotsus Wells, punkt 57 ja viidatud kohtupraktika).
In the main proceedings, as pointed out by the Advocate General at point 104 of his Opinion, the actions before the referring court have been brought by private persons against the Member State concerned, represented by the national regulatory authority which made the contested decision and has sole competence to set the rates of both the connection charge at issue in the main proceedings and the interconnection charge to which the former is added.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 104, on põhikohtuasjades eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimuvad menetlused algatanud eraõiguslikud isikud liikmesriigi vastu, kes tegutseb riigi reguleeriva asutuse kaudu, kes omakorda võttis vastu vaidlustatud otsuse ja on ainsana pädev kehtestama vastastikuse sidumise tasu ning sellele lisaks makstavat põhikohtuasjas käsitletud kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu.
It is clear that Deutsche Telekom is a third party in relation to the dispute before the referring court and is capable only of suffering adverse repercussions because it levied the connection charge at issue in the main proceedings and because, if that charge were removed, it would have to increase its own subscribers’ rates. Such
Niisiis tuleb sedastada, et põhikohtuasjas toimuva menetluse seisukohast on Deutsche Telekom kolmas isik ja talle võib tekkida negatiivne tagajärg üksnes seetõttu, et see operaator sai põhikohtuasjas käsitletud kliendiliini kättesaadavaks tegemise lisatasu ja selle lisatasu kaotamise korral peaks ta omaenda abonentide tariife tõstma.
2008 — JOINED CASES C-152/07 TO C-154/07 a removal of benefits cannot be regarded as an obligation falling on a third party pursuant to the directives relied on before the referring court by the appellants in the main proceedings.
Käesolevas asjas ei saa eelise sellist kaotamist lugeda nende direktiividega, millele põhikohtuasja hagejad eelotsusetaotluse esitanud kohtus viitasid, kolmandatele isikutele pandud kohustuseks.
Having regard to the foregoing, the Court must determine whether Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 fulfil the conditions necessary to produce direct effect.
Eelnevat silmas pidades tuleb uurida, kas direktiivi 90/388 artikkel 4c ja direktiivi 97/33 artikli 12 lõige 7 vastavad vahetu õigusmõju tekkimise tingimustele.
It is clear from settled caselaw that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon before the national courts by individuals against the Member State where it has failed to implement the directive correctly (see Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 103 and caselaw cited).
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et nii kaua kui direktiivi sätted on nende sätete sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad eraõiguslikud isikud neile siseriiklikus kohtus vaidluses liikmesriigi vastu toetuda juhul, kui liikmesriik on direktiivi ebakorrektselt üle võtnud (vt 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01–C-403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I-8835, punkt 103 ja viidatud kohtupraktika).
First, the third paragraph of Article 4c of Directive 90/388 satisfies those criteria, given that it is clear that tariff rebalancing must, as a general rule, be completed before 1 January 1998 or at the latest by 1 January 2000, and that that obligation is unconditional.
Esiteks vastab direktiivi 90/388 artikli 4c kolmas lõik neile kriteeriumidele, kuna selles on selgelt väljendatud, et hindade tasakaalustamine peab olema toimunud enne 1. jaanuari 1998 või hiljemalt 1. jaanuaril 2000, ja kuna selle kohustusega ei ole seotud ühtegi tingimust.
Secondly, the same is true of Article 12(7) of Directive 97/33, since that provision defines the restrictions to which charges such as those at issue in the main proceedings are subject.
Teiseks kehtib see sama direktiivi 97/33 artikli 12 lõike 7 puhul, kuna see säte määratleb piirid, mida peavad järgima sellised lisatasud, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Consequently, the provisions of Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 fulfil all the conditions necessary to produce direct effect.
Järelikult vastavad direktiivi 90/388 artikli 4c ja direktiivi 97/33 artikli 12 lõike 7 sätted kõigile vahetu õigusmõju tekkimise tingimustele.
It follows from all of the foregoing that the answer to the second question referred must be that Article 4c of Directive 90/388 and Article 12(7) of Directive 97/33 produce direct effect and can be relied on directly before a national court by individuals to challenge a decision of the national regulatory authority.
Kõige eelneva alusel tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 90/388 artiklil 4c ja direktiivi 97/33 artikli 12 lõikel 7 on vahetu õigusmõju ning eraõiguslikud isikud võivad neile sätetele siseriiklikus kohtus tugineda, et vaidlustada riigi reguleeriva asutuse otsus.