natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is certainly possible to object that that caselaw has been impliedly superseded by the judgment in PreussenElektra, at least in circumstances where the role of the intermediary is merely to collect the contribution or is, in any event, restricted to exercising purely accounting checks over the funds collected and, therefore, precludes the exercise of any margin of discretion over the use and destination of the funds.
Loomulikult on võimalik vastu vaielda, et see kohtupraktika jäeti kohtuotsusega PreussenElektra vaikimisi kõrvale vähemalt juhul, kui vahendaja roll seisneb vaid maksu kogumises või kui see on igal juhul piiratud üksnes kogutud summade ainult raamatupidamiskontrolliga ning seega on välistatud mis tahes kaalutlusõigus nende summade kasutamise ja eesmärgi osas.
In point of fact, objectively speaking, that situation is hard to distinguish, in economic terms, from a situation in which the sums earmarked for financing the support measure are transferred directly from the persons required to pay the contribution to the undertakings that benefit from the measure. 83
Selline olukord on majanduslikust vaatepunktist objektiivselt raskesti eristatav olukorrast, kus maksukohustuslased kannavad abimeetme rahastamiseks suunatud summad otse üle äriühingutele, kes meetmest kasu saavad. 83
However, I consider that this objection may be overcome, if the intervention of an intermediary which has been designated
Leian siiski, et selle vastuväite saab ümber lükata, kui lugeda, et riigi poolt määratud vahendaja sekkumine – seda
82 — Case 173/73 Italy v Commission [1974] ECR 709, paragraph 16; see also Steinike & Weinlig, cited in footnote 45. 83 — See, to that effect, the Commission’s decision of 31 October 200 in procedure N/6/A/2001.
82 – 2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia vs. komisjon (EKL 1974, lk 709, punkt 35).
It does not seem to me that the judgment in Pearle and Others may be regarded as an obstacle to that approach.
Ma ei arva, et eespool viidatud kohtuotsust Pearle võiks käsitada eespool märgitut takistavana.
As we have seen, on that occasion, the Court held that State resources were not involved in the case of funds deriving from compulsory contributions paid to a trade association by its own members, the levying of which was possible on the basis of the legal regime applicable to that association and was designed to fund a joint advertising campaign for the benefit of members themselves.
Nagu me nägime, välistas Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuses, et kutseorganisatsioonile selle liikmete poolt kohustuslike maksete näol üle kantud summad kujutaksid endast riigi vahendeid; nende maksete tegemise kohustuse kehtestamine oli võimalik tänu nimetatud organisatsioonile kohaldatavale õiguslikule korrale ja nende kogumise eesmärk oli kollektiivse reklaamikampaania korraldamine liikmete endi huvides.
Among the various factors cited by the Court to justify that conclusion (the fact that the funds were not available to the association in question, the latter’s role being limited to levying the contributions, the award of an advantage without an additional burden for the State or the public body concerned), the fact that the initiative to promote the advertising campaign in question and the proposal for allocating the relevant financial burden came
Eri elementide hulgas, millele Euroopa Kohus sellise järelduse põhjendamiseks viitas (asjaolu, et organisatsioon ei saanud summasid käsutada, viimase piiratud roll maksete kogumisel, eelise võimaldamine, mis ei kujuta endast täiendavat kulutust riigile või sellele organisatsioonile), näib minu arvates Euroopa Kohtu arutelus otsustavat tähtsust omavat asjaolu, et kõnealuse reklaamikampaania korraldamise initsiatiiv
ESSENT NETWERK NOORD AND OTHERS from the commercial sector involved and not from the public authorities seems to me to be determinative in the scheme of the Court’s reasoning, since it is apt to exclude any imputation of the contested measure to the State. 84
ESSENT NETWERK NOORD JT ning ettepanek vastavate kulude jaotamise viisi kohta tulid asjaomaselt ärisektorilt ja mitte ametiasutustelt, kuna see võimaldab välistada kõnealuse meetme seotuse riigiga. 84
It should first be pointed out that, in response to a written question from the Court, Essent explained that, during the reference period, that is to say between 1 August and 31 December 2000, it was a whollyowned subsidiary of Essent NV, the shares in which were, in turn, owned as to 100% by municipalities and provinces, and was thus entirely in public hands.
Esiteks tuleb märkida, et vastuses Euroopa Kohtu esitatud kirjalikule küsimusele täpsustas Essent, et viiteperioodil, st ajavahemikul 1. augustist 2000 kuni 31. detsembrini 2000 kontrollis tema kapitali täies ulatuses Essent NV, kelle kapitali kontrollisid omakorda täies ulatuses kohalikud omavalitsusüksused ja provintsid, st avalik võim.
It follows that, as the Commission correctly argued in its observations, during that period Essent was a public undertaking within the meaning of Article 2(1)(b) of Commission Direct- ive 80/723/EEC of 25 June 1980 on the transparency of financial relations between Member States and public undertakings. 85
Sellest tuleneb, nagu komisjon oma märkustes õigesti nendib, et Essent kujutas endast nimetatud perioodil riigi osalusega äriühingut komisjoni 25. juuni 1980. aasta direktiivi 80/723/EMÜ liikmesriikide ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse kohta 85 artikli 2 lõike 1 punkti b tähenduses.
In the light of the foregoing, it is necessary to consider whether the payments to SEP which were made in accordance with the combined provisions of Article 9(1) and (4) of the OEPS entail the use of ‘State resources’ within the meaning of Article 87(1) EC.
Siiani esitatuga arvestades tuleb esitada küsimus, kas OEPS-i artikli 9 lõigete 1 ja 4 koostoimes alusel SEP-i kasuks tehtud ülekanded nõuavad „riigi vahendite” kasutamist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Pursuant to the Court’s caselaw, the resources available to Essent 86 must, there- fore, in principle be regarded as public resources.
Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt tuleb seega Essenti käsutuses olevaid vahendeid 86käsitada põhimõtteliselt riigi vahenditena.
As regards the objection raised by the Netherlands Government concerning the fact that Essent acted only as a collector of the charge, I would refer to my comments in points 108 to 110 above. 87
Mis puudutab Madalmaade valitsuse esitatud vastuväidet, et Essenti roll seisnes vaid maksu kogumises, siis viitan selles osas eespool punktides 108–110 märgitule. 87
85 — OJ 1980 L 195, p. 35.
85 – EÜT L 195, lk 35; ELT eriväljaanne 08/01, lk 20.
86 — The situation does not appear to be different for the other net operators, which were themselves in public ownership.
86 – Olukord ei näi olevat erinev teiste võrguoperaatorite puhul, mis kuuluvad samuti avalik-õiguslikele isikutele.
As we have seen, the mechanism put into place by the national rule at issue provided for the imposition of a surcharge for the transmission service to be borne by electricity consumers, the levying of that surcharge by the network operators and transfer of the revenue from that surcharge to the ‘designated company’ (SEP), which was responsible for exercising accounting control over the funds transferred and was required to pay to the Minister for the Economy any sums in excess of NLG 400 000 000.
Nagu me nägime, sätestas kõnealuses siseriiklikus õigusnormis ette nähtud mehhanism elektritarbijate suhtes hinnatõusu kohaldamise elektri ülekandmise teenuse osas, sellise hinnatõusu kogumise võrguoperaatorite poolt ja maksutulu ülekandmise viimaste poolt „selleks määratud äriühingule” (SEP), kes teostab ülekantud summade üle raamatupidamiskontrolli ning on kohustatud kandma majandusministeeriumile üle summad, mis on suuremad kui 400 000 000 kuldnat.
The dispute pending before the national court relates, more particularly, to the sums payable by a private consumer, Aldel, in accordance with that surcharge, to the operator of the network for the territory in which it is established, namely Essent.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olev kohtuvaidlus käsitleb eelkõige summasid, mida eraõiguslik tarbija Aldel peab nimetatud hinnatõusu kohaldamise alusel maksma võrguoperaatorile Essent, kelle teeninduspiirkonnas ta asub.
87 — I would, moreover, point out that while it is true that, under Article 9(1) and (4) of the OEPS, Essent’s task was solely to collect the surcharge at issue and to pay it over to SEP, under Article 97 of the 1998 Law on electricity — which made the implementation of the protocol compulsory — it was, none the less, statutorily required to make to SEP the payments incumbent upon it in accordance with that protocol.
87 – Märgin muu hulgas, et kuigi on tõsi, et OEPS-i artikli 9 lõigete 1 ja 4 alusel oli Essentil üksnes ülesanne koguda kõnealust hinnatõusu ja kanda see üle SEP-ile, oli ta siiski seadusest tulenevalt – Elektriciteitswet 1998 artikli 97 alusel, millega muudeti kohustuslik vastastikuse mõistmise protokolli rakendamine – kohustatud tegema SEP-ile makseid, mille sooritamise kohustus tal nimetatud protokolli alusel lasus.
The question submitted for a preliminary ruling by the national court does not mention the possibility that Article 97 of the 1998 Law on electricity comprises an aid measure within the meaning of Article 87(1) EC.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimus ei viita võimalusele, et Elektriciteitsweti artikkel 97 kujutaks endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
It is not, therefore, necessary to embark upon such an analysis.
Seega ei ole vajalik seda asjaolu uurida.
84 — See also, to that effect, the Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer.
84 – Vt selle kohta ka kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek.
Secondly, it seems to me to be relevant that SEP was required to carry out accounting checks on the sums derived from the revenue from the surcharge at issue, for which it was answerable to the Minister for the Economy.
Teiseks on minu arvates tähtis asjaolu, et SEP oli kohustatud teostama kõnealuse hinnatõusu tulust saadud summade raamatupidamiskontrolli, millest ta pidi aru andma majandusministeeriumile.
It was presumably only once those checks were completed that the sums in question were made available to SEP, which was, in any event, required to use them for specific purposes, that is to say to cover the costs resulting from investments made at the instigation of the public authorities.
Tõenäoliselt anti kõnealused summad alles pärast sellise kontrolli läbiviimist SEP-i käsutusse, kes pidi neid igal juhul kasutama spetsiifilistel eesmärkidel, st avaliku võimu käsul tehtud investeeringutest tulenevate kulude katmiseks.
ily imposed on the consumption of electricity and collected by the net operators is to be paid by them to an undertaking which is the joint subsidiary of the national electricity producers and which is required, under that rule, to retain a part of that revenue to cover the nonrecoverable costs resulting from the investments made by that undertaking or the producer undertakings before the market was opened to competition, as well as to pay over to the State any excess, similarly intended to cover the abovementioned costs, may constitute State aid within the meaning of Article 87(1) EC.
tarbimise suhtes kohaldatavast hinnatõusust, mida nad koguvad, saadud tulu üle kandma äriühingule, mis on riiklike elektritootjate ühine tütarettevõtja ja mis on nimetatud õigusnormide kohaselt kohustatud kasutama osa sellest tulust selle äriühingu enda või elektritootjate poolt enne turu konkurentsile avamist tehtud investeeringutest tulenevate luhtunud kulude katmiseks ja kandma riigile üle võimaliku ülejääva osa, mis on samuti suunatud nimetatud kulude katmiseks, võivad endast kujutada riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Finally, it is also relevant that, under Article 9(5) of the OEPS, SEP had to pay to the Ministry of the Economy the sums in excess of NLG 400 000 000.
Lõpetuseks omab samavõrra tähtsust asjaolu, et OEPS-i artikli 9 lõike 5 kohaselt pidi SEP 400 000 000 kuldnat ületavad summad kandma üle majandusministeeriumile.
It is for the national court to assess whether the conditions necessary for Article 87(1) EC to apply are met.
Siseriiklik kohus peab hindama, kas selle artikli kohaldamise tingimused on täidetud.
Compliance with the obligation to notify
Teatamiskohustuse järgimisest
Based on the above considerations, it seems to me to be possible to conclude that the payments made for the benefit of SEP under the combined provisions of Article 9(1) and (4) of the OEPS involved the use of ‘State resources’ within the meaning of Article 87(1) EC.
Eelnevalt toodud arutelu alusel on minu arvates võimalik järeldada, et OEPS-i artikli 9 lõigete 1 ja 4 koostoimes alusel SEP-i kasuks tehtavad ülekanded nõuavad „riigi vahendite” kasutamist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
On the basis of all of the foregoing considerations, I propose that the Court should give the following answer to the second question referred for a preliminary ruling:
Kõigi eespool toodud järelduste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Although the national court is not asking the Court about the interpretation of Article 88(3) EC, on the assumption that the obligation to notify laid down by that provision was not met by the Kingdom of the Netherlands, I none the less consider it useful to make a few brief observations on the arguments advanced by the Netherlands Government to challenge the failure to comply with its obligation which has been imputed to it.
Ehkki eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole Euroopa Kohtule esitanud küsimust EÜ artikli 88 lõike 3 tõlgendamise kohta, pean ma siiski vajalikuks käsitleda lühidalt Madalmaade valitsuse poolt talle süüks pandava kohustuste täitmata jätmise vaidlustamiseks esitatud argumente, lähtudes eeldusest, et Madalmaad ei ole järginud selles sättes kehtestatud teatamiskohustust.
A national rule pursuant to which the revenue from a price surcharge temporar-
Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt võrguoperaatorid peavad ajutiselt elektri
The Kingdom of the Netherlands contends that it ‘brought to the notice’ of the
Madalmaad väidavad, et nad „teatasid” komisjonile riigiabi menetluse nr 597/1998
ESSENT NETWERK NOORD AND OTHERS lishing that regime was communicated to the Commission.
ESSENT NETWERK NOORD JT nimetatud institutsioonile teatati sättest, millega see kord kehtestati.
Commission, in the context of the procedure concerning aid N 597/1998, the whole text of the OEPS draft law.
raames OEPS-i seaduseelnõu terviktekstist.
That communication is said to have taken the form of the letter of 30 August 2000, in which the Netherlands specifically drew the Commission’s attention to the text of Article 9 of that draft.
Seda tehti Madalmaade väitel 30. augusti 2000. aasta kirjaga, milles Madalmaad juhtisid komisjoni tähelepanu konkreetselt selle eelnõu artikli 9 tekstile.
The Commission does not dispute that the whole of the draft law was attached to the letter of 30 August 2000.
Komisjon ei vaidle vastu sellele, et seaduseelnõu on tervikuna lisatud 30. augusti 2000. aasta kirjale.
Moreover, it is clear from the text of that letter, which the Netherlands Government has provided in response to a request from the Court, that that government refers explicitly to Article 9 of the OEPS, albeit solely in the paragraph entitled ‘Supplementary information on the Protocol for the purposes of applying Article 24 of Directive 92/96’.
Lisaks sellele ilmneb nimetatud kirjast, mille Madalmaade valitsus Euroopa Kohtu nõudel esitas, et nimetatud valitsus viitab selles konkreetselt OEPS-i artiklike 9, kuigi üksnes osas, mis kannab pealkirja „Täiendav teave protokolli kohta direktiivi 92/96 artikli 24 kohaldamiseks”.
I should point out that the N 597/1998 procedure came to an end with the decision of 25 July 2001.
Tuleb märkida, et menetlus nr 597/1998 lõpetati 25. juuli 2001. aasta otsusega.
Furthermore, as part of that implementation, there was provision for levying the surcharge under Article 9(1) of the OEPS, with retroactive effect from 1 August 2000, that is to say a date preceding the letter by which the Commission was informed of the measures laid down by that article.
Lisaks sellele oli niisuguse rakendamise raames ette nähtud OEPS-i artikli 9 lõikes 1 sätestatud hinnatõusu kogumine tagasiulatuvalt alates 1. augustist 2000, st alates hetkest, mis oli varasem selle kirja kuupäevast, millega komisjonile teatati nimetatud artiklis ette nähtud meetmetest.
In that connection, it may be useful to bear in mind that in its judgment in Van Calster and Others, the Court found to be unlawful parafiscal charges designed to finance support measures to benefit certain agricultural sectors, which had been levied with retroactive effect to cover a period prior to the Commission’s decision on the compatibility of those measures.
Selles osas võib olla kasulik märkida, et eespool viidatud kohtuotsuses Van Calster luges Euroopa Kohus ebaseaduslikuks maksutaolised lõivud, mis olid suunatud teatud põllumajandussektorite abimeetmete rahastamiseks ning mida koguti tagasiulatuvalt sellise ajavahemiku eest, mis eelnes komisjoni otsusele, millega loeti nimetatud meetmed ühisturuga kokkusobivaks.
According to the Court, by giving the imposition of those measures retroactive effect, the State concerned had acted in breach of the obligation to give notification prior to implementing the aid.
Euroopa Kohtu arvates oli asjaomane riik neid makse tagasiulatuvalt kehtestades rikkunud kohustust teatada abimeetmest enne selle rakendamist.
However, the provisions of Article 9 of the OEPS entered into force on 29 December 2000 and stipulated that the revenue from the surcharge levied in accordance with Article 9(1) was to be paid by the net oper -ators to SEP by 1 July 2001 (Article 9(4)).
Kuid OEPS-i artikliga 9 kehtestatud kord jõustus 29. detsembril 2000 ja nägi ette, et selle artikli lõike 1 kohaselt kogutud hinnatõusu tulu pidid võrguoperaatorid üle kandma SEP-ile 1. juuliks 2001 (artikli 9 lõige 4).
The Netherlands thus implemented that regime without waiting for the decision whereby the Commission closed the procedure in the context of which the provision estab-
Madalmaad rakendasid seega nimetatud korda, ootamata ära otsust, millega komisjon lõpetas menetluse, mille raames
It follows that, even were the information communicated in the letter of 30 August 2000 to have to be deemed to constitute notification for the purposes of Article 88(3) EC, this would not be sufficient to consider that the obligation laid down by Article 88(3) EC had been complied with.
Sellest tuleneb, et isegi kui lugeda, et 30. augusti 2000. aasta kirjas sisalduv teatamine kujutab endast teatamist EÜ artikli 88 lõike 3 tähenduses, ei ole see siiski piisav tuvastamaks, et nimetatud sättes kehtestatud kohustust on järgitud.
In the light of the foregoing, I propose that the Court should declare that:
Esitatud järeldustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Rechtbank Groningen (Netherlands), made by decision of 19 April 2006, received at the Court on 2 May 2006, in the proceedings
Kohtuasjas C-206/06, mille ese on EÜ artikli 234 alusel Rechtbank Groningeni (Madalmaad) 19. aprilli 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 2. mail 2006, menetluses
Essent Netwerk Noord BV, supported by
Essent Netwerk Noord BV, keda toetab
Aluminium Delfzijl BV, and in the indemnification proceedings
Aluminium Delfzijl BV, ja tagatise realiseerimise hagis
Staat der Nederlanden and in the indemnification proceedings
Madalmaade riik, ja tagatise realiseerimise hagis
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas (Rapporteur), President of the Chamber, U. Lõhmus, J.N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh and A. Arabadjiev, Judges,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda), koosseisus: koja esimees A. Rosas (ettekandja), kohtunikud U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh ja A. Arabadjiev,
Advocate General: P. Mengozzi, Registrar: M. Ferreira, Principal Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 10 May 2007, after considering the observations submitted on behalf of:
ESSENT NETWERK NOORD JT kohtujurist: P. Mengozzi, kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira, arvestades kirjalikus menetluses ja 10. mai 2007. aasta kohtuistungil esitatut, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— Essent Netwerk BV, as universal successor in title as of 1 January 2005 to Essent Netwerk Noord BV, by P.E. Mazel and E. Hamminga, advocaten,
– Essent Netwerk BV, 1. jaanuarist 2005 Essent Netwerk Noord BV üldõigusjärglane, esindajad: advocat P. E. Mazel ja advocat E. Hamminga,
— the Netherlands Government, by H.G. Sevenster, P.P.J. van Ginneken and D.J.M. de Grave, acting as Agents,
– Madalmaade valitsus, esindajad: H. G. Sevenster ning P. P. J. van Ginneken ja D. J. M. de Grave,
— the Commission of the European Communities, by R. Lyal and H. van Vliet, acting as Agents.
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: R. Lyal ja H. van Vliet, olles 24. jaanuari 2008. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of Articles 25 EC, 87(1) EC and 90 EC.
Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artikli 25, EÜ artikli 87 lõike 1 ja EÜ artikli 90 tõlgendamist.
The reference was made in the course of proceedings between Essent Netwerk Noord BV (‘Essent Netwerk’), an electricity net operator, and Aluminium Delfzijl BV (‘Aldel’), a purchaser of electricity and transport services, regarding a price surcharge for the transmission of electricity in the period from 1 August 2000 to 31 December 2000.
See taotlus esitati elektrivõrgu haldaja Essent Netwerk Noord BV (edaspidi „Essent Netwerk”) ning elektrienergia ja ülekandmisteenuste ostja Aluminium Delfzijl BV (edaspidi „Aldel”) vahelises kohtuvaidluses, mille esemeks oli ajavahemikus 1. august 2000 kuni 31. detsember 2000 elektri ülekandmise eest nõutud lisatasu.
In connection with an intervention and with indemnification proceedings, the dispute also involves Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, formerly Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV (‘SEP’), a statutorily-desig-nated company, the State of the Netherlands and Saranne BV, a subsidiary of SEP and a high-voltage net operator.
Menetlusse astumise ja tagatise realiseerimise hagi raames osalevad kohtuvaidluses ka seadusega määratud äriühing Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, varem Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV (edaspidi „SEP”), Madalmaade riik ja äriühing Saranne BV, mis on SEP-i tütarettevõtja ja kõrgepingevõrgu operaator.
Directive 96/92/EC of the European Parliament and of the Council of 19 December 1996 concerning common rules for the internal market in electricity (OJ 1997 L 27, p. 20) (‘the Directive’) sets out common rules relating to the generation, transmission and distribution of electricity.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta direktiivis 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta (EÜT L 27, lk 20; ELT eriväljaanne 12/02, lk 3; edaspidi „direktiiv”) kehtestatakse elektri tootmise, ülekandmise ja jaotamise ühiseeskirjad.
Chapters IV, VI and VII of the Directive deal respectively with transmission system operation, the accounts of electricity undertakings and the organisation of access to the system.
Direktiivi IV, VI ja VII peatükk käsitlevad vastavalt ülekandevõrgu kasutamist, eristamist ja raamatupidamise läbipaistvust ning võrgule juurdepääsu korraldamist.
Article 24(1) and (2) of the Directive provides:
Direktiivi artikli 24 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud: