natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Grand Duchy of Luxembourg submits, however, that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is aimed at ensuring good labour relations in Luxembourg and that, on that basis, it constitutes a public policy imperative within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71, by protecting workers from the effects of inflation.
Luksemburgi Suurhertsogiriik leiab siiski, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkti 2 eesmärk on sotsiaalse rahu tagamine Luksemburgis ning et seetõttu on tegemist direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande mõttes avaliku korra sättega, kuna see kaitseb töötajaid inflatsiooni tagajärgede eest.
In that connection, it must be recalled that that provision of Directive 96/71 gives the host Member State an opportunity to apply to undertakings posting workers to its territory terms and conditions of employment on matters other than those referred to in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71, provided that they are public policy provisions.
Sellega seoses tuleb meenutada, et kõnesolev direktiivi 96/71 säte annab vastuvõtvale liikmesriigile võimaluse kohaldada tema territooriumile töötajaid lähetava ettevõtja suhtes töötingimusi muudes kui direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus nimetatud küsimustes, tingimusel et tegemist on avaliku korra sätetega.
Thus the Court has already had occasion to observe that, while the Member States are still, in principle, free to determine the requirements of public policy in the light of their national needs, the notion of public policy in the Community context, particularly when it is cited as justification for a derogation from the fundamental principle of the freedom to provide services, must be interpreted strictly, so that its scope cannot be determined unilaterally by each Member State without any control by the European Community institutions (see, to that effect, Case C-36/02 Omega [2004] ECR I-9609, paragraph 30).
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, et kuigi põhimõtteliselt on liikmesriikidel vabadus määrata avaliku korra sätted kindlaks oma siseriiklikest vajadustest lähtuvalt, tuleb avaliku korra mõistet ühenduse õiguse kontekstis ja eelkõige kui teenuste osutamise põhivabadusest tehtava erandi põhjendust tõlgendada kitsalt, nii et selle ulatust ei saaks iga liikmesriik ühepoolselt määrata, ilma et seda kontrolliksid Euroopa Ühenduse institutsioonid (vt selle kohta 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-36/02: Omega, EKL 2004, lk I-9609, punkt 30).
It follows that public policy may be relied on only if there is a genuine and sufficiently serious threat to a fundamental interest of society (see Case C-54/99 Église de scientologie [2000] ECR I-1335, paragraph 17).
Sellest järeldub, et avalikule korrale saab tugineda vaid siis, kui ühiskonna põhihuvisid ähvardav oht on reaalne ja piisavalt tõsine (vt 14. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-54/99: Èglise de scientologie, EKL 2000, lk I-1335, punkt 17).
It has to be remembered that the reasons which may be invoked by a Member State in order to justify a derogation from the principle of freedom to provide services must be accompanied by appropriate evidence or by an analysis of the expediency and proportionality of the restrictive measure adopted by that State, and precise evidence enabling its arguments to be substantiated (see, to that effect, Case C-254/05 Commission v Belgium [2007] ECR I-4269, paragraph 36, and the caselaw cited).
Oluline on meenutada, et koos õigustustega, millele liikmesriik võib teenuste osutamise vabaduse põhimõttest kõrvalekaldumise põhjendamiseks tugineda, tuleb esitada ka analüüs liikmesriigi võetud piirava meetme sobivuse ja proportsionaalsuse kohta ning argumentatsiooni toetavad täpsed andmed (vt selle kohta 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-254/05, EKL 2007, lk I-4269, punkt 36 ja viidatud kohtupraktika).
Therefore, in order to enable the Court to determine whether the measures at issue are necessary and proportionate to the objective of safeguarding public policy, the Grand Duchy of Luxembourg should have submitted evidence to establish whether and to what extent the application to workers posted to Luxembourg of the rule concerning automatic adjustment of rates of pay to the cost of living is capable of contributing to the achievement of that objective.
Selleks et Euroopa Kohus saaks hinnata, kas kõne all olevad meetmed on avaliku korra kaitsmise eesmärgi saavutamiseks vajalikud ja proportsionaalsed, oleks Luksemburgi Suurhertsogiriik pidanud esitama andmed, mis võimaldaksid kindlaks teha, kas ja mil määral võis sellise eesmärgi saavutamisele kaasa aidata elukalliduse muutumisest lähtuvalt palga automaatset kohandamist käsitleva sätte kohaldamine Luksemburgi lähetatud töötajate suhtes.
However, in this case the Grand Duchy of Luxembourg merely cited in a general manner the objectives of protecting the purchasing power of workers and good labour relations, without adducing any evidence to enable the necessity for and proportionality of the measures adopted to be evaluated.
Antud juhul tuleb tõdeda, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on piirdunud üldise viitamisega töötajate ostujõu ja sotsiaalse rahu kaitsmise eesmärgile ega ole esitanud mingeid andmeid, mis võimaldaksid hinnata võetud meetmete vajalikkust ja proportsionaalsust.
Accordingly, the Grand Duchy of Luxembourg has not shown to the required legal standard that point 2 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 falls under public policy provisions within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Järelikult ei ole Luksemburgi Suurhertsogiriik tõendanud, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 2 kuulub direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande mõttes avaliku korra sätete hulka.
Therefore, that Member State cannot rely on the public policy exception referred to in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in order to apply to undertakings posting staff on its territory the requirement relating to the automatic adjustment of wages other than minimum wages to reflect changes in the cost of living.
Niisiis ei saa see liikmesriik tugineda direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimeses taandes ette nähtud avaliku korra erandile, et kohaldada tema territooriumile töötajaid lähetavate ettevõtjate suhtes elukalliduse muutumisest lähtuvalt palga – v.a miinimumpalga – automaatset kohandamist käsitlevat sätet.
— The requirement relating to the rules on parttime and fixedterm work laid down in point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkti 8 säte, mis käsitleb osalise tööajaga ja määratud tähtajaga töötamise tingimusi
The requirement referred to above concerns a matter which is not mentioned in the list in the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71.
Olgu rõhutatud, et kõne all olev säte puudutab küsimust, mida ei ole direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu loetelus mainitud.
It is not disputed that the obligations arising from point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002, having regard to the accompanying constraints, are likely to hinder the exercise of freedom to provide services by undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Vaidlustatud ei ole seda, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punktist 8 tulenevad kohustused võivad nendega kaasnevate piirangute tõttu takistada töötajaid Luksemburgi lähetada soovivatel ettevõtjatel oma teenuste osutamise vabadust kasutada.
In that connection it is clear that, pursuant to Articles 2(1) of Directives 97/81 and 1999/70, the Member States were to implement the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with those directives.
Selle kohta tuleb tõdeda, et direktiivi 97/81 artikli 2 lõike 1 ja direktiivi 1999/70 alusel jõustavad liikmesriigid nende direktiivide järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid.
Therefore, as compliance with the requirement laid down by the contested national provision is monitored in the Member State in which the undertaking wishing to post workers to Luxembourg is established, the Grand Duchy of Luxembourg cannot rely on the public policy exception in the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71 in
Kuna vaidlusaluses siseriiklikus sättes ette nähtud tingimusest kinnipidamist kontrollitakse liikmesriigis, kus on asutatud töötajaid Luksemburgi lähetada sooviv ettevõtja, ei saa Luksemburgi Suurhertsogiriik samadel põhjustel nagu need, mida on nimetatud käesoleva otsuse punktides 41–43, tugineda vaidlusaluse siseriikliku sätte
It follows that point 8 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 does not comply with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Sellest tulenevalt ei ole 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 8 kooskõlas direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taandega.
— The requirement relating to imperative provisions of national law in respect of collective agreements in point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002
– 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 11, mis käsitleb siseriikliku õiguse kohustuslikke sätteid kollektiivlepingute valdkonnas
The first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 defines the instruments by which the terms and conditions of employment of the host Member State are laid down covering the matters referred to in points (a) to (g) thereof and which are guaranteed to posted workers.
Direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimene lõik määratleb vahendid, millega määratakse kindlaks vastuvõtva liikmesriigi töötingimused sama lõigu punktides a–g nimetatud küsimustes, mis tuleb lähetatud töötajatele tagada.
The second indent of that provision refers in particular to collective agreements which have been declared universally applicable.
Selle sätte teises taandes on mainitud üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepinguid.
Likewise, Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 states that measures resulting, in particular, from collective agreements which have been declared universally applicable concerning the matters referred to in points 1 to 14 thereof constitute mandatory provisions falling under national public policy.
Selle sätte eeskujul näeb 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõige 1 ette, et siseriikliku avaliku korra kohaldamisalasse kuuluvateks kohustuslikeks säteteks peetakse muu hulgas üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutest tulenevaid sätteid, mis puudutavad selle lõike punktides 1–14 loetletud valdkondi.
Point 11 mentions provisions concerning collective agreements.
Punktis 11 on nimetatud kollektiivlepinguid puudutavaid sätteid.
Such a provision cannot, however, constitute a public policy exception within the meaning of the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Siiski ei saa selline säte olla avaliku korra erandiks direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taande mõttes.
First, there is no reason why provisions concerning collective agreements, namely provisions which encompass their drawing up and implementation, should per se and without more fall under the definition of public policy.
Esiteks ei õigusta miski seda, et kollektiivlepinguid puudutavad sätted, s.o nende väljatöötamist ja ellurakendamist käsitlevad sätted, võiksid iseenesest ja ilma muu täpsustuseta kuuluda avaliku korra mõiste alla.
Third, the Grand Duchy of Luxembourg cannot argue that point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 ultimately reflects the discretion granted to Member States under the second indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Kolmandaks ei saa Luksemburgi Suurhertsogiriik kaitsta väidet, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 11 täpsustab luba, mis on liikmesriikidele antud direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 teise taande alusel.
Article 3(10) relates exclusively to the terms and conditions of employment laid down in collective agreements which have been declared universally applicable.
Nimetatud säte puudutab üksnes töötingimusi, mis on ette nähtud üldiselt kohaldatavaks tunnistatud kollektiivlepingutega.
That is not the case with respect to point 11 of Article 1(1) which expressly refers, in contrast with the introduction to of Article 1, to mere collective labour agreements.
Nii ei ole see aga kõnesoleva artikli 1 lõike 1 punkti 11 puhul, mis sõnaselgelt ning erinevalt artikli 1 algusosast mainib lihtsalt kollektiivlepinguid.
Accordingly, point 11 of Article 1(1) of the Law of 20 December 2002 is not in compliance with the first indent of Article 3(10) of Directive 96/71.
Järelikult ei ole 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 1 lõike 1 punkt 11 kooskõlas direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 10 esimese taandega.
Consequently, it follows from the foregoing that the Commission’s first complaint is well founded.
Seega tuleneb eeltoodust, et esimene komisjoni väide on põhjendatud.
The second complaint: incomplete transposition of Article 3(1)(a) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods
Teine väide, et direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 punkt a, mis puudutab maksimaalset tööaega ja minimaalset puhkeaega, on üle võetud mittetäielikult
By its second complaint, the Commission criticises the Grand Duchy of Luxembourg for incomplete transposition of point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) of Directive 96/71 relating to compliance with maximum work periods and minimum rest periods.
Teise väitega heidab komisjon Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette direktiivi 96/71 maksimaalset tööaega ja minimaalset puhkeaega käsitleva artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punkti a mittetäielikku ülevõtmist.
The Grand Duchy of Luxembourg has acknowledged that this complaint is well founded and has stated that it has adopted Article 4 of the Law of 19 May 2006 amending the Law of 20 December 2002 (Mémorial A 2006, p. 1806) in order to bring its national legislation into line with the relevant Community provisions.
Luksemburgi Suurhertsogiriik on selle väite põhjendatust tunnistanud ning märkinud, et siseriikliku regulatsiooni kooskõlla viimiseks vastavate ühenduse õigusnormidega on ta vastu võtnud 20. detsembri 2002. aasta seadust muutva 19. mai 2006. aasta seaduse artikli 4 (Mémorial A 2006, lk 1806).
It must be recalled that, according to settled caselaw, the question whether a Member State has failed to fulfil its obligations must be determined by reference to the situation prevailing in that Member State at the end of the period laid down in the reasoned opinion and the Court cannot take account of any subsequent changes (see, in particular, Case C-168/03 Commission v Spain [2004] ECR I-8227, paragraph 24; Case C-433/03 Commission v Germany [2005] ECR I-6985, paragraph 32; and judgment of 27 September 2007 in Case C-354/06 Commission v Luxembourg, paragraph 7).
Olgu meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumist hinnata põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi (vt eelkõige 14. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-168/03: komisjon vs. Hispaania, EKL 2004, lk I-8227, punkt 24; 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-433/03: komisjon vs. Saksamaa, EKL 2005, lk I-6985, punkt 32, ning 27. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-354/06: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2007, lk I-116, punkt 7).
In this case it is not disputed that when the period prescribed in the reasoned opinion expired the Grand Duchy of Luxembourg had not adopted the measures necessary to ensure that point (a) of the first subparagraph of Article 3(1) had been fully transposed in its national law.
Käesoleval juhul ei ole vaidlustatud seda, et põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõpul ei olnud Luksemburgi Suurhertsogiriik võtnud vajalikke meetmeid, et tagada direktiivi 96/71 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu punkti a täielik ülevõtmine oma õiguskorda.
Therefore, the Commission’s second complaint is well founded.
Järelikult on komisjoni teine väide põhjendatud.
The third complaint: infringement of Article 49 EC on account of the lack of clarity of the monitoring arrangements laid down in Article 7(1) of the Law of 20 December 2002
Kolmas väide, et rikutud on EÜ artiklit 49, kuna 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 7 lõikes 1 sätestatud kontrollikorras puudub õigusselgus
By its third complaint, the Commission claims that, on account of its lack of clarity, Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is likely to give rise to legal uncertainty for undertakings wishing to post workers to Luxembourg.
Kolmanda väitega kinnitab komisjon, et kuna 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 7 lõikes 1 puudub õigusselgus, võib sellega kaasneda õiguskindluse puudumine oma töötajaid Luksemburgi lähetada soovivate ettevõtjate jaoks.
Thus, the obligation for all undertakings to make available to the Labour and Mines Inspectorate on demand and within as short a period as possible the basic information necessary for monitoring purposes amounts, in the case of a posting, to a prior notification procedure incompatible with Article 49 EC.
Iga ettevõtja kohustus esitada tööinspektsioonile viimase korraldusel ja nii kiiresti kui võimalik enne töö algust kontrolliks vajalikud andmed, tähendab lähetamise puhul eelneva teatise nõuet, mis ei ole EÜ artikliga 49 kooskõlas.
However, if that should not be the case, the text of the contested provision should nevertheless be amended in order to remove any legal ambiguity.
Kui see ka nii ei peaks olema, tuleks ikkagi muuta vaidlusaluse sätte sõnastust, et kõrvaldada õiguslik ebaselgus.
The Grand Duchy of Luxembourg takes the view that the text of Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is sufficiently clear and that, in any event, it does not impose any prior notification requirement.
Luksemburgi Suurhertsogiriik on seisukohal, et 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 7 lõike 1 sõnastus on piisavalt selge ning et igal juhul ei näe see ette mingit eelneva teatise esitamise kohustust.
In that connection, it takes the view that
Sellega seoses märgib ta, et kontrolliks vajalike
First it must be noted that, since the Law of 20 December 2002 does not provide for any other communication of information between an undertaking which posts workers and the Labour and Mines Inspectorate, it is difficult to understand how the latter can request information from that undertaking before the commencement of the work, in so far as it cannot be aware of the presence of that undertaking in Luxembourg unless the latter has previously announced its arrival in some way.
Esiteks tuleb tõdeda, et kuna 20. detsembri 2002. aasta seadus ei näe ette mingit muud teabevahetust töötajaid lähetava ettevõtja ja tööinspektsiooni vahel, siis on raske mõista, mil viisil saaks tööinspektsioon nõuda ettevõtjalt andmeid enne töö algust, kuna talle ei peaks olema teada ettevõtja kohalolu Luksemburgi territooriumil, kui ettevõtja ei ole eelnevalt oma tulekust teatanud.
Therefore, as the Advocate General notes in point 76 of her Opinion, the question arises as to the role accorded to an undertaking wishing to post workers, necessarily prior to any request for information from the Labour and Mines Inspectorate, and which, in any event, is not defined by the Law of 20 December 2002.
Seetõttu tekib küsimus, nagu on märkinud kohtujurist oma ettepaneku punktis 76, milline on töötajaid lähetada soovivale ettevõtjale pandud ülesanne, mis eelneb tööinspektsiooni teabenõudele ja mida ei ole 20. detsembri 2002. aasta seaduses määratletud.
On that basis, the interpretation of the expression ‘prior to the commencement of the work’ in Article 7(1) of that law, adopted by the Grand Duchy of Luxembourg, cannot be relevant.
Seetõttu ei ole asjassepuutuv tõlgendus, mille Luksemburgi Suurhertsogiriik annab nimetatud seaduse artikli 7 lõikes 1 kasutatud väljendile „enne töö algust”.
It is clear that such an expression means not only that the information must be provided on the actual day on which the work commences, but that it would also cover a somewhat longer period preceding that date.
On selge, et see väljend tähendab mitte üksnes seda, et teave tuleb esitada töö algusega samal päeval, vaid see võimaldab arvesse võtta ka sellele päevale eelnevat pikemat või lühemat ajavahemikku.
Second, as the Advocate General noted, in point 74 of her Opinion, it follows from the provisions of the Law of 4 April 1974 on the Reorganisation of the Labour
Teiseks, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 74, nähtub 4. aprilli 1974. aasta seadusest tööinspektsiooni ümberkorraldamise kohta (Mémorial A
486), to which reference is made in Article 9(2) of the Law of 20 December 2002 in respect of the definition of the monitoring powers of that authority, and, in particular from Articles 13 to 17 of the Law of 4 April 1974, that the Labour and Mines Inspectorate may order the immediate cessation of the posted worker’s activities if his employer does not comply with an order addressed to the employer to provide information.
1974, lk 486), millele on viidatud 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 9 lõikes 2 selle ametiasutuse kontrollipädevuse määratlemiseks, eelkõige 4. aprilli 1974. aasta seaduse artiklitest 13–17, et tööinspektsioon võib käskida viivitamatult peatada lähetatud töötajate töö, kui nende tööandja ei täida talle adresseeritud teabenõuet.
Furthermore, Article 28 of that law provides that failure to comply with that obligation may give rise to criminal proceedings against the undertaking concerned.
Peale selle näeb nimetatud seaduse artikkel 28 ette, et teabe esitamise kohustuse täitmata jätmine võib asjaomasele ettevõtjale kaasa tuua karistusõigusliku järelmi.
Having regard to those factors, it must be acknowledged that the prior notification procedure to be followed by an undertaking wishing to post workers to Luxembourg territory is not without ambiguities.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb rõhutada, et eelneva teatise esitamise kord, mida peab järgima töötajaid Luksemburgi territooriumile lähetada sooviv ettevõtja, ei ole üheselt mõistetav.
The ambiguities which characterise Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 are likely to dissuade undertakings wishing to post workers to Luxembourg from exercising their freedom to provide services.
See mitmetimõistetavus, mis iseloomustab 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 7 lõiget 1, võib sundida töötajaid Luksemburgi lähetada soovivaid ettevõtjaid loobuma oma teenuste osutamise vabaduse kasutamisest.
On the one hand, the extent of the rights and obligations of those undertakings is not clearly apparent from that provision.
Esiteks ei nähtu nimetatud sättest selgesti selliste ettevõtjate õiguste ja kohustuste ulatus.
On the other hand, undertakings which have failed to comply with the obligations laid down in that provision incur not inconsiderable penalties.
Teiseks kohaldatakse selles sättes ette nähtud kohustused täitmata jätnud ettevõtjate suhtes sanktsioone, mis ei ole leebed.
Accordingly, since Article 7(1) of the Law of 20 December 2002 is incompatible with Article 49 EC on account of its lack of clarity and the ambiguities that it contains, the Commission’s third complaint is well founded.
Kuna 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikli 7 lõige 1 on ebaselguse ja mitmetimõistetavuse tõttu EÜ artikliga 49 vastuolus, on komisjoni kolmas väide järelikult põhjendatud.
The fourth complaint: infringement of Article 49 EC by reason of the requirement that the undertakings designate an ad hoc agent residing in Luxembourg to retain the documents necessary for monitoring by the competent national authorities
Neljas väide, et rikutud on EÜ artiklit 49, kuna asjassepuutuvatele ettevõtjatele on kehtestatud kohustus määrata ad hoc esindaja, kes asub Luksemburgis ja kelle käes on hoiul dokumendid, mida pädevad siseriiklikud asutused kontrollimiseks vajavad