natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It follows from point 2.1 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004, concerning proof of expenditure, that payments effected by final beneficiaries, declared as interim payments and payments of the final balance, must be accompanied by supporting documents.
Määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punkt 2.1, mis käsitleb kulutuste tõendamist, näeb ette, et lõplike abisaajate vahe- ja lõppmaksetena tehtavaid makseid tuleb tõendada maksekviitungitega.
Having regard to its broad logic, that rule applies generally to payments made by final beneficiaries, both in the context of operations which they carry out themselves and in the context of the aid which they grant, in particular, in the context of aid schemes.
Selle õigusnormi ülesehitust arvestades kohaldatakse seda üldnormina lõplike abisaajate maksetele, mida nad teevad kas nende endi teostatavate tegevuste raames või nende poolt antava abi, eelkõige abikavade raames.
However, with regard to the latter type of payment, point 2.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 states that the supporting documents must correspond to expenditure actually paid out by the final recipients for implementing the operation .
Seoses viimati nimetatud tüüpi maksetega täpsustab määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punkt 2.3, et need dokumentaalsed tõendid peavad vastama toetussummade lõppsaajate poolt tegevuse tegelikul teostamisel tehtud väljamaksetele.
As the Commission rightly pointed out, the production of documents proving that the advance payments have been used by the final recipients for implementing operations is also provided for in Article 7 of Regulation No 438/2001, which provides that the audit trail which the Member States are to provide in the context of their management and control systems must enable the summary amounts certified to the Commission to be reconciled with the individual expenditure records and supporting documents, including, in the case of State aid schemes or grants of aid, those held by final recipients.
Nagu komisjon õigesti märgib, on tõendavate dokumentide esitamine seoses ettemaksete kasutamisega toetussummade lõppsaajate poolt tegevuste elluviimisel ette nähtud ka määruse nr 438/2001 artiklis 7, mille kohaselt on liikmesriikide poolt oma juhtimis- ja kontrollsüsteemi raames läbiviidud kontrolljälg piisav siis, kui see võimaldab komisjonile esitatud tõendatud kogusummade võrdlemist üksikkulude dokumentatsiooniga ja tõendavate dokumentidega, sealhulgas nendega, mis on toetussummade lõppsaajate valduses, juhul kui tegemist on riigiabi kava või abi andmisega.
In addition, it follows from the earlier findings in the present judgment that the argument a contrario that the Italian Republic claims to infer from the provisions of Regulation No 1083/2006, applicable to programmes for the 2007-13 period, must be rejected.
Lisaks nähtub eelnevatest järeldustest, et tagasi tuleb lükata vastupidise argumenteerimise kaudu tuletatud argument, mille Itaalia Vabariik väidab end olevat tuletanud ajavahemiku 2007–2013 programmidele kohaldatava määruse nr 1083/2006 sätetest.
Moreover, as the Commission rightly pointed out at the hearing, far from contradicting the general rule at issue, Article 78(2) of Regulation No 1083/2006 confirms that recognition of the eligibility of advance payments required the intervention of the Community legislature.
Samuti, nagu komisjon kohtuistungil õigesti väitis, kinnitab määruse nr 1083/2006 artikli 78 lõige 2, olles kaugel vaidlusalusele üldmäärusele vasturääkimisest, et ettemaksete abikõlblikkuse tunnustamine tähendab ühenduse seadusandja sekkumist.
In particular, that was necessary in order to define, consistently with the principles of sound management, the conditions for such recognition, bearing in mind that no agreement was reached on that point in regard to the programmes for the 2000-06 period (see paragraph 24 above).
Nimelt peab viimane võimaldama usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõttest lähtuvalt määratleda sellise tunnustamise tingimused; olgu siinkohal meenutatud, et ajavahemiku 2000–2006 programmide osas ei suudetud kokkulepet saavutada (vt eespool punkt 24).
The textual argument based on point 2.1 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 is also without foundation.
Õigusliku aluseta on ka määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktil 2.1 põhinev sõnastust puudutav argument.
It should be pointed out that that provision governs proof of expenditure declared to the Commission in order to obtain from it ‘interim payments and payments of the final balance’ within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Tuleb meenutada, et see säte reguleerib nende kulutuste tõendamist, mis deklareeritakse komisjonilt „vahe- ja lõppmaksetena [tehtavate] väljamaksete” saamiseks üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses.
In that context, the reference to ‘interim payments and payments of the final balance’ is explained by the fact that where, by way of payment on account, the Commission pays an amount equal to 7% of the contribution from the Funds to the assistance in question, as provided for in the first subparagraph of Article 32(2) of the general regulation, the national authorities are not required to submit, at that early stage, documents attesting to expenditure paid out (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 47).
Sellest lähtekohast selgitab „vahe- ja lõppmaksetena [tehtavatele] väljamaksete[le]” viitamist asjaolu, et üldmääruse artikli 32 lõikega 2 ette nähtud komisjoni makstavate ettemaksete puhul, mille suurus on 7% struktuurifondi osalusest kõnealuses abis, ei ole liikmesriigi ametiasutused selles etapis veel kohustatud esitama tõendavaid dokumente tehtud kulutuste kohta (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 47).
‘interim payments and payments of the final balance’ in point 2.1 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 cannot be interpreted as meaning that advance payments are not covered by the principle of reimbursement of expenses .
KOMISJON sõnu „vahe- ja lõppmaksetena [tehtavad] väljamakse[d]” tõlgendada nii, et kulude hüvitamise põhimõtte kohaselt ettemakseid ei hüvitata.
The arguments based on the ‘principle of necessity’ of State aid must also be rejected as irrelevant.
Lisaks tuleb asjakohatutena tagasi lükata argumendid, mis tulenevad riigiabi „vajalikkuse põhimõttest”.
The Italian Republic has not explained how the alleged ‘principle of necessity’ — even if it exists — requires the principle of reimbursement of expenses, applicable to applications for interim payments and payments of the final balance by virtue of Article 32 of the general regulation, to be set aside.
Itaalia Vabariik ei ole selgitanud, mil viisil sunnib väidetav riigiabi „vajalikkuse põhimõte”, juhul kui see on olemas, kõrvale jätma kulude hüvitamise põhimõtet, mida vastavalt üldmääruse artiklile 32 kohaldatakse vahe- ja lõppmaksetele.
The fact that, in the context of aid schemes, the Member States make advance payments to undertakings which do not have sufficient resources of their own does not mean that the Commission must reimburse those advance payments, made by way of interim payments and payments of the final balance, even where they do not correspond to expenditure actually paid out within the meaning of Article 32 of the general regulation .
Asjaolu, et liikmesriigid teevad abikavade raames ettemakseid ettevõtjatele, kellel ei ole piisavalt omavahendeid, ei tähenda, et komisjon hüvitab need ettemaksed vahe- ja lõppmaksetena ka siis, kui need ei vasta tegelikult tehtud väljamaksetele üldmääruse artikli 32 tähenduses.
No argument to that effect may be inferred from point 1.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004, because that provision expressly states that payments into venture capital, loan and guarantee funds (including venture capital holding funds) which meet the requirements of that regulation are to be treated as expenditure actually paid out within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Sellega seoses ei saa tugineda määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktist 1.3 tuletatud argumendile, kuna viimane sätestab sõnaselgelt, et riskikapitali-, laenu- ja tagatisfondidesse (sealhulgas riskikapitali haldusfondidesse) tehtavaid makseid käsitatakse üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses tegelikult tehtud kulutustena, kui fondid vastavad samas tekstis sätestatud nõuetele.
The eligibility of advance payments for a contribution from the Funds cannot be inferred from specific implementing legislation which governs only payments by the Member States into venture capital, loan and guarantee funds.
Ettemaksete kõlblikkust fondide toetuseks ei saa tuletada erilise kohaldamisalaga tekstist, mis reguleerib üksnes liikmesriikide poolt riskikapitali-, laenu- ja tagatisfondidesse tehtavaid makseid.
Finally, the arguments based on the provisions of the Annex to Regulation No 448/2004 concerning depreciation, contributions in kind and overheads cannot be accepted.
Lõpuks, toetada ei saa ka määruse nr 448/2004 lisa amortisatsiooni, mitterahalisi sissemakseid ja üldkulusid käsitlevaid sätteid puudutavat argumenti.
Even supposing that the eligibility of that expenditure was not conditional upon submission of supporting documents, such a circumstance is irrelevant for the purposes of assessing the eligibility of advance payments.
Isegi juhul, kui nende kulutuste abikõlblikkusele ei laieneks tõendavate dokumentide esitamise nõue, ei oleks selline järeldus ettemaksete abikõlblikkuse hindamise seisukohalt asjakohane.
In any event, it is clear from points 2.1 and 2.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 that depreciation, contributions in kind and overheads must be supported by accounting documents of probative value.
Igal juhul tuleneb määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktidest 2.1 ja 2.3, et amortisatsiooni, mitterahalisi sissemakseid ja üldkulusid tuleb tõendada tõendusjõudu omavate raamatupidamisdokumentide abil.
It follows from the foregoing that the first contested letter, insofar as it refers to the general rule at issue, did not change the scope of the Community rules and, to that extent, cannot constitute an actionable measure for the purposes of Article 230 EC.
Eelnevast tuleneb, et esimene vaidlustatud kiri ei muuda osas, milles see viitab vaidlusalusele üldreeglile, ühenduse õigusnormide kohaldamisala ning seetõttu ei ole selle puhul tegemist vaidlustatava aktiga EÜ artikli 230 tähenduses.
It also follows that the second, third, fourth and fifth contested letters, insofar as they rely on the general rule at issue as a basis for refusing to charge to the Funds the amounts corresponding to the advance payments at issue, are in conformity with Article 32 of the general regulation and with points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Lisaks tuleb järeldada, et teine, kolmas, neljas ja viies vaidlustatud kiri on osas, milles neis on vaidlusaluse üldreegli alusel keeldutud vaidlusaluseid ettemakseid fondidest rahastamast, kooskõlas üldmääruse artikliga 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktidega 1 ja 2.
The fourth and fifth pleas in law must therefore be rejected as unfounded with regard to the second, third, fourth and fifth contested letters.
Neljas ja viies väide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata osas, mis puudutab teist, kolmandat, neljandat ja viiendat vaidlustatud kirja.
The eighth plea in law, alleging infringement of Article 9 of Regulation No 438/2001, and the ninth plea in law, alleging infringement of the principle of simplified procedures
Kaheksas väide, mis puudutab määruse nr 438/2001 artikli 9 rikkumist, ja üheksas väide, mis puudutab lihtsustamispõhimõtte rikkumist
The Italian Republic claims that the contested letters infringe the rules concerning the certification of expenditure, laid down in Article 9 of Regulation No 438/2001, inasmuch as they require or presuppose that the competent national authorities specify in respect of each measure in their statements of expenditure the amount of the advance payments at issue which have been paid or which are to be paid.
Itaalia Vabariik väidab, et vaidlustatud kirjad rikuvad määruse nr 438/2001 artiklis 9 kehtestatud kulude tõendamise eeskirju, kuna nad kehtestavad kohustuse või lähtuvad eeldusest, et liikmesriigi ametiasutused peavad oma kuluaruannetes iga meetme osas ära näitama summa, mis maksti või võidi maksta vaidlusaluste ettemaksetena.
The detailed rules for certification of expenditure are entirely governed by that article, which provides that the certificates of statements of interim and final expenditure referred to in Article 32(3) and (4) of the general regulation are to be drawn up in
Kõik kulude tõendamise viisid on reguleeritud selles artiklis, mis sätestab, et üldmääruse artikli 32 lõigetes 3 ja 4 osundatud kuluaruannete tõend tuleb koostada
Above a certain amount, expenditure merely needs to be declared in that certificate by identifying, in respect of each measure, the source of financing involved (‘Public, Community’, ‘Public, Other public’ and ‘Private’) and the year in which the expenditure was paid out .
Teatavast hetkest alates saab kulusid deklareerida üksnes selle tõendiga, tuues iga meetme puhul ära vastava rahastamisallika („ühenduse avalik”, „muu avalik” ja „era”) ning aasta, mille jooksul kulutused tehti.
Thus, by requiring the competent national authorities to complete their declarations by providing information concerning the amount of the advance payments made, the Commission imposed on them declaration obligations not provided for under the rules in force.
Pannes liikmesriigi pädevatele ametiasutustele kohustuse lisada oma kuluaruannetesse makstud ettemaksega seotud informatsioon, pani komisjon neile sellised aruandluskohustused, mida kehtivates õigusnormides ei ole ette nähtud.
In addition, the Italian Republic argues that by imposing rules for the certification of expenditure which are more stringent and more restrictive than those laid down in Article 9 of Regulation No 438/2001, the Commission infringed the principle of simplification of the management of the Structural Funds.
Lisaks toob Itaalia Vabariik välja, et kehtestades raskemad ja kitsendavamad kulude tõendamise viisid kui määruse nr 438/2001 artiklis 9 ette nähtud, rikkus komisjon struktuurifondide haldamise lihtsustamise põhimõtet.
It is possible to deduce the existence of such a principle from recital 42 in the preamble to the general regulation, the Commission’s oral statements and the proposals that it submitted to the Committee.
Sellise põhimõtte olemasolu saab tuletada üldmääruse põhjendusest 42, komisjoni suulistest seisukohavõttudest ja komisjoni poolt komiteele esitatud ettepanekutest.
The Commission contends that the plea alleging infringement of Article 9 of Regulation No 438/2001 should be rejected as unfounded.
Komisjon taotleb määruse nr 438/2001 artikli 9 rikkumist puudutava väite tagasilükkamist selle põhjendamatuse tõttu.
The information concerning the advance payments at issue was essential for the purposes of determining the amount to be charged to the Community budget.
Informatsioon vaidlusaluste väljamakstud ettemaksete kohta oli tingimata vajalik ettemaksete summa kindlakstegemiseks enne selle ühenduse eelarvest rahastamist.
Consequently, for the national authorities, communication of that information marked the fulfilment of their obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Seetõttu vastas nimetatud informatsiooni edastamine liikmesriigi ametivõimude jaoks nende kulude tõendamise kohustusele määruse nr 438/2001 artikli 9 alusel.
The Commission also disputes the plea alleging infringement of the principle of simplification.
Lisaks lükkab komisjon tagasi argumendi, mis puudutab lihtsustamise põhimõtte rikkumist.
The objective of simplifying the management of the Funds cannot justify compromising in the present case the rules concerning the declaration and certification of expenditure flowing from the principles of sound financial management.
Kulude lihtsustamise eesmärk ei tohi antud juhul kahjustada usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtetest tulenevaid kulude deklareerimise ja tõendamise eeskirju.
The Commission is responsible for the implementation of the general budget of the European Union by virtue of Article 274 EC.
Vastavalt EÜ artiklile 274 täidab komisjon Euroopa Liidu üldeelarve rakendamise ülesannet.
Since Article 274 EC draws no distinction according to the form of management employed, the Commission continues to exercise that general responsibility in the context of the shared management of the Structural Funds.
Kuna viimati nimetatud säte ei too välja erinevaid rakendatavaid juhtimisviise, jätkab komisjon selle ülesande täitmist struktuurifondide ühise juhtimise raames.
Reference is made to those rules in Article 38(1)(g) of the general regulation, dealing with financial control of assistance .
Eespool nimetatud eeskirjad on ära toodud üldmääruse artikli 38 lõike 1 punktis g, mis puudutab riigiabi finantskontrolli.
In the context of that financial control, the Member State is to take responsibility in the first instance by certifying to the Commission, in particular, that expenditure declared as interim payments and payments of the final balance corresponds to expenditure actually paid out within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation and points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Nimetatud finantskontrolli raames lasub esmane vastutus liikmesriigil, kuivõrd ta peab komisjonile tõendama, et vahe- või lõppmaksetena deklareeritud maksetaotlused vastavad tegelikult tehtud kulutustele üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu ja määruse nr 448/2004 eeskirja 1 punktide 1 ja 2 tähenduses.
The Commission is to adopt a decision on such payment applications by determining, in the context of its general responsibility for the implementation of the budget, the amount of the expenditure declared and certified by the Member State which is to be charged to the Community budget.
Komisjon teeb nende maksetaotluste kohta otsuse, tehes kindlaks üldiste ülesannete teostamisel, mis tal eelarve rakendamisel lasuvad, liikmesriigi poolt deklareeritud ja tõendatud kulutuste summa, mis kuulub rahastamisele ühenduse eelarvest.
Where the Member States’ management and control systems are reliable and provide a ‘sufficient audit trail’ within the meaning of Article 7(2) of Regulation No 438/2001, the certification of expenditure provides, in principle, sufficient assurance to the Commission that the applications for a contribution from the Community are correct, regular and eligible, as provided in Article 2(1) of Regulation No 438/2001.
Kui liikmesriikide juhtimis- ja kontrollsüsteemid on küllaldased ja tagavad „piisava kontrolljälje” määruse nr 438/2001 artikli 7 lõike 2 tähenduses, annab deklareeritavate kulude tõendamine komisjonile põhimõtteliselt piisava kindluse selles osas, et ühenduse toetuse saamiseks esitatud taotlused on õiged, nõuetele vastavad ja õigustatud, nagu tuleneb määruse nr 438/2001 artikli 2 lõikest 1.
However, where — as in the present case — the Commission and a Member State adopt different interpretations of a measure determining the conditions of eligibility of certain expenditure, the reliability of the national management and control system no longer assures the Commission that all the expenditure declared by the Member State is eligible expenditure within the meaning of the applicable rules .
Sellegipoolest, juhul kui nagu käesolevas asjas, komisjon ja liikmesriik tõlgendavad kulutuste abikõlblikkuse tingimusi kehtestavat teksti erinevalt, ei kindlusta siseriiklik juhtimis- ja kontrollsüsteem enam komisjonile, et kõik selle liikmesriigi deklareeritud kulud oleksid abikõlblikud kohaldatavate õigusnormide tähenduses.
It is therefore for the Member State concerned, in the exercise of its responsibilities regarding the certification of expenditure and in sincere cooperation with the Community institutions, to place the Commission in a position to implement the budget on its own responsibility by providing it with all the information which the Commission considers necessary to effect payments which are in conformity with the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Seepärast on asjaomasel liikmesriigil nende ülesannete täitmise käigus, mis tal lasuvad seoses kulutuste tõendamisega ja ühenduse teiste institutsioonidega tehtava lojaalse koostöö raames kohustus teha komisjonil võimalikuks tema vastutuse all oleva eelarve rakendamine, edastades komisjonile kogu informatsiooni, mida viimane peab vajalikuks väljamaksete tegemisel kooskõlas üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõiguga.
Any other approach would frustrate the useful effect of Article 38(1) of the general regulation and, more generally, of Articles 10 EC and 274 EC.
Teistsugune lahendus takistaks üldmääruse artikli 38 lõike 1 ja üldisemalt EÜ artiklite 10 ja 274 kasuliku toime saavutamist.
Both the general rule at issue — which, it has been decided, is in conformity with the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation and with points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 — and the special rule concerning the eligibility of unsupported advance payments made before 19 February 2003, which results from a decision of the Commission which was not contested in Cases C-324/03 and C-431/03, may be relied upon against the Italian Republic insofar as it had been previously informed of them (see paragraphs 25 and 27 above).
Nii vaidlusalusele üldreeglile, mille kooskõla üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõiguga ja määruse nr 448/2004 eeskirja 1 punktidega 1 ja 2 on tuvastatud, kui ka kuni 19. veebruarini 2003 makstud põhjendamata ettemaksete abikõlblikkuse erireeglile, mis tuleneb komisjoni otsusest, mida kohtuasjades C-324/03 ja C-431/03 ei vaidlustatud, võib tugineda Itaalia Vabariigi vastustamisel, kuna neist oli Itaalia Vabariigile teatatud (vt eespool punktid 25 ja 27).
However, as can be seen from paragraph 112 above, the combined application of those two rules inevitably requires the Italian Republic to communicate with its payment applications and statements of expenditure the information in its possession which has been requested by the Commission so as to permit the latter to determine the amount of the advance payments at issue which have been paid or which are to be paid.
Samas, nagu tuleneb eespool punktist 112, kohustas nende reeglite üheskoos kohaldamine Itaalia Vabariiki koos maksetaotluste ja kuluaruannetega tingimata edastama tema valduses olnud informatsiooni, mida komisjon nõudis selleks, et teha kindlaks summad, mis maksti või mida võidi maksta vaidlusaluste ettemaksetena.
The Commission thus rightly contends that the declaration obligation at issue in this case is merely an implementing rule and the inevitable practical consequence of the Italian Republic’s obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Komisjon väidab seega põhjendatult, et vaidlusaluse aruandlusega seotud formaalsuse puhul oli antud juhul tegemist üksnes määruse nr 438/2001 artiklist 9 tuleneva Itaalia Vabariigi kulutuste tõendamise kohustuse ühe kohaldamise viisi ja vältimatu praktilise tagajärjega.
Accordingly, by asking the Italian authorities to complete the statements of expenditure at issue by indicating, in respect of each measure, the amount of the advance payments at issue which had been paid or which were to be paid, the first contested letter was merely drawing their attention to a declaration obligation which
Seega on esimeses vaidlustatud kirjas, milles Itaalia Vabariigi ametivõimudel on palutud täiendada vaidlusaluseid kuludeklaratsioone, näidates iga meetme puhul ära summa, mis maksti või mida võidi maksta vaidlusaluste ettemaksetena, tuletatud neile meelde aruandluskohustust, mis nende jaoks vältimatult tuleneb ühenduse