natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By decision of the BNA of 15 September 2000, Deutsche Post was ordered to agree to special tariffs for business customers who carry out certain preparatory operations themselves, that is who deliver guaranteed minimum quantities of mail, presorted as to destination and format, directly to the sorting offices of despatch.
BNA 15. septembri 2000. aasta otsusega kohustati Deutsche Posti kohaldama erihindu äriklientidele, kes teevad teatud ettevalmistavaid toiminguid ise, st kes annavad saatmiskoha sorteerimiskeskusele otse üle garanteeritud minimaalsed postikogused, mis on eelsorteeritud sihtkoha ja formaadi järgi.
Those special tariffs were set out in the General Terms and Conditions offered by Deutsche Post.
Kõnesolevad erihinnad märgiti Deutsche Posti pakutavatesse üldtingimustesse.
On 27 June 2001, Vedat Deniz asked Deutsche Post to make it an offer for partial services under Paragraph 28 of the Law on postal services.
Vedat Deniz palus 27. juunil 2001 Deutsche Postil teha talle pakkumine osateenuste kohta postiseaduse § 28 mõttes.
That request related in particular to the possibility of depositing at a sorting office, on a commercial basis, in its own name and at the same special rates applicable to Deutsche Post business customers, bulk quantities of mail collected from various customers, consolidated and pre-sorted.
See palve puudutas eelkõige võimalust toimetada majandustegevusena oma nimel ja samade erihindadega nagu need, mida kohaldab oma äriklientidele Deutsche Post, sorteerimiskeskustesse eri klientidelt kogutud suuri postikoguseid, mis on grupeeritud ja eelsorteeritud.
Since Deutsche Post refused to make Vedat Deniz such an offer, the latter applied to the BNA to fix the conditions of access to partial services.
Kuna Deutsche Post keeldus Vedat Denizile sellist pakkumist tegemast, pöördus viimane BNA poole, et see määraks kindlaks osateenustele juurdepääsu tingimused.
By decision of 5 September 2001, the BNA rejected Vadat Deniz’s request, finding that the licence granted pursuant to point 5 of the second sentence of Paragraph 51(1) of the Law on postal services does not authorise its holder to provide services forming certain parts of the mail handling chain.
BNA jättis 5. septembri 2001. aasta otsusega Vedat Denizi nõude rahuldamata, leides, et postiseaduse § 51 lõike 1 teise lause punkti 5 alusel antud litsents ei luba litsentsi saajal postiketi teatud osi teenindada.
On 10 October 2001, Vedat Deniz brought an action before the referring court against the decision rejecting its application.
Selle rahuldamatajätmise otsuse peale esitas Vedat Deniz 10. oktoobril 2001 kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Some years later, by decision of 11 February 2005, the Bundeskartellamt (Federal Cartel Office), prohibited Deutsche Post from refusing intermediaries access to partial services to the extent that it grants such access and discounts to bulk mailers
Mõni aasta hiljem keelas Bundeskartellamt (konkurentsivaldkonnas pädev föderaalamet) 11. veebruari 2005. aasta otsusega Deutsche Postil keelduda võimaldamast postikoondajatele juurdepääsu osateenustele, kuivõrd ta lubab niisugust juurdepääsu
Following that Bundeskartellamt decision, the intermediaries concerned asked Deutsche Post to make them an offer for partial services for postal items which they handle for their customers at rates in line with those offered by Deutsche Post to its customers.
Bundeskartellamti otsuse järel palusid asjaomased postikoondajad esitada Deutsche Postil neile pakkumine osateenuste kohta seoses saadetistega, mida nad veavad oma klientide jaoks hindadega, mis võrduvad Deutsche Posti poolt oma klientidele pakutavate hindadega.
A few weeks later, those intermediaries applied to the BNA to fix the conditions for access to those partial services.
Mõni nädal hiljem taotlesid need postikoondajad, et BNA määraks kindlaks mainitud osateenustele juurdepääsu tingimused.
Their requests were based on the fact that, according to them, Deutsche Post discriminates against them by not granting them the same tariffs as those enjoyed by its customers.
Neid taotlusi põhjendati asjaoluga, et taotlejate arvates paneb Deutsche Post toime diskrimineerimise, kui ta ei võimalda neile samu hindu, mida ta kohaldab oma klientidele.
By decisions of 24 October 2005, the BNA allowed the applications to the extent that, in particular, it ordered Deutsche Post to grant the intermediaries access to the sorting offices on the General Terms and Conditions applicable to business intermediaries.
BNA rahuldas 24. oktoobri 2005. aasta otsustega need taotlused osaliselt, kohustades Deutsche Posti võimaldama postikoondajatele juurdepääsu sorteerimiskeskustele vastavalt üldtingimustele, mida kohaldatakse professionaalsetele postikoondajatele.
The decision was revocable in the event that the Bundeskartellamt’s decision were annulled in appeal proceedings or by reason of a decision of the Commission of the European Communities or a judgment of the Court of First Instance of the European Communities or of the Court of Justice.
Otsus võeti vastu reservatsiooniga, et see tühistatakse, kui Bundeskartellamti otsus tühistatakse edasikaebemenetluses või Euroopa Ühenduste Komisjoni või Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu või Euroopa Kohtu otsuse alusel.
The intermediaries concerned, with the exception of Vedat Deniz, and Deutsche Post brought actions for different reasons before the referring court against those decisions of the BNA.
Asjaomased postikoondajad, v.a Vedat Deniz, ja Deutsche Post esitasid nende BNA otsuste peale erinevatel põhjustel edasikaebused eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Since the Verwaltungsgericht (Administrative Court) Köln has doubts concerning the interpretation to be given to the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 in conjunction with Article 7 of the directive, it decided to stay the proceedings and to refer to the Court for a preliminary ruling the following question, which has the same wording in Cases C-287/06 to C-292/06:
Verwaltungsgericht Köln, kes ei ole kindel selles, kuidas tõlgendada direktiivi 97/67 artikli 12 viiendat taanet koostoimes sama direktiivi artikliga 7, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse, mis on kohtuasjades C-287/06–C-292/06 sõnastatud identselt:
‘Is Article 47(2) EC, in conjunction with Article 95 EC, the fifth indent of Article 12 and Article 7(1) of Directive [97/67], to be interpreted as meaning that, where a universal service provider applies special tariffs for business customers who give postal items to the sorting office presorted for the postal network, that universal service provider is obliged to apply those special tariffs also to undertakings which collect postal items from the sender and give them presorted for the postal network at the same access points and on the same terms and conditions as business customers, without the universal service provider being permitted to refuse to do so, having regard to its obligation to provide a universal service?’
„Kas EÜ artikli 47 lõiget 2 koos EÜ artikliga 95 ja koostoimes direktiivi [97/67] […] artikli 12 viienda taandega ning artikli 7 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui universaalteenuse osutaja kohaldab erihindu äriklientidele, kes toimetavad postisaadetised postivõrku sorteerimiskeskuste jaoks eelsorteerituna, on universaalteenuse osutaja kohustatud neid erihindu kohaldama ka ettevõtjate suhtes, kes koguvad postisaadetised kokku nende saatjate juurest ning toimetavad need sama juurdepääsupunkti kaudu ja samasugustel tingimustel nagu ärikliendid eelsorteerituna postivõrku, ilma et universaalteenuse osutaja võiks sellest keelduda, viidates oma kohustusele osutada universaalteenust?”
By order of the President of the Court of 31 October 2006, Cases C-287/06 to C-292/06 were joined for the purposes of the written and oral procedure and the judgment.
Euroopa Kohtu 31. oktoobri 2006. aasta määrusega liideti kohtuasjad C-287/06–C-292/06 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
By its question, the referring court asks essentially whether Directive 97/67 must be interpreted as precluding refusal to apply to businesses which consolidate, on a commercial basis and in their own name, postal items from various senders the special tariffs which the national universal postal service provider grants, within the scope of its exclusive licence, to business customers for the deposit of minimum quantities of presorted mail at its sorting offices.
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 97/67 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ettevõtjatele, kes koondavad majandustegevusena ja oma nimel paljude saatjate postisaadetisi, keeldutakse kohaldamast erihindu, mida universaalse postiteenuse osutaja riigis kohaldab oma ainulitsentsi valdkonnas äriklientidele eelsorteeritud posti minimaalsete koguste toimetamisel oma sorteerimiskeskustesse.
At the outset, it must be pointed out that, with regard to the application of special tariffs, Directive 97/67 expressly provides, in the fifth indent of Article 12, that ‘Member States shall take steps to ensure that the tariffs for each of the services forming part of the provision of the universal service comply with the following principles:
Kõigepealt tuleb silmas pidada, et erihindade kohaldamise osas näeb direktiivi 97/67 artikli 12 viies taane otseselt ette, et „[l]iikmesriigid võtavad meetmeid tagamaks, et kõigi universaalteenuse alla kuuluvate teenuste hindade puhul peetakse kinni järgmistest põhimõtetest:
— whenever universal service providers apply special tariffs, for example for services for businesses, bulk mailers or consolidators of mail from different customers, they shall apply the principles of transparency and non-discrimination with regard both to the tariffs and to the associated conditions.
– kui universaalteenuse osutajad kohaldavad erihindu näiteks ettevõtete, massposti saatjate või eri klientidelt saadud posti koondajate suhtes, peavad nad järgima läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtteid nii hindade kui nendega seotud tingimuste osas.
The tariffs shall take account of the avoided costs, as compared to the standard service covering the complete range of features offered for the clearance, transport, sorting and delivery of individual postal items and, together with the associated conditions, shall apply equally both as between different third parties and as between third parties and universal service providers supplying equivalent services.
Hindades võetakse arvesse kokkuhoitud kulusid, võrreldes standardteenusega, hõlmates kõiki teenuseid, mida pakutakse üksikute postisaadetiste kogumise, transpordi, sorteerimise ja kättetoimetamise osas, ja neid kohaldatakse koos nendega seotud tingimustega võrdselt nii erinevate kolmandate isikute kui kolmandate isikute ja samaväärseid teenuseid pakkuvate universaalteenuse osutajate vahel.
Any such tariffs shall also be available to private customers who post under similar conditions.’
Kõik need hinnad peavad olema kättesaadavad ka eraklientidele, kes saadavad posti samadel tingimustel”.
It is clear from that provision that, if a universal postal service provider applies special tariffs, it must, in order to observe the principles of transparency and non-discrim-ination, apply them equally in particular as between third parties.
Sellest sättest nähtub selgelt, et kui universaalse postiteenuse osutaja kohaldab erihindu, peab ta läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtete järgimiseks kohaldama neid samamoodi eelkõige suhetes kolmandate isikutega.
Thus, contrary to the claim of Deutsche Post and the German Government, whenever such a provider applies special tariffs to businesses and/or bulk mailers, consolidators of mail from different customers are entitled to enjoy the same tariffs under the same conditions.
Erinevalt sellest, mida väidavad Deutsche Post ja Saksamaa valitsus, tuleb juhul, kui universaalteenuse osutaja kohaldab ettevõtjatele ja/või massposti saatjatele erihindu, kohaldada eri klientidelt saadud posti koondajatele samu hindu samadel tingimustel.
That finding cannot be invalidated by the arguments of Deutsche Post and the German Government to the effect that the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67 does not require that the intermediaries concerned and the business customers of the universal postal service provider must be treated equally.
Seda tõdemust ei kummuta Deutsche Posti ja Saksamaa valitsuse argumendid, mille eesmärk on tõendada, et direktiivi 97/67 artikli 12 viies taane ei nõua, et asjaomaseid postikoondajaid ja universaalse postiteenuse osutaja ärikliente koheldaks võrdselt.
In that regard, Deutsche Post and the German Government contend first that the activity of clearance, transport and sorting carried out by the intermediaries concerned falls within the field which can be reserved pursuant to Article 7(1) of Directive 97/67 and which, in fact, was reserved in the public interest by the German legislature to Deutsche Post until 31 December 2007.
Sellega seoses väidavad Saksamaa valitsus ja Deutsche Post esmalt, et asjaomaste postikoondajate tehtav posti kogumine, vedu ja sorteerimine kuulub valdkonda, mida võib direktiivi 97/67 artikli 7 lõike 1 alusel reserveerida ja mille Saksa seadusandja on üldistes huvides reserveerinud kuni 31. detsembrini 2007 Deutsche Postile.
As a result, those intermediaries are not authorised to offer the services for which they request special tariffs.
Järelikult ei ole nimetatud postikoondajatel lubatud pakkuda teenuseid, mille suhtes nad nõuavad erihindade kohaldamist.
On the other hand, business customers act as ‘self-providers’, for the purposes of recital 21 in the preamble to that directive, and cannot, therefore, encroach on Deutsche Post’s exclusive licence.
Seevastu ärikliendid tegutsesid direktiivi põhjenduse 21 mõttes „iseteenindajana”, mistõttu neid ei saa pidada Deutsche Posti ainulitsentsiga hõlmatud valdkonda tunginuks.
It must be pointed out that, under the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, Member States may, to the extent necessary to ensure the maintenance of universal service, continue to reserve services, within certain price and weight limits, to one or more universal service providers.
Tuleb märkida, et direktiivi 97/67 artikli 7 lõike 1 esimese lõigu alusel võivad liikmesriigid universaalteenuse säilitamise tagamiseks vajalikul määral jätkata teatud kaalu- ja hinnapiirangute raames teenuste reserveerimist universaalteenuse osutajale (osutajatele).
Those services are to be limited to the clearance, sorting, transport and delivery of items of domestic correspondence and incoming crossborder correspondence.
Need teenused piirduvad üksnes siseriikliku kirjavahetuse ja sissetulevate rahvusvaheliste kirjasaadetiste kogumise, sorteerimise, transportimise ja kättetoimetamisega.
To the extent necessary to ensure the provision of universal service, direct mail and outgoing crossborder mail may, in accordance with the third and fourth subparagraphs of Article 7(1), also continue to be reserved within the same weight and price limits as those defined in that paragraph.
Universaalteenuse osutamise tagamiseks vajalikul määral võib selle lõike kolmanda ja neljanda lõigu kohaselt jätkata ka otseposti ja väljamineva rahvusvahelise posti reserveerimist selles lõikes määratletud kaalu- ja hinnapiirangute raames.
Nevertheless, as is apparent from the wording of the second sentence of the first subparagraph of Article 7(1) of Directive 97/67, the handling chain which may be reserved to the provider of the universal postal service starts only with clearance.
Kuid direktiivi 97/67 artikli 7 lõike 1 esimese lõigu teise lause sõnastusest nähtub, et postikett, mida võib reserveerida universaalse postiteenuse osutajale, algab alles posti kogumisest.
According to Article 2(4) of the directive, ‘clearance’ means the operation of collecting postal items deposited at access points, which are defined, in Article 2(3), as ‘physical facilities, including letter boxes provided for the public either on the public highway or at the premises of the universal service provider, where postal items may be deposited with the public postal network by customers’.
Selle direktiivi artikli 2 punkti 4 kohaselt tähendab „kogumine” juurdepääsupunktidesse jäetud postisaadetiste kogumist ning sama artikli punktis 3 on „juurdepääsupunktid” määratletud kui „füüsilised rajatised, k.a avalikult kasutatavatel teedel või universaalteenuse osutaja ruumides asuvad avalikud postkastid, kuhu kliendid võivad jätta avalikku postivõrku toimetatavad postisaadetised”.
Physical facilities such as the sorting offices of Deutsche Post are access points within the meaning of Article 2(3).
Tuleb tõdeda, et sellised füüsilised rajatised nagu Deutsche Posti sorteerimiskeskused on juurdepääsupunktid artikli 2 punkti 3 mõttes.
It is common ground that Deutsche Post’s business customers may deposit there their postal items with the public postal network maintained by it as universal postal service provider.
On vaieldamatu, et selle ettevõtja ärikliendid võivad jätta neisse oma saadetise avalikku postivõrku, mida see ettevõtja universaalse postiteenuse osutajana haldab.
Contrary to the claim of Deutsche Post, whether the partial services provided by those business customers themselves or in their name up to the point of deposit of their items in the sorting offices can or cannot be classified as ‘self-provision’ is not relevant in that regard.
Erinevalt Deutsche Posti väidetust ei ole selles suhtes asjakohane küsimus, kas osateenuseid, mida need ärikliendid ise osutavad või mida osutatakse nende nimel kuni saadetiste jätmiseni sorteerimiskeskustesse, võib pidada „iseteenindamiseks” või mitte.
Moreover, as the German Government points out in its written observations, beyond the scope of Deutsche Post’s exclusive licence, on the basis of the Law on postal services, its competitors also have access to the sorting offices and the discounts granted for partial services.
Nagu märgib Saksamaa valitsus oma kirjalikes märkustes, on väljaspool Deutsche Posti ainulitsentsiga hõlmatud valdkonda ka tema konkurentidel postiseaduse alusel juurdepääs sorteerimiskeskustele ja osateenustega seotud hinnaalandustele.
Such access seems to be necessary because, as Vedat Deniz explains in its written observations, without being contradicted on that point, the letter boxes and post offices of Deutsche Post are too small to receive or deal with large quantities of items.
Selline juurdepääs näib vajalik, kuna – nagu täpsustab oma kirjalikes märkustes Vedat Deniz, ilma et talle selles küsimuses vastu vaieldaks – Deutsche Posti kirjakastid ja postkontorid on suurte postikoguste vastuvõtmiseks ja töötlemiseks liiga väikesed.
It must therefore be stated that an activity such as the collection by intermediaries at the premises of various senders of postal items, their pre-sorting and transport to access points such as Deutsche Post sorting offices does not fall within the field which may be reserved under Article 7(1) of Directive 97/67.
Seetõttu tuleb tõdeda, et selline tegevus nagu postikoondajate poolt eri saatjatelt postisaadetiste kogumine, nende eelsorteerimine ja vedu sellistesse juurdepääsupunktidesse nagu Deutsche Posti sorteerimiskeskused, ei kuulu valdkonda, mida võib direktiivi 97/67 artikli 7 lõike 1 alusel reserveerida.
Consequently, that provision cannot be relied upon to justify treatment of the intermediaries concerned which is different from that enjoyed by Deutsche Post’s business customers.
Järelikult ei saa sellele sättele tugineda, et õigustada asjaomaste postikoondajate kohtlemist erinevalt selle ettevõtja äriklientidest.
Deutsche Post and the German Government nevertheless contend that permitting intermediaries access to the sorting offices and the corresponding discounts for a partial service with regard to the postal items which, owing to their weight and their price, fall within that company’s exclusive licence would threaten the financial stability of Deutsche Post.
Deutsche Post ja Saksamaa valitsus väidavad siiski, et Deutsche Posti finantstasa -kaal oleks ohustatud, kui võimaldada postikoondajatele juurdepääs sorteerimiskeskustele ja vastavatele hinnaalandustele osateenuste eest selliste postisaadetiste valdkonnas, mis kuuluvad kaalu ja hinna poolest selle ettevõtja ainulitsentsi alla.
Those intermediaries would then be able to offer a lucrative group of customers, namely businesses, from which approximately 80% of all items come, the entire postal handling chain, at tariffs lower than those of Deutsche Post.
Need postikoondajad saaksid siis pakkuda majanduslikult tulusale klientuurile, s.o äri -klientidele, kellelt pärineb ligi 80% kõigist saadetistest, kogu postiedastusketti Deutsche Posti hindadest madalamate hindadega.
For more expensive services, in particular distribution in rural areas, those intermediaries would then be able to turn to the services of the universal postal service provider, acting as sub-contractor, which would be bound to maintain in full its structure in terms of operations and personnel.
Kulukamate teenuste puhul – nagu posti kättetoimetamine maapiirkondades – saaksid need postikoondajad kasutada allhanke korras universaalse postiteenuse osutaja teenuseid, kes oleks kohustatud oma ressursi- ja personalistruktuuri täies ulatuses säilitama.
In that regard, it is sufficient to point out that, under the fifth indent of Article 12 of Directive 97/67, the special tariffs ‘shall take account of the avoided costs, as compared to the standard service covering the complete range of features offered for the clearance, transport, sorting and delivery of individual postal items’.
Piisab, kui selle kohta märkida, et vastavalt direktiivi 97/67 artikli 12 viiendale taandele võetakse erihindades arvesse „kokkuhoitud kulusid, võrreldes standardteenusega, hõlmates kõiki teenuseid, mida pakutakse üksikute postisaadetiste kogumise, transpordi, sorteerimise ja kättetoimetamise osas”.
Those tariffs can therefore be set in such a way that they cover the specific costs linked to the provision of the universal postal service and do not differ from the normal tariffs except due to the fact that the costs actually avoided are deducted from the latter tariffs, with the result that the grant of special tariffs does not affect the financial stability of the universal postal service provider.
Järelikult võib need hinnad kujundada nii, et need katavad universaalse postiteenuse osutamisega seotud erikulud, ning tavahindadest eristab neid üksnes see, et viimastest lahutatakse tegelikult kokkuhoitud kulud, nii et erihindade kohaldamine ei kahjusta universaalse postiteenuse osutaja finantstasakaalu.
Thus, if it were to turn out that the grant to the intermediaries of the discounts currently agreed only for the business customers of Deutsche Post means that those discounts are excessive compared with the avoided costs, it would be open to the company to reduce those discounts to the extent necessary for all recipients.
Kui peaks ilmnema, et praegu ainult Deutsche Posti äriklientidele võimaldatavate hinnaalanduste kohaldamine postikoondajatele tooks kaasa tagajärje, et need hinnaalandused on võrreldes kokkuhoitud kuludega liiga suured, oleks Deutsche Postil võimalik neid hinnaalandusi vajalikul määral vähendada kõigi hinnaalanduse saajate osas.
Furthermore, it is not disputed that the distribution of postal items which fall within the scope of the exclusive licence of the universal postal service provider remains, as a rule, reserved to that provider and that the discounts currently agreed by Deutsche Post for its business customers for the deposit, at sorting offices, of minimum quantities of presorted mail vary between 3% and a maximum 21%.
Vaieldamatu on ka see, et universaalse postiteenuse osutaja ainulitsentsiga hõlmatud postisaadetiste kättetoimetamine jääb põhimõtteliselt reserveerituks universaalteenuse osutajale, ning see, et praegu Deutsche Posti poolt tema äriklientidele eelsorteeritud posti minimaalsete koguste sorteerimiskeskustesse toimetamisel võimaldatavad hinnaalandused jäävad 3% ja 21% vahele.