natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Finally, the Court of First Instance wrongly found that the Member States have no discretion in the implementation of the obligations laid down by Article 3a(3) of Directive 89/552.
Lõpuks leidis Esimese Astme Kohus vääralt, et liikmesriikidel ei ole direktiivi 89/552 artikli 3a lõikes 3 kehtestatud kohustuste täitmise osas mingit kaalutlusruumi.
Admittedly, the identity of the events considered to be of major
On selge, et ühiskonnale väga tähtsatena käsitletavad sündmused ning nende
However, the extent to which such an event will be broadcast, in practice, in accordance with the interests of that Member State, largely depends on the legislation and the decision-making structure adopted by each Member State under Article 3a(3).
See, millises ulatuses niisugust sündmust tegelikkuses vastavalt selle liikmesriigi huvidele edastatakse, sõltub sellegipoolest suurel määral õigusaktidest ja iga liikmesriigi poolt artikli 3a lõike 3 alusel vastu võetud õigusloome struktuurist.
That provision itself states that the task entrusted to the Member States must be achieved ‘by appropriate means, within the framework of their legislation’.
See säte ise kehtestab, et liikmesriikidele pandud kohustus tuleb tagada „asjakohaste vahenditega oma õigusaktide raames”.
The results in each Member State may be very different depending on the approach followed in each particular case.
Igas liikmesriigis saavutatud tulemused võivad erineda sõltuvalt igale juhtumile lähenemise viisist.
In those circumstances, the implementation of the contested decision by Member States other than the United Kingdom involves the exercise of a broad discretion.
Nendes tingimustes eeldab vaidlusaluse akti rakendamine muudes liikmesriikides kui Ühendkuningriik märkimisväärset kaalutlusruumi.
Infront submits that the Court of First Instance correctly concluded that the contested decision is of direct concern to it.
Infronti sõnul on Esimese Astme Kohus õigesti järeldanud, et vaidlusalune akt puudutab teda otseselt.
In accordance with settled caselaw, the condition that the decision must be of direct concern to a natural or legal person, as laid down in the fourth paragraph of Article 230 EC, requires the contested Community measure to affect directly the legal situation of the individual and leave no discretion to its addressees, who are entrusted with the task of implementing it, such implementation being purely automatic and resulting from Community rules without the application of other intermediate rules (see, in particular, Dreyfus v Commission, cited above, paragraph 43; Case C-486/01 P Front national v Parliament [2004] ECR I-6289, paragraph 34; and Case C-417/04 P Regione Siciliana v Commission [2006] ECR I-3881, paragraph 28).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab tingimus, mille järgi hagi esemeks olev otsus peab EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, et ühenduse vaidlustatud meede avaldab otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jäta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Dreyfus vs. komisjon, punkt 43; 29. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C-486/01 P: Front national vs. parlament, EKL 2004, lk I-6289, punkt 34, ja 2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-417/04 P: Regione Siciliana vs. komisjon, EKL 2006, lk I-3881, punkt 28).
First, it must be determined whether the contested decision directly affects Infront’s legal situation.
Esiteks tuleb hinnata, kas vaidlusalune akt avaldab Infronti õiguslikule olukorrale otsest mõju.
Under Articles 98 and 101 of the Broadcasting Act, a broadcaster which wishes to broadcast, exclusively and live, a designated event must, if the service is intended to be received in all or part of the United Kingdom, obtain the ITC’s consent.
Ringhäälinguseaduse artiklitest 98 ja 101 tuleneb, et teleprogrammi tootja, kes soovib teha määratletud sündmuse täielikku või osalist otseülekannet, mis on kättesaadav kogu või osa Ühendkuningriigi territooriumil, peab sõltumatult telekomisjonilt saama selleks eelneva loa.
Under the Independent Television Commission Code on Sports and other Listed Events, as amended, the factors on which the ITC’s consent depends are essentially that the sale of the television broadcasting rights was the subject of a public announcement and that broadcasters had a genuine opportunity to acquire those rights on terms which were fair and reasonable.
Sõltumatu telekomisjoni muudetud koodeksi kohaselt loendisse spordi- ja muude sündmuste kohta kantud tegurid, mida selle loa andmisel tuleb arvesse võtta, kujutavad endast sisuliselt tingimust, et teade teleülekandeõiguste müügist tuleb avaldada ja ringhäälinguorganisatsioonidel peab olema reaalne võimalus neid õigusi mõistlikel ja õiglastel tingimustel omandada.
As has been stated in paragraphs 35 to 39 of the present judgment, Member States other than the United Kingdom must, because of the contested decision, ensure that broadcasters under their jurisdiction do not circumvent the measures adopted by the United Kingdom pursuant to Article 3a(1) of Directive 89/552 and, therefore, that they do not broadcast designated events notwithstanding the requirements of those measures.
Nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktides 35–39 on sedastatud, peavad muud liikmesriigid kui Ühendkuningriik vaidlusalusest aktist tulenevalt tagama, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid ei hoiaks kõrvale Ühendkuningriigi poolt direktiivi 89/522 artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmetest ja seega ei edastaks määratletud sündmusi nimetatud meetmetele vaatamata.
It follows that those Member States must ensure that such broadcasters do not broadcast those events, exclusively and live, to the United Kingdom public if they acquired the television broadcasting rights to those events through a sale procedure which did not take account of the criteria mentioned in the preceding paragraph.
Järelikult peavad liikmesriigid tagama, et nimetatud organisatsioonid ei teeks täielikku otseülekannet Ühendkuningriigi vaatajaskonnale suunatud sündmustest, kui nad on nimetatud sündmuste teleülekandeõigused omandanud müügiprotsessis, kus ei võeta arvesse eelmises punktis mainitud kriteeriume.
The measures adopted by the United Kingdom and approved by the contested decision thus impose certain restrictions on broadcasters where they envisage broadcasting designated events for which Infront acquired exclusive rights.
Ühendkuningriigi poolt võetud ja vaidlusaluse aktiga heaks kiidetud meetmed kehtestavad nimetatud organisatsioonidele teatavaid piiranguid, kui nad soovivad teha ülekandeid määratletud sündmustest, mille ainuõigused kuuluvad Infrontile.
Since those restrictions are linked to the circumstances in which those broadcasters acquire the television broadcasting rights to designated events from Infront, the effect of the measures adopted by the United Kingdom and the contested decision is to subject the rights held by Infront to new restrictions which did not exist when it acquired those broadcasting rights and which render their exercise more difficult.
Kuivõrd need piirangud on seotud tingimustega, mille alusel need organisatsioonid Infrontilt määratletud sündmuste teleülekannete ainuõigusi saavad, seatakse Ühendkuningriigi võetud meetmete ja vaidlusaluse aktiga selle äriühingu poolt omandatud õigustele uusi piiranguid, mida nende ülekandeõiguste omandamise hetkel ei esinenud, ning mis muudavad tal viimaste teostamise keerulisemaks.
Thus, the contested decision directly affects Infront’s legal situation.
Seeläbi mõjutab vaidlusalune akt Infronti õiguslikku olukorda otseselt.
The Commission asserts none the less that the reality of such effects on Infront’s legal situation is not established because there was no broadcaster established in the Member States other than the United Kingdom which would, in the absence of the contested decision, be interested in purchasing the television broadcasting rights held by Infront and which would be prevented or dissuaded from acquiring them because of the adoption of that decision.
Sellegipoolest kinnitab komisjon, et Infronti õiguslikule olukorrale avalduv mõju ei ole tegelikkuses tõendatud, sest vaidlusaluse akti puudumisel ei oleks mitte ükski ringhäälinguorganisatsioon, mis on asutatud muus liikmesriigis kui Ühendkuningriik, huvitatud Infronti valduses olevate ülekandeõiguste ostmisest, ning selle akti vastuvõtmine neid nende õiguste omandamisel ei takista ega ümber ei veena.
In addition, the Court of First Instance reversed the burden of proof in that regard.
Lisaks on Esimese Astme Kohus tõendamiskoormise selles osas ümber pööranud.
The Community legislature inserted Article 3a(3) in Directive 89/552 precisely because circumstances can exist in which broadcasters under the jurisdiction of a Member State purchase exclusive television broadcasting rights to an event considered to be of major importance for society by another Member State and broadcast it to the public in that Member State under conditions which deprive a substantial proportion of that public of the possibility of following it.
Tuleb tõdeda, et ühenduse seadusandja on lisanud direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 3 just seetõttu, et võib esineda olukordi, kus liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid ostavad teise liikmesriigi ühiskonnale väga tähtsate sündmuste teleülekannete ainuõigusi ja edastavad neid viimase liikmesriigi vaatajaskonnale nii, et olulisel osal sellest ühiskonnast ei ole võimalik neid jälgida.
The Court of First Instance ruled on that aspect in paragraphs 148 and 149 of the judgment under appeal.
Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 148 ja 149 selle küsimuse juba lahendanud.
First, it took note of several cases of cross-frontier broadcasts of events considered to be of major importance for society in which broadcasters had acted in that manner.
Esiteks tõi ta välja mitu ühiskonnale väga tähtsate sündmuste piiriülese edastamise juhtumit, mille puhul ringhäälinguorganisatsioonid olid niiviisi käitunud.
Second, it considered that the Commission had not made out its allegations that the specificity of the television broadcasting market in the United Kingdom precludes, in the circumstances of this case, such situations. In
Teiseks leidis ta, et komisjon ei ole põhistanud oma väiteid, mille kohaselt Ühendkuningriigi teleringhäälingu turu eripära jätaks niisugused olukorrad käesoleval juhul välja. Võttes arvesse neid tegureid, järeldas Esimese Astme Kohus, et FIFA
COMMISSION v INFRONT WM the light of those matters, the Court of First Instance concluded that the television broadcasting rights in that Member State to the FIFA World Cup finals would not necessarily have been acquired by broadcasters established in that same State.
KOMISJON VS. INFRONT WM maailmameistrivõistluste finaalkohtumiste selle liikmesriigi teleülekande õigusi ei pea tingimata omandama ainult samas riigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonid.
By so doing, the Court of First Instance did not reverse the burden of proof on the parties.
Seda tehes ei ole Esimese Astme Kohus poolte tõendamiskoormist ümber pööranud.
It made an unfettered assessment of the facts which were intended to establish the reality of cross-frontier broadcasting of the designated events.
Ta asus sõltumatult hindama faktilisi asjaolusid, millega taheti kehtestada määratletud sündmuste tegelik piiriülene edastamine.
In that regard, the Court of First Instance is free to take account of the fact that a party has refrained from adducing evidence in support of its own allegations (see Case C-214/05 P Rossi v OHIM [2006] ECR I-7057, paragraph 23).
Selles osas on Esimese Astme Kohtul lubatud arvesse võtta seda, et üks pool ei ole oma väiteid tõendanud (vt 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-214/05 P: Rossi vs. Ühtlustamisamet, EKL 2006, lk I-7057, punkt 23).
Moreover it is settled caselaw that an appeal lies on points of law only and that the Court of First Instance thus has exclusive jurisdiction to find and appraise the relevant facts and assess the evidence.
Lisaks on kohtupraktikas välja kujunenud, et Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes, mistõttu on Esimese Astme Kohtul ainupädevus tuvastada ja hinnata antud asjas olulisi fakte ning analüüsida tõendeid.
The appraisal of those facts and the assessment of that evidence thus do not, save where the facts and evidence are distorted, constitute a point of law which is subject, as such, to review by the Court of Justice on appeal (see Case C-104/00 P DKV v OHIM [2002] ECR I-7561, paragraph 22 and the caselaw cited).
Välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud, ei ole nende faktide ja tõendite hindamine seega niisugune õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele (vt 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-104/00 P: DKV vs. Ühtlustamisamet, EKL 2002, lk I-7561, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
Distortion of the facts has not been pleaded before the Court of Justice.
Faktide moonutamist ei ole Euroopa Kohtus väidetud.
In those circumstances, it is not for the Court to review whether the Court of First Instance correctly concluded that it had not been proved that the television broadcasting rights concerned would necessarily have been acquired by broadcasters established in the United Kingdom.
Neil asjaoludel ei pea Euroopa Kohus kontrollima, kas Esimese Astme Kohus tegi õige järelduse, et ei leidnud tõendamist, et asjaomase teleülekande õigused peavad tingimata omandama ainult Ühendkuningriigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonid.
Secondly, it must be considered whether the contested decision leaves any discretion to the national authorities entrusted with the task of implementing it, or whether such implementation is purely automatic and results from Community rules without the application of other intermediate rules.
Teiseks tuleb uurida, kas vaidlusalune akt jätab pädevatele ametiasutustele selle rakendamisel kaalutlusõigust või on see üksnes puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme.
It is true that the national authorities are not deprived of any discretion in implementing Article 3a(3) of Directive 89/552 and the contested decision.
On selge, et siseriiklikelt ametiasutustelt ei võeta direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 3 ja vaidlusaluse akti rakendamise osas ära kogu tegutsemisruumi.
They may specify appropriate control mechanisms to satisfy the obligations which flow from it.
Nad võivad kehtestada sellest sättest tulenevate kohustuste täitmiseks sobiva kontrollimehhanismi.
None the less, they must ensure that the broadcasters concerned do not circumvent the measures adopted by another Member State pursuant to Article 3a(1) of Directive 89/552 and that they exercise their exclusive rights in such a way as not to deprive the relevant public of the possibility of following, in accordance with the provisions adopted by that other Member State, the events considered to be of major importance for society.
Sellegipoolest peavad nad tagama, et asjaomased ringhäälinguorganisatsioonid ei hoiaks kõrvale teise liikmesriigi poolt direktiivi 89/522 artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmetest ning et nad teostaksid oma ainuõigusi viisil, mis selle teise liikmesriigi õigusaktide alusel ei võtaks asjakohaselt üldsuselt ära võimalust ühiskonnale väga tähtsatena käsitatavaid sündmusi jälgida.
Thus, as the Court of First Instance correctly stated in paragraph 146 of the judgment under appeal, the national authorities must ensure that broadcasters under their jurisdiction comply with the conditions for the television broadcasting of those events as defined by another Member State in its measures approved and published in the Official Journal by the Commission.
Seega, nagu Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 õigesti sedastanud, peavad need ametiasutused tagama, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid järgiksid selliste asjaomaste sündmuste ülekandmise tingimusi, mida teine liikmesriik on määratlenud oma meetmetes, mille komisjon on heaks kiitnud ja Euroopa Ühenduste Teatajas avaldanud.
It is those measures, and therefore, in this case, the contested decision, which determine the result to be attained.
Viimased meetmed ja järelikult ka vaidlusalune akt on need, mis määratlevad saavutatava tulemuse.
As regards that result, the national authorities therefore have no discretion.
Selle tulemuse osas puudub siseriiklikel ametiasutustel seega igasugune kaalutlusruum.
The prejudice to the legal situations of broadcasters and of Infront is due to the requirement to attain that result.
Ringhäälinguorganisatsioonide ja Infronti õiguslikule olukorrale tekitatud kahju on tingitud selle tulemuse saavutamise nõudest.
Having regard to the foregoing considerations, the first ground of appeal must be rejected as unfounded.
Eeltoodud järeldusi silmas pidades tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
The second ground of appeal, alleging misapplication of the requirement of individual concern
Teine väide, mis tuleneb isiklikku huvi puudutavast tingimusest kõrvalekaldumisest
The Commission submits that the Court of First Instance wrongly held that the contested decision was of individual concern to Infront, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC and of the Court’s case-law.
Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus on vääralt sedastanud, et vaidlusalune akt Infronti EÜ artikli 230 neljanda lõigu ja Euroopa Kohtu praktika tähenduses isiklikult puudutas.
The Commission maintains that the approach taken by the Court of First Instance leads to the conclusion that all television broadcasting rights holders affected by the measures adopted by the United Kingdom pursuant to Article 3a(1) of Directive 89/552 are individually concerned by those measures, though such broadcasters are numerous.
Komisjon väidab, et Esimese Astme Kohtu seisukoht viib järelduseni, et kõik teleülekande õiguste omanikud, keda Ühendkuningriigi poolt direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 1 alusel võetud meetmed mõjutavad, on isiklikult nendest meetmetest puudutatud, isegi kui neid on arvukalt.
In the same way as all holders of such rights, Infront is concerned by the contested decision only in its objective capacity as a broker of television broadcasting rights to sporting events having purchased those rights for one of the designated events.
Samuti nagu kõiki niisuguste õiguste omanikke, saab vaidlusalune akt ka Infronti puudutada üksnes sedavõrd, kuivõrd ta on objektiivselt spordiürituste teleülekannete õiguste kandja, kes on ostnud nimetatud õigused Ühendkuningriigis määratletud sündmustele.
Moreover, holders of television broadcasting rights such as Infront are subject only to the economic consequences of the national measures approved by the contested decision.
Veelgi enam, teleülekannete õiguste omanikele nagu Infront laienevad üksnes vaidlusaluse aktiga heaks kiidetud siseriiklike meetmete majanduslikud tagajärjed.
An undertaking cannot be individually concerned by a regulatory provision solely on the ground that it affects its economic activity and that is the more so if such consequences are a normal commercial risk.
Ettevõtja ei saa olla õigusnormist isiklikult puudutatud tulenevalt üksnes asjaolust, et see mõjutab tema majandustegevust, ja seda enam, et niisugused tagajärjed on seotud tavalise äririskiga.
The contested decision does not affect Infront by reason of certain attributes which are peculiar to it or by reason of circumstances in which it is differentiated from all other persons.
Vaidlusalune akt ei puuduta Infronti seeläbi, et võrreldes kõigi teiste isikutega on tal teatav eripära või iseloomulik faktiline olukord.
Infront submits that the Court of First Instance correctly noted the matters which distinguish it from others, namely that it holds exclusive television broadcasting rights for an event in the list of designated events, that those rights were acquired before the establishment of that list and its approval by the Commission, and that such approval seriously prejudices the exploitation by Infront of those rights since it cannot license them on an exclusive basis.
Infront leiab, et Esimese Astme Kohus on korrektselt välja toonud need tegurid, mis teda teistest isikutest eristavad, see tähendab et tal on määratletud sündmuste loendis esineva sündmuse teleülekanneteks ainuõigus, et need õigused on omandatud enne selle loendi koostamist ja komisjoni antud heakskiitu, ning et see heakskiit kahjustab tõsiselt nimetatud õiguste teostamist Infronti poolt, kuna ta ei saa lubada neid kasutada ainuõiguse alusel.
It is settled caselaw that persons other than those to whom a decision is addressed may claim to be individually concerned only if that decision affects them by reason of certain attributes which are peculiar to them or by reason of circumstances in which they are differentiated from all other persons and by virtue of these factors distinguishes them individually just as in the case of the person addressed by such a decision (see, particularly, Case 25/62 Plaumann v Commission [1963] ECR 95, at 107, and Case C-78/03 P Commission v Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum [2005] ECR I-10737, paragraph 33).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (vt eelkõige 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon, EKL 1963, lk 197 ning 223, ja 13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-78/03 P: komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, EKL 2005, lk I-10737, punkt 33).
It is also clear from the Court’s caselaw that where the decision affects a group of persons who were identified or identifiable when that measure was adopted by reason of criteria specific to the members of the group, those persons might be individually concerned by that measure inasmuch as they form part of a limited class of traders (see Case 11/82 Piraiki­Patraiki and Others v Commission [1985] ECR 207, paragraph 31, and Joined Cases C-182/03 and C-217/03 Belgium and Forum 187 v Commission [2006] ECR I-5479, paragraph 60).
Samuti ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et kui otsus puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid majandustegevuses osalejate piiratud ringi (vt 17. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon, EKL 1985, lk 207, punkt 31, ja 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187 vs. komisjon, EKL 2006, lk I-5479, punkt 60).
As the Advocate General observed in paragraphs 99 and 100 of his Opinion, that can be the case particularly when the decision alters rights acquired by the individual prior to its adoption (see, particularly, Joined Cases 106/63 and 107/63 Toepfer and Getreide­Import Gesellschaft v Commission [1965] ECR 405, at 411).
Nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktides 99 ja 100 märkinud, võib see just nii olla, kui selle aktiga muudetakse õigusi, mille see eraõiguslik isik on omandanud enne akti vastuvõtmist (vt eelkõige 1. juuli 1965. aasta otsus liidetud kohtuasjades 106/63 ja 107/63: Toepfer ja Getreide-Import Gesellschaft vs. komisjon, EKL 1965, lk 525 ning 533).
Infront held exclusive television broadcasting rights, for 2002 and 2006, to the FIFA World Cup finals, which is one of the events in the list of designated events notified to the Commission and approved by the contested decision.
Infront omas 2002. ja 2006. aasta teleülekannete ainuõigusi FIFA maailmameistrivõistluste finaalmängudeks, mis kuuluvad Ühendkuningriigi määratletud sündmuste loetellu, millest komisjonile teatati ja mis vaidlusaluse aktiga heaks kiideti.