natgillin/translations-raw huggingface dataset:
A child can have no interest in being dragged from one Member State to another by a parent in quest of the court which he or she supposes will be the most sympathetic to his or her cause.
Lapse huvides ei saa kuidagi olla see, kui lapsevanem veab teda ühest liikmesriigist teise, otsides kohut, mille kohta ta arvab, et see kohus võib kõige tõenäolisemalt anda talle õiguse.
I would add that a return to the Member State of habitual residence does not necessarily imply the child’s return to the home of the parent left behind, or separation from the abducting parent.
Ma lisaksin, et lapse tagasitoomine tema alalise elukoha riiki ei tähenda tingimata tema tagasitoomist hüljatud vanema juurde ja tema lahutamist tema ära viinud vanemast.
Those are separate questions, to be decided by the competent court, which must take account of all the emotional, psychological and material aspects of the situation and which must, in deciding, accord paramount importance to the child’s superior interests.
Need on eraldi küsimused, mille pädev kohus peab lahendama, võttes arvesse olukorra kõiki tunnetega seonduvaid, psühholoogilisi ja materiaalseid aspekte ning pöörates oma otsuse tegemisel põhitähelepanu lapse parimatele huvidele.
However the situation came about, I think it will be helpful, before endeavouring to answer the questions raised by the Supreme Court of Lithuania, to examine the course taken by the procedure in the light of the relevant provisions of the Convention and the Regulation.
Olgu kuidas on, aga mulle tundub, et enne, kui püüame vastata Lietuvos Aukščiausiasis teismase esitatud küsimustele, on vaja analüüsida menetluse käiku, lähtudes konventsiooni ja määruse asjakohastest sätetest.
It is above all in the light of those aims and principles that the provisions of the Regulation must, in my view, be interpreted.
Määruse sätteid tuleb seega minu arvates tõlgendada lähtudes eelkõige nendest eesmärkidest ja põhimõtetest.
The course taken by the procedure, examined in the light of the relevant provisions
Järgitud menetluse käik, analüüsituna asjakohaseid sätteid silmas pidades
However, one cannot but observe that, in the present case, the fundamental aim of depriving the actions of the abducting parent of any practical or juridical consequences by ensuring the child’s prompt return is far from having been achieved.
Tuleb siiski tõdeda, et käesoleval juhul ei ole põhieesmärk, milleks on lapse ära viinud vanema tegevuselt igasuguste praktiliste ja õiguslike tagajärgede võtmine lapse kohese ja tegeliku tagasitoomise tagamisega, kaugeltki saavutatud.
First of all, it is neither denied nor deniable that the German courts had jurisdiction to hear the divorce proceedings under Article 3(1)(a) of the Regulation, as all the residence requirements listed there were fulfilled at the time when the proceedings were initiated.
Kõigepealt ei ole vaidlustatud ja ei saagi vaidlustada seda, et Saksamaa kohtud olid määruse artikli 3 lõike 1 punkti a alusel pädevad lahutushagi kohta otsust tegema, sest hetkel, kui hagi esitati, olid selles sätestatud elukohatingimused täidetud.
Although, from the information available to the Court, it is not possible to identify precisely and with certainty all the factors
Kuigi teabe põhjal, mis Euroopa Kohtul on, ei ole võimalik täpselt ja kindlalt kindlaks teha kõiki tegureid, mis selle olukorra
11 — See point 34 et seq. below.
11 – Vt punktid 34 jj tagapool.
Next, it appears to be common ground that the child was indeed wrongfully retained for the purposes of the Convention (Article 3) and the Regulation (Article 2(11)). At the time when the mother announced her intention not to return to Germany with the child, custody rights were actually exercised by both parents jointly, by virtue of German law, and the father had consented only to a two-week trip to Lithuania.
Siinkohal võib märkida, et määruse artikli 21 lõike 1 kohaselt tuli seda hooldamisõiguse määramist Leedus tunnustada, „ühegi erimenetluse järgimist nõudmata”, kuid sama artikli lõike 3 kohaselt võis lapse isa taotleda selle tunnustamist või ema mittetunnustamise otsuse tegemist „2. jaos sätestatud korras”. Midagi niisugust siiski ei tehtud.
It may be noted here that, by virtue of Article 21(1) of the Regulation, that provisional award of custody was to be recognised in Lithuania ‘without any special procedure being required’ — but that, under Article 21(3), it would have been open to the father to apply for a decision that it should be recognised, or to the mother to apply for a decision that it should not be recognised, both ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2’. Neither, however, took that course.
Seejärel näib kindel, et tegemist oli tõesti lapse „ebaseadusliku kinnipidamisega” konventsiooni (artikkel 3) ja määruse (artikli 2 punkt 11) tähenduses. Hetkel, mil ema teatas oma kavatsusest mitte enam lapsega Saksamaale tagasi tulla, kasutasid mõlemad vanemad Saksamaa õiguse kohaselt hooldamisõigust ühiselt ja tegelikult ning lapse isa oli andnud oma nõusoleku üksnes kahenädalaseks reisiks Leetu.
Then, on 30 October 2006, on the basis, essentially, of Article 12 of the Convention, the father requested the competent Lithuanian court (namely the Klaipėda court) to order the child’s return.
Seejärel 30. oktoobril 2006 palus isa – peamiselt konventsiooni artikli 12 alusel – pädeval Leedu kohtul (milleks on käesoleval juhul Klaipėdos apygardos teismas) anda korraldus lapse tagasitoomiseks.
I would point out here that, even though he did not do so until sole custody had been awarded to him and confirmed on appeal, there was nothing to prevent him from making that application as soon as the child had failed to be returned.
Märgin siinkohal, et isegi kui ta tegi seda alles siis, kui ainuhooldamisõigus oli määratud talle ja seda oli kinnitatud, ei takistanud miski tal esitada seda taotlust niipea, kui lapse kinnipidamine oli selge.
Thus, as the conditions for a displacement of jurisdiction set out in Article 10 of the Regulation were not satisfied, the jurisdiction conferred by Article 8 in all matters of parental responsibility remained with the courts of the Member State of the child’s habitual residence immediately before the wrongful retention, namely Germany.
Et järelikult ei olnud määruse artiklis 10 pädevuse ülekandumise osas ette nähtud tingimused täidetud, jäi pädevus, mida reguleerib vanemliku vastutuse asjus artikkel 8, selle liikmesriigi kohtutele, kus laps vahetult enne tema õigusvastast kinnipidamist elas, nimelt Saksamaa kohtutele.
With inescapable logic — confirmed, if need be, by Article 12(1) of the Regulation — the specific court concerned was that before which the divorce proceedings were pending, namely the Oranienburg court.
Vääramatu loogika kohaselt – mida kinnitab vajaduse korral määruse artikli 12 lõige 1 – on täpsemalt tegemist kohtuga, kus lahutusmenetlus on pooleli, st Amtsgericht Oranienburgiga.
The child should have been brought back to Germany on 6 August 2006.
Laps oleks pidanud naasma Saksamaale 6. augustil 2006.
When the mother announced her intention of remaining in Lithuania with the child, the father first applied to the court which had jurisdiction in matters of parental responsibility (the Oranienburg court) which, on 14 August 2006, provisionally granted him sole custody.
Et ema oli teatanud oma kavatsusest jääda lapsega Leedusse, pöördus lapse isa kõigepealt vanemliku vastutuse valdkonnas pädeva kohtu poole (Amtsgericht Oranienburg), kes määras 14. augustil 2006 esialgu lapse ainuhooldamisõiguse talle.
The mother appealed, but that award of custody was upheld by the Brandenburg appeal court on 11 October following.
Ema apellatsioonkaebust lahendades jättis Brandenburgisches Oberlandesgericht sama aasta 11. oktoobril selle otsuse muutmata.
Once seised, the Lithuanian court was in principle required to order the child’s return, as the one-year period provided for in Article 12 of the Convention had not yet expired.
Kui Leedu kohtu poole oli kord pöördutud, oli ta põhimõtteliselt kohustatud andma korralduse laps tagasi tuua, sest konventsiooni artiklis 12 ette nähtud üheaastane ajavahemik ei olnud veel läbi.
It should also have issued its judgment no later than six weeks after the application was lodged (Article 11(3) of the Regulation).
Ta oleks ka pidanud tegema oma otsuse kuue kuu jooksul alates tema poole pöördumisest (määruse artikli 11 lõige 3).
The only grounds on which it could have refused to order the child’s return were those set out in Article 13 of the Convention, read subject to Article 11(4) of the Regulation, and Article 20 of the Convention.
Põhjused, miks ta võis keelduda lapse tagasitoomise nõudmisest, olid ainult need, mis on loetletud konventsiooni artiklis 13 niisugusena, nagu seda on täiendatud määruse artikli 11 lõigetega 4 ja 5, ja konventsiooni artiklis 20.
In the event, the Lithuanian court gave its decision — refusing the child’s return — on 22 December 2006, slightly over seven weeks after the application was lodged. 12
Käesoleval juhul tegi Leedu kohus oma otsuse – keeldudes tagasitoomise nõudmisest – 22. detsembril 2006, st veidi rohkem kui seitse nädalat pärast taotluse esitamist talle. 12
However, instead of using that possibility, the father appealed against the nonreturn order to the Lithuanian Court of Appeal, which, on 15 March 2007, quashed the decision and ordered the child’s return within one month. 13
Selle võimaluse kasutamise asemel kaebas lapse isa siiski tagasitoomisest keeldumise otsuse edasi Lietuvos apelicianis teismasele, kes selle otsuse 15. märtsil 2007 tühistas ja andis korralduse laps ühe kuu jooksul tagasi tuua. 13
That order, it would seem, should have been enforced within the period laid down, as it appears from the Supreme Court’s judgment of 7 January 2008 that Article 2(6) of the Lithuanian law implementing the Regulation expressly precludes any further appeal from the Court of Appeal’s decision.
Näib, et see viimane määrus oleks tulnud nimetatud tähtaja jooksul täitmisele pöörata, sest Lietuvos Aukščiausiasis teismase 7. jaanuari 2008. aasta otsusest ilmneb, et määruse ülevõtmist käsitleva Leedu seaduse artikli 2 lõige 6 keelab spetsiaalselt kassatsioonkaebuse esitamise.
Immediate enforcement would, moreover, have been consistent with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Selle kohene täitmisele pööramine oleks muide olnud kooskõlas konventsiooni ja määruse põhieesmärkidega.
At that stage, pursuant to Article 11(6) of the Regulation, the Lithuanian court should have immediately transmitted a copy of its decision and other relevant documents to the competent court or central authority in Germany, to ensure that the German court received them within one month at the latest.
Selles etapis oleks nimetatud kohus pidanud määruse artikli 11 lõike 6 kohaselt edastama otsekohe oma otsuse ja asjakohaste dokumentide ärakirjad pädevale kohtule või keskasutusele Saksamaal, nii et Saksamaa kohus oleks saanud need kätte ühe kuu jooksul.
From information given at the hearing, it appears that in fact it was the father’s lawyer who first notified the decision to the German central authority, and that a translation was later sent by the Lithuanian central authority.
Kohtuistungil antud selgituste kohaselt teatas kohtuotsusest Saksamaa keskasutusele tegelikult kõigepealt lapse isa advokaat, seejärel saatis Leedu keskasutus tõlke.
However, as a result of the mother’s application for the proceedings to be reopened and the procedural vagaries that have followed upon it, the decision was not enforced, nor has it been enforced to this day.
Lapse ema esitatud menetluse uuendamise taotluse ja järgnenud menetluslike keerdkäikude tõttu ei tehtud seda siiski ega ole ka praeguseks tehtud.
On the contrary, enforcement of the Court of Appeal’s decision has been suspended on several occasions, even by the Supreme Court itself — despite that fact that the same Supreme Court 14 held, in its judgment allowing the reopening, that such suspension was not possible.
Vastupidi, Lietuvos apeliacinis teismase otsuse täitmisele pööramine peatati mitu korda, sealhulgas Lietuvos Aukščiausiasis teismase poolt, ning seda vaatamata sellele, et sama kohus 14sedastas oma menetluse uuendamiseks loa andvas otsuses, et niisugune peatamine on välistatud.
The Oranienburg court could then, on application by the father, have ordered the child’s return by virtue of Article 11(8) of the Regulation.
Seejärel oleks Amtsgericht Oranienburg saanud lapse isa taotlusel määruse artikli 11 lõike 8 kohaselt anda korralduse laps tagasi tuua.
That would have been the last word.
Sellele kohtule oleks siis jäänud viimane sõna.
If, after examining the question of custody in accordance with Article 11(7), it had then certified its judgment in accordance with Article 42 of the Regulation, that decision would have been enforceable in Lithuania as provided for in Articles 42 to 45.
Kui ta oleks pärast hooldamisõiguse küsimuse arutamist vastavalt artikli 11 lõikele 7 nõudnud tagasitoomist ja oleks tõendanud oma otsust nii, nagu on nähtud ette määruse artiklis 42, oleks see kohtuotsus tulnud pöörata Leedus täitmisele artiklites 42–45 sätestatud korras.
13 — At the hearing, the agent for the German Government informed the Court that this decision was transmitted by the Lithuanian central authority to the German central authority, which notified it to the father’s lawyer but not, through an oversight, to the Oranienburg court.
13 – Võib märkida, et teabe kohaselt, mille Saksamaa valitsuse esindaja kohtuistungil esitas, edastas Leedu keskasutus selle kohtuotsuse Saksamaa keskasutusele, kes edastas selle lapse isa advokaadile, kuid kogemata mitte Amtsgericht Oranienburgile.
However, it is clear from that court’s judgment of 20 June 2007, and from the Brandenburg appeal court’s confirming judgment of 20 February 2008, that both those courts had cognisance of the decision.
Selle kohtu 20. juuni 2007. aasta otsusest, samuti Brandenburgisches Oberlandesgerichti 20. veebruari 2008. aasta otsusest ilmneb siiski, et need kohtud olid selle kohtuotsusega tutvunud.
12 — We do not have a copy of this decision, but it appears to be common ground that the refusal was based on Article 13(b) of the Convention, which provides for such a possibility if ‘there is a grave risk that his or her return would expose the child to physical or psychological harm or otherwise place the child in an intolerable situation’.
12 – Mul ei ole seda otsust, kuid näib olevat selge, et keeldumine põhines konventsiooni artikli 13 punktil b, mis näeb selle võimaluse ette, kui „lapse tagasitoomine võib talle põhjustada füüsilisi või psüühilisi kannatusi või muul viisil võib lapse asetada ebakindlasse olukorda”.
14 — Albeit, according to information given by counsel for the father at the hearing, a different Chamber.
14 – Kuid teistsuguses koosseisus teabe kohaselt, mille lapse isa esindaja kohtuistungil esitas.
Even if enforcement of a judgment of a court of a Member State within its own territory is a matter for domestic law, it can only be concluded, at this point, that the outcome of these successive suspensions — the fact that, nearly two years after she was first supposed to return and more than 15 months after the decision ordering her return was issued, the child has still not been brought back to Germany — is totally incompatible with the fundamental aims of the Convention and the Regulation.
Isegi kui liikmesriigi kohtu otsuse täitmisele pööramine tema oma territooriumil kuulub siseriikliku õiguse kohaldamisalasse, võib selles etapis teha ainult järelduse, et nende järjestikuste peatamistega kaasnenud olukord – asjaolu, et peaaegu kaks aastat pärast tagasitoomisest keeldumist ja rohkem kui 15 kuud pärast tagasitoomist nõudva otsuse kuulutamist ei ole laps veel Saksamaale tagasi toodud – on täiesti kokkusobimatu konventsiooni ja määruse põhieesmärkidega.
and (c) the reasons for not ordering return given by the Klaipėda court in its decision (of 22 December 2006, now quashed, subject to the proceedings being reopened) were examined but not accepted.
ilmunud, kuid teda esindati) 15ja c) tagasitoomisest keeldumise põhjendusi, mis Klaipėdos apygardos teismas tõi oma tagasitoomisest keeldumise määruses (22. detsembri 2006. aasta määrus, mis praegu on tühistatud, piiramata menetluse uuendamist), arutati ja need heideti kõrvale.
Thus, even if the transmission procedure provided for in Article 11(6) of the Regulation was not formally observed in every particular, the aim sought was well and truly achieved, and it is quite clear, from both the judgment of the Oranienburg court of 20 June 2007 and that of the Brandenburg appeal court of 20 February 2008 dismissing the mother’s appeal, that both courts ruled in full knowledge of the background.
Nii et isegi kui määruse artikli 11 lõikes 6 ette nähtud edastamismenetlust ei järgitud vormiliselt kõikides selle üksikasjades, saavutati siiski selle menetluse eesmärk ning Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta otsusest ja Brandenburgisches Oberlandesgerichti 20. veebruari 2008. aasta otsusest, millega jäeti rahuldamata lapse ema apellatsioonkaebus, ilmneb selgelt, et need kaks kohut tegid otsuse, olles täielikult informeeritud.
I come now to the Oranienburg court’s judgment granting divorce, awarding sole custody definitively to the father and ordering (yet again) the child’s return (delivered on 20 June 2007 and confirmed on 17 February 2008 by the Brandenburg appeal court).
Ma tulen nüüd Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta otsuse juurde, millega abielu lahutati ning määrati hooldamisõigus lõplikult ainult lapse isale ja anti (taas) korraldus laps tagasi tuua (otsus, mille Brandenburgisches Oberlandesgericht jättis 17. veebruaril 2008 muutmata).
That judgment was certified in accordance with Article 42 of the Regulation, which normally means that it must be ‘recognised and enforceable’ in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Seda kohtuotsust tõendati vastavalt määruse artiklile 42, mis tähendab üldiselt, et tagasitoomist „tunnustatakse ja täidetakse” Leedus „ilma täitmisotsuse vajaduseta ning ilma võimaluseta selle tunnustamist vastustada”.
The status of that decision and of its accompanying certificate, in the light of the provisions of the Regulation, raises doubts for the referring court, expressed in its fifth question.
Võttes arvesse määrust, tekitab nimetatud kohtuotsuse ja sellega kaasas olnud tõendi staatus eelotsusetaotluse esitanud kohtule probleeme, mida ta väljendas oma viiendas küsimuses.
That question, I consider, is best addressed first, as it appears to lie at the core of the matter, and the answer to it may guide the approach to several other questions.
Mulle tundub, et seda küsimust tuleb analüüsida esimesena, sest see näib mulle kõige olulisem ja vastus sellele võib näidata, kuidas tuleks vastata mitmele teisele küsimusele.
15 — It appears from the German judgments in the case-file that the mother was represented and able to submit observations, though not physically present, in the proceedings giving rise to the Oranienburg court’s judgments of 14 August 2006 and 20 June 2007, and that she was present and heard in the proceedings giving rise to the Brandenburg appeal court’s confirmatory judgment of 20 February 2008.
15 – Kohtutoimikus olevatest Saksamaa kohtuotsustest ilmneb, et lapse ema esindati ja ta sai esitada oma märkused, kuigi teda ei olnud kohal menetluste ajal, mille tulemusena tehti Amtsgericht Oranienburgi 14. augusti 2006. aasta ja 20. juuni 2007. aasta otsused, ning ta oli isiklikult kohal ja kuulati ära menetluses, milles tehti Brandenburgisches Oberlandesgerichti 20. veebruari 2008. aasta muutmata jättev otsus.
That information was confirmed at the hearing before the Court of Justice, when the mother was again present.
Seda teavet kinnitati kohtuistungil Euroopa Kohtus, kus lapse ema oli samuti kohal.
I note that the certificate accompany- ing that decision uses the standard form provided for and contains all the required information and statements, and that the judgment itself indicates, in line with Article 42(2) of the Regulation, that (a) it was not considered appropriate to hear the child, having regard to her age, (b) the parties
Ma tõden, et selle kohtuotsusega kaasas olnud tõendis on kasutatud ettenähtud vormi ja selles on toodud kogu nõutav teave ja kõik vajalikud kinnitused ning kohtuotsuses endas on märgitud vastavalt määruse artikli 42 lõikele 2, et a) võttes arvesse lapse vanust, ei peetud vajalikuks teda ära kuulata; b) pooltele anti võimalus olla ära kuulatud (lapse ema ei
The Supreme Court wishes to know essentially whether, in the procedural circumstances of the case, the Regulation allowed the German court to order the child’s return and issue the certificate under Article 42.
Selles küsimuses soovib Lietuvos Aukščiausiasis teismas peamiselt teada, kas käesoleva juhtumi menetluse asjaoludel oli Saksamaa kohtul määruse kohaselt lubatud nõuda lapse tagasitoomist ja anda välja selle artiklis 42 nimetatud tõend.
A distinction should first be drawn, in my view, between the order for return and certification of the order.
Minu meelest tuleb kõigepealt eristada kahte aspekti: tagasitoomist nõudev määrus ja määruse tõendamine.
It transpired at the hearing that some very divergent — even diametrically opposing — views as to the meaning of those provisions are variously held by different Member States and by the Commission.
Võttes arvesse neid tõlgendamise erinevusi, näib mulle kõige olulisem, et Euroopa Kohus teeks väga selge otsuse määruse selle aspekti kohta.
Order for return
Tagasitoomist nõudev määrus
For my part, I would immediately dismiss any assumption that the courts of the Member State where the child is actually present have exclusive jurisdiction up to the time they issue a nonreturn order.
Mina heidaksin kohe kõrvale võimaluse, et lapse asukoha liikmesriigi kohtutel on ainupädevus kuni hetkeni, mil nad teevad tagasitoomisest keeldumise otsuse.
16 — Inasmuch as Articles 12 and 13 of the Convention do not determine jurisdiction but issue instructions to any competent court, and Article 11(1) to (5) of the Regulation refer to those articles.
16 – Sest konventsiooni artiklid 12 ja 13 sisaldavad mitte pädevuseeskirju, vaid juhiseid ükskõik missugusele pädevale kohtule ning määruse artikli 11 lõiked 1–5 viitavad sellele.
With regard to the competence of the courts of the Member State of habitual residence to order the child’s return, a further distinction should be drawn between two possible bases of jurisdiction: Article 8 of the Regulation (read in conjunction with Article 10 and, where appropriate, Article 12(1)) and Article 11(8) of the Regulation (read in conjunction with the provisions of the Convention).
Mis puudutab lapse alalise elukoha liikmesriigi kohtu pädevust anda korraldus ta tagasi tuua, siis tuleb eristada kahte võimalikku pädevuse alust: määruse artikkel 8 (tõlgendatuna koostoimes artikliga 10 ja vajaduse korral artikli 12 lõikega 1) ning määruse artikkel 11, eelkõige selle lõige 8 (tõlgendatuna koostoimes konventsiooni sätetega).
It is true that Article 12 of the Convention envisages those courts being seised of a request for an order to return the child, and it does indeed appear logical to apply to them in the first place, since their decision will never require exequatur proceedings in order to obtain enforcement.
Konventsiooni artiklis 12 on küll arvestatud võimalust, et tagasitoomist nõudva kohtumääruse taotlusega pöördutakse nende kohtute poole, ning kõigepealt nende poole pöördumine näib loogiline, sest nende otsuse täitmisele pööramiseks ei ole ühelgi juhul tarvis täitmisele pööramise erimenetlust.
Likewise, the drafting of Article 11 of the Regulation gives the impression that a first decision is envisaged in the Member State where the child is actually present.
Lõpuks tuleb märkida, et kui kohus on määruse artikli 8 või artikli 12 alusel pädev kõikides vanemlikku vastutust käsitlevates küsimustes ja seega hooldamise osas (mis võib olla seotud abielulahutuse taotlusega), on mõeldamatu, et see pädevus ei sisalda õigust tagada lapse tegelik viibimine isikuga, kellele hooldamisõigus määrati.