natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As a preliminary remark, it is clear from the Court’s caselaw that an alleged failure to have regard to the rules of evidence is a question of law, which is admissible in an appeal (see, to that effect, Case C-199/92 P Hüls v Commission [1999] ECR I-4287, paragraph 65, and Joined Cases C-403/04 P and C-405/04 P Sumitomo Metal Industries and Nippon Steel v Commission [2007] ECR I-729, paragraph 40).
Kõigepealt ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et tõendeid käsitlevate eeskirjade väidetav eiramine on õigusküsimus, mis on apellatsiooniastmes vastuvõetav (vt 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-199/92 P: Hüls vs. komisjon, EKL 1999, lk I-4287, punkt 65, ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-403/04 P ja C-405/04 P: Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon, EKL 2007, lk I-729, punkt 40).
Thus, in so far as Impala, under its general plea of inadmissibility, specifically argues that the third ground of appeal is inadmissible in its entirety, that argument cannot be accepted.
Seega ei saa osas, kus Impala toob üldise vastuvõetamatuse vastuväite raames konkreetselt välja terve kolmanda väite vastuvõetamatuse, sellise arutluskäiguga nõustuda.
As regards the substance, as Impala points out, at the heart of the second part of the third ground of appeal is the premiss that the standard of proof will differ according to whether a decision approving a concentration or a decision prohibiting a concentration is involved.
Nagu Impala märgib, keskendub kolmanda väite teine osa põhiküsimuses teesile, et tõenditele kehtestatud nõuded erinevad olenevalt sellest, kas tegu on koondumist lubava otsusega või koondumist keelava otsusega.
In this connection, it is common ground between the parties that in the judgment under appeal the Court of First Instance applied the same standard of proof to the contested decision — an approval decision — as that which it would have applied to a prohibition decision.
Sellega seoses ei ole poolte vahel vaidlust küsimuses, et Esimese Astme Kohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusalusele otsusele (millega koondumist lubatakse) samu tõendamisnõudeid, kui ta oleks kohaldanud otsusele, millega selline koondumine keelatakse.
In that regard, it should be noted at the outset that there is nothing in Article 2(2) or (3) of the Regulation which states that it imposes different standards of proof in relation to decisions approving a concentration, on the one hand, and decisions prohibiting a concentration, on the other.
Sellega seoses tuleb algusest peale meenutada, et määruse artikli 2 lõigetest 2 ja 3 ei ilmne, et sellega määratakse erinevad tõendamisnõuded esiteks otsustele, millega koondumist lubatakse, ja teiseks otsustele, millega selline koondumine keelatakse.
Thus, as the Court has, in substance, already held, the prospective analysis called for in relation to the control of concentrations, which consists of an examination of how a concentration might alter the factors determining the state of competition on a given market in order to establish whether it would give rise to a significant impediment to effective competition, makes it necessary to envisage various chains of cause and effect with a view to ascertaining which of them is the most likely (see, to that effect, Case C-12/03 P Commission v Tetra Laval [2005] ECR I-987, paragraph 43).
Järelikult, nagu Euroopa Kohus juba leidis, eeldab koondumiste kontrolliks vajalik prognoos – mille eesmärk on uurida, kuidas selline koondumine võib muuta konkreetsel turul konkurentsiolukorda kujundavaid tegureid, et kontrollida, kas selle tagajärjeks oleks tõhusa konkurentsi märkimisväärne takistamine – erinevate põhjuse ja tagajärje ahelate ettekujutamist, et võtta arvesse neid, mille tõenäosus on kõige suurem (vt selle kohta 15. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-12/03 P: komisjon vs. Tetra Laval, EKL 2005, lk I-987, punkt 43).
Contrary to what the appellants submit, it cannot therefore be inferred from the Regulation that there is a general presumption that a notified concentration is compatible with, or incompatible with, the common market.
Vastupidi apellantide väitele ei saa seega määrusest tuletada üldist eeldust teatatud koondumise kokkusobivuse või kokkusobimatuse kohta ühisturuga.
That interpretation of the Regulation is not invalidated by Article 10(6), which provides that a notified concentration is to be deemed compatible with the common market where the Commission has not taken a decision on the compatibility of that concentration within the prescribed period.
Määruse sellist tõlgendust ei kõiguta määruse artikli 10 lõige 6, mille kohaselt loetakse teatatud koondumine ühisturuga kokkusobivaks, kui komisjon ei ole vastava tähtaja jooksul teinud otsust selle koondumise kokkusobivuse kohta.
That provision is a specific expression of the need for speed, which characterises the general scheme of the Regulation and which requires the Commission to comply with strict timelimits for the adoption of the final decision (see, in that regard, Case C-202/06 P Cementbouw Handel & Industrie v Commission [2007] ECR I-12129, paragraph 39). It is, however, an exception to the general scheme of the Regulation, which is laid down in particular in Articles 6(1) and 8(1), according to which the Commission is to rule expressly on the concentrations which are notified to it. 50
See säte väljendab konkreetselt määruse üldisele mõttele omast kiire menetlemise nõuet, mis kohustab komisjoni järgima lõpliku otsuse vastuvõtmisel rangeid tähtaegu (vt selle kohta 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-202/06 P: Cementbouw Handel & Industrie vs. komisjon, EKL 2007, lk I-12129, punkt 39). See säte on siiski erand määruse üldisest mõttest, mis tuleneb eeskätt selle artikli 6 lõikest 1 ja artikli 8 lõikest 1, mille kohaselt teeb komisjon otsuse talle teatatud koondumiste kohta. 50
Furthermore, it is true that, as is apparent from the Court’s caselaw, the decisions of the Commission as to the compatibility of concentrations with the common market
Lisaks, nagu ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, peavad komisjoni otsused koondumiste kokkusobivusest ühisturuga olema piisavalt asjakohaste ja kokkulangevate
2008 — CASE C-413/06 P must be supported by a sufficiently cogent and consistent body of evidence (see, to that effect, Joined Cases C-68/94 and C-30/95 France and Others v Commission [1998] ECR I-1375, ‘Kali & Salz’, paragraph 228) and that in the context of the an -alysis of a ‘conglomeratetype’ concentration the quality of the evidence produced by the Commission in order to establish that it is necessary to adopt a decision declaring the concentration incompatible with the common market is particularly important (see Commission v Tetra Laval, paragraph 44). 51
KOHTUOTSUS 10.7.2008 – KOHTUASI C-413/06 P tõenditega kinnitatud (vt selle kohta 31. märtsi 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjas C-68/94 ja C-30/95: Prantsusmaa jt vs. komisjon, nn „Kali & Salz”, EKL 1998, lk I-1375, punkt 228) ja „konglomeraadi” tüüpi koondumise uurimise raames on eriti oluline nende tõendite kvaliteet, mis komisjon esitab koondumise ühisturuga kokkusobimatuks kuulutamise otsuse vastuvõtmise vajalikkuse tõendamiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Tetra Laval, punkt 44). 51
That caselaw merely reflects the essential function of evidence, which is to establish convincingly the merits of an argument or, as in the case of the control of concentrations, to support the conclusions underpinning the Commission’s decisions (see, to that effect, Commission v Tetra Laval, paragraphs 41 and 44).
Tegelikult väljendab see kohtupraktika tõendi peamist ülesannet, milleks on veenda, et väide on põhjendatud, või kinnitada koondumiste valdkonnas komisjoni otsuse aluseks olevaid hinnanguid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Tetra Laval, punktid 41 ja 44).
Furthermore, the fact that an issue of collective dominance does, or does not, arise, cannot of itself have an impact on the standard of proof which applies.
Lisaks ei saa kohaldatavaid tõendamisnõudeid iseenesest mõjutada asjaolu, kas tegemist on kollektiivse valitseva seisundi teesiga või mitte.
In that regard, the inherent complexity of a theory of competitive harm put forward in relation to a notified concentration is a factor which must be taken into account when assessing the plausibility of the various consequences such a concentration may have, in order to identify those which are most likely to arise, but such complexity does not, of itself, have an impact on the standard of proof which is required.
Sellepärast on teesi – et teatatud koondumine takistab konkurentsi – sisemine keerukus asjaolu, mida tuleb arvesse võtta selle koondumise erinevate tagajärgede hindamisel, et teha kindlaks kõige tõenäolisem tagajärg, kuid see keerukus iseenesest ei mõjuta nõutud tõendite taset.
It follows that, where it has been notified of a proposed concentration pursuant to the Regulation, the Commission is, in principle, required to adopt a position, either in the sense of approving or of prohibiting the concentration, in accordance with its assessment of the economic outcome attributable to the concentration which is most likely to ensue.
Eelnevast tuleneb, et kui komisjonile teatatakse määruse alusel koondumisest, peab ta võtma seisukoha selle koondumise lubamise või keelamise suhtes vastavalt oma hinnangule, millist majanduslikku tagajärge saab kõige tõenäolisemalt asjaomasele koondumisele omistada.
The appellants are accordingly incorrect in maintaining that, since it was a decision approving a concentration that was at issue, the Court of First Instance should have considered only whether the Commission could, by applying a particularly high standard of proof, have prohibited that concentration.
Sellest tuleneb, et apellandid eksisid, kui nad leidsid, et ühinemisloa otsuse korral oleks Esimese Astme Kohus pidanud kontrollima üksnes seda, kas komisjon oleks võinud eriti kõrgeid tõendamisnõudeid kohaldades vaidlusaluse koondumise keelata.
Consequently, without
Ilma et oleks vaja võtta seisukohta käesoleva kohtuotsuse punktis 41 esiletoodud
In the light of the above, the second part of the third ground of appeal must be rejected.
Eelnevat silmas pidades tuleb seega kolmanda väite teine osa tagasi lükata.
The first ground of appeal, alleging an error of law in that the Court of First Instance relied on the statement of objections as a benchmark for its review of the substance of the contested decision
Esimene väide, mille kohaselt on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, kuna ta tugines vaidlusaluse otsuse sisu hindamisel vastuväiteteatisele
In a number of passages in the judgment under appeal, among others, in paragraphs 379, 424 and 446, the Court of First Instance referred to the statement of objections in order to support its reasoning, both as regards the plea alleging inadequate reasoning in the contested decision and as regards the argument alleging manifest errors of assessment which vitiated that decision.
Esimese Astme Kohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse mitmes lõigus, eeskätt punktides 379, 424 ja 446 vastuväiteteatisele, et kinnitada oma arutluskäiku nii seoses väitega, mis käsitles vaidlusaluse otsuse ebapiisavat põhjendatust, kui ka seoses väitega, mis käsitles selles otsuses esinenud ilmseid kaalutlusvigu.
In its examination of the plea alleging insufficient reasoning in the contested decision, the Court of First Instance observed in particular as follows:
Vaidlusaluse otsuse ebapiisava põhjendatusega seoses märkis Esimese Astme Kohus eeskätt järgmist:
The Court must examine, first of all, the impact of the circumstance, emphasised by [Impala], that the Commission had concluded emphatically in the statement of objections that the concentration was incompatible with the common market on the ground, in particular, that a collective dominant position existed before the proposed concentration and that the market for recorded music was transparent and particularly conducive to coordination.
„282 Esiteks tuleb uurida, milline mõju on [Impala] rõhutatud asjaolul, et vastuväiteteatises järeldas komisjon väga märgatavalt, et koondumine oli ühisturuga kokkusobimatu, eeskätt kuna kavandatud koondumise eelselt esines kollektiivne valitsev seisund ja kuna salvestatud muusika turg oli väga läbipaistev ning vastuvõtlik koostööle.
This fundamental U-turn in the Commission’s position may indeed appear surprising, particularly in view of the late stage at which it was made. In effect, as may be seen from the case-file and from the oral argument before the Court, throughout the administrative procedure the Commission considered, on the basis of all the information which it had received, during an investigation lasting five months, both from the various operators on the market and from the parties to the concentration, that the market was sufficiently transparent to allow tacit collusion on prices, and that it was only in the wake of the arguments submitted by the parties to the concentration, assisted by their economic adviser, at the hearing on [14] and [15] June 2004 that, without carrying out any fresh market investigations, it adopted the opposite position and, on 1 July 2004, sent the draft decision to the Advisory Committee.
Tegelikult, nagu ilmneb toimikust ja Esimese Astme Kohtus toimunud kohtuvaidlustest, leidis komisjon kogu haldusmenetluse käigus viie kuu uurimise jooksul nii erinevatelt turul tegutsevatelt ettevõtjatelt kui ka koondumise pooltelt saadud kõigi andmete põhjal, et turg oli piisavalt läbipaistev, et võimaldada vaikivat hindade kooskõlastamist, ning üksnes koondumise poolte ja nende majandusnõustaja poolt [14.] ja [15.] juuni 2004. aasta ärakuulamisel esitatud argumentide järel ja ilma uusi turu-uuringuid korraldamata võttis ta vastupidise seisukoha ja esitas 1. juulil 2004 nõuandekomiteele otsuse eelnõu.
However, as the Commission correctly submits, it follows from the caselaw ([Joined Cases 142/84 and 156/84] [British American Tobacco] and Reynolds [Industries] v Commission, [[1987] ECR 4487]) that, when the Commission rejects an application under Article 3 of Council Regulation No 17 of 6 February 1962, First Regulation implementing Articles [81] and [82] of the Treaty (OJ, English Special Edition 1959-62, p. 17), it is sufficient for it to set out the reasons why it did not consider it possible to show the existence of an infringement of the competition rules, but it is not obliged to explain any differences by comparison with the statement of objections, since that is a preparatory document containing assessments which are purely provisional in nature and are intended to define the scope of the administrative procedure vis-à-vis the undertakings forming the subject of that procedure, or to discuss all the points of fact and of law dealt with during the administrative procedure.
284 Komisjon märgib siiski õigesti, et kohtupraktikast ([17. novembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84:] [British American Tobacco] ja Reynolds [Industries] vs. komisjon[, EKL 1987, lk 4487]) ilmneb, et kui komisjon jätab rahuldamata nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 3 alusel esitatud taotluse, siis piisab, kui ta märgib põhjendused, miks ta ei pidanud võimalikuks tõendada konkurentsieeskirjade rikkumist, ilma et tal oleks kohustust selgitada võimalikke erinevusi, võrreldes vastuväiteteatisega, mis on ettevalmistav dokument, mille hinnangud on üksnes esialgsed ja mõeldud haldusmenetluse eseme piiritlemiseks selle menetluse keskmes oleva ettevõtja jaoks, ega arutada kõiki haldusmenetluse käigus käsitletud fakti- ja õigusküsimusi.
In [Joined Cases C-204/00 P, C-205/00 P, C- 211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P and C-219/00 P] Aalborg Portland and Others v Commission [[2004] ECR I-123], the Court of Justice referred to the provisional nature of a statement of objections and to the Commission’s obligation to take into account the elements resulting from the administrative pro cedure, in order, in particular, to drop any objections which may have proved unfounded.
[7. jaanuari 2004. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P:] Aalborg Portland jt vs. komisjon[, EKL 2004, lk I-123] meenutas Euroopa Kohus vastuväiteteatise esialgset laadi ja komisjoni kohustust võtta arvesse haldusmenetluse käigus ilmnenud asjaolusid, et loobuda nendest etteheidetest, mis osutusid halvasti põhjendatuks.
Admittedly, that caselaw was developed in respect of proceedings for the application of Articles 81 EC and 82 EC and not in the specific field of the control of concentrations, where the need to observe the mandatory timelimits governing the adoption of decisions by the Commission does not allow
285 Tuleb tõesti märkida, et see kohtupraktika kujunes seoses EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamise menetlustega, mitte aga koondumiste kontrolli erivaldkonnas, mille raames komisjoni otsuse vastuvõtmise kohustuslikud tähtajad ei võimalda tal uurimist pikendada, muutes seega üha ebatõenäolisemaks, et komisjon
In its final observations, moreover, the Commission emphasised that the measures of investigation carried out after the hearing consisted essentially in consulting the operators on the market concerning the proposed commitments and did not deal with the objections raised against the notified concentration.
Oma lõplikes märkustes rõhutas komisjon ka seda, et ärakuulamise järgsed uurimismeetmed on peamiselt turul tegutsevate ettevõtjate konsulteerimine seoses väljapakutud kohustustega ega puuduta teatatud koondumise vastu esitatud etteheiteid.
However, the fact remains that the statement of objections is merely a preparatory document and that the final decision must be based solely on all the circumstances and evidence relevant for the purpose of the assessment of the effects which the proposed concentration will have on competition in the reference markets.
Siiski on vastuväiteteatis üksnes ettevalmistav akt ning lõplikku otsust tuleb põhjendada üksnes lähtuvalt kõigist asjaoludest ja tõenditest, mis on asjakohased kavandatud koondumise mõjude hindamiseks konkurentsitingimustele viidatud turgudel.
It follows that the mere fact that the Commission did not explain in the body of the decision the change in its position by comparison with that set out in the statement of objections cannot as such constitute a lack of, or an insufficient, statement of reasons.’
Sellest tuleneb, et ainuüksi asjaolu, et komisjon ei selgitanud otsuse põhiosas, miks ta vastuväiteteatisega võrreldes oma seisukohta muutis, ei saa iseenesest kujutada põhjenduse puudumist või ebapiisavust.”
The appellants claim that the Court of First Instance committed an error of law in using the statement of objections as a benchmark for evaluating the substance of the contested decision, in contravention of the rights of the defence.
Apellandid väidavad, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, kuna ta kasutas vastuväiteteatist lähtepunktina vaidlusaluse otsuse sisu hindamisel, rikkudes nii kaitseõigusi.
In those circumstances, the appellants take the view that the comparison made by the Court of First Instance between the contested decision and the provisional findings of the Commission contained in the statement of objections cannot support the conclusions reached in the judgment under appeal as regards the reasoning of the contested decision and the Commission’s findings in it.
Sellistes tingimustes leiavad apellandid, et Esimese Astme Kohtu teostatud võrdlus vaidlusaluse otsuse ja komisjoni esialgsete järelduste vahel, mis esinesid vastuväiteteatises, ei saa olla aluseks vaidlustatud kohtuotsuse järeldustele vaidlusaluse otsuse põhjenduste ja seal esinevate komisjoni hinnangute kohta.
They cite in that regard paragraphs 300, 302 and 308 of the judgment under appeal as regards the conclusions of the Court of First Instance in relation to the reasoning of the contested decision.
Nad viitavad selles osas vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 300, 302 ja 308 seoses Esimese Astme Kohtu hinnanguga vaidlusaluse otsuse põhjendatuse kohta.
In addition, as regards the examination by the Court of First Instance of the arguments based on manifest errors of assessment, the appellants criticise in their appeal paragraphs 338, 339, 341, 362, 378, 379, 398, 402, 409, 419, 424, 446, 447, 451, 456, 467, 491, 532 and 538 of the judgment.
Seoses ilmseid kaalutlusvigu käsitlevate argumentide uurimisega Esimese Astme Kohtu poolt kritiseerivad apellandid oma apellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse punkte 338, 339, 341, 362, 378, 379, 398, 402, 409, 419, 424, 446, 447, 451, 456, 467, 491, 532 ja 538.
In support of the appellants in relation to this ground of appeal, the Commission argues that in much of the judgment under appeal the Court of First Instance — contrary to the caselaw cited by that court itself in paragraph 284 of the judgment, to which it paid only lip service — did not examine the contested decision on its own merits as regards the question whether it was adequately reasoned and, as regards the plea of substantive error, the question whether that decision contains errors of fact or manifest errors of assessment, but instead focused in its judgment on the question whether the statement of objections was shown to be unfounded.
Selle väite puhul apellante toetades märgib komisjon, et vastupidi Esimese Astme Kohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 284 viidatud kohtupraktikale, millele see kohus „viitas üksnes formaalselt”, ei uuri see kohus suures osas vaidlustatud kohtuotsusest vaidlusalust otsust ennast seisukohast, kas see otsus on piisavalt põhjendatud, ja sisulise vea osas seisukohast, kas selles otsuses on faktivigu või ilmseid kaalutlusvigu; pigem keskendub see kohus oma otsuses küsimusele, kas vastuväiteteatis osutus põhjendamatuks.
Thus, according to the Commission, since certain facts were not mentioned in the statement of objections, the Court of First Instance inferred from that that they could not be important for the assessment of the consequences of the concentration in general.
Seega, kuna komisjoni sõnul ei mainitud vastuväiteteatises teatavaid asjaolusid, siis tuletab Esimese Astme Kohus sellest, et neil asjaoludel ei saa olla tähtsust koondumise üldiste tagajärgede hindamisel.
Moreover, whereas the Commission set out certain findings in the contested decision that were expressed in a less unqualified manner in the statement of objections, the Court of First Instance took as a basis for its review the assessment made in the statement of objections.
Lisaks, kuigi komisjon täpsustas vaidlusaluses otsuses teatud järeldusi, mis olid vastuväiteteatises esitatud oluliselt kindlamana, tugines Esimese Astme Kohus oma kontrollis vastuväiteteatises esitatud hinnangule.
Impala argues that the Court of First Instance merely mentioned extracts from the statement of objections in order to emphasise inherent inconsistencies in the contested decision itself and the lack of underlying support for the findings set out in it.
Impala väidab, et Esimese Astme Kohus üksnes mainis vastuväiteteatise lõike, et rõhutada vaidlusaluse otsuse enda sisemisi vastuolusid ja selles esitatud järelduste aluste puudumist.
The Court of First Instance expressly recognised that the statement of objections is a preparatory document, that its findings are purely provisional and that the Commission does not have to explain differences between that statement and the contested decision.
Esimese Astme Kohus tunnistas otseselt, et vastuväiteteatis on ettevalmistav dokument, et selles esitatud järeldused on üksnes esialgsed ja et komisjon ei pea selgitama selle teatise ja vaidlusaluse otsuse erinevusi.