natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Advocate General: J. Mazák, Registrar: M. Ferreira, Principal Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 30 January 2008, after considering the observations submitted on behalf of:
KOHTUOTSUS 22.5.2008 — KOHTUASI C-162/07 kohtujurist: J. Mazák, kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira, arvestades kirjalikus menetluses ja 30. jaanuari 2008. aasta kohtuistungil esitatut, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— the Italian Government, by I. M. Braguglia, acting as Agent, and G. De Bellis, Avvocato dello Stato,
— Itaalia valitsus, esindaja: I. M. Braguglia, keda abistas avvocato dello Stato G. De Bellis,
— the Cypriot Government, by E. Syméonidou, acting as Agent,
— Küprose valitsus, esindaja: E. Syméonidou,
— the United Kingdom Government, by C. Gibbs, acting as Agent, and I. Hutton, Barrister,
— Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: C. Gibbs, keda abistas barrister I. Hutton,
— the Commission of the European Communities, by A. Aresu and M. Afonso, acting as Agents, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
— Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: A. Aresu ja M. Afonso, arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN gives the following
AMPLISCIENTIFICA JA AMPLIFIN on teinud järgmise otsuse
This reference for a preliminary ruling concerns the interpretation of the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Council Directive 77/388/EEC of 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment (OJ 1977 L 145, p. 1, the ‘Sixth Directive’).
Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta — ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23; edaspidi „kuues direktiiv”) artikli 4 lõike 4 teise lõigu tõlgendamist.
The reference was made in proceedings between Ampliscientifica Srl (‘Ampliscientifica’) and Amplifin SpA (‘Amplifin’) on the one hand and the Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministry of Finance) and the Agenzia delle Entrate (Revenue Authority) on the other concerning an additional assessment to value added tax (‘VAT’) which was addressed to Amplifin in respect of the years 1990 and 1991.
Taotlus on esitatud Ampliscientifica Srl (edaspidi „Ampliscientifica”) ja Amplifin SpA (edaspidi Amplifin) ning Ministero dell’Economia e delle Finanze ja Agenzia delle Entrate vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab 1990. ja 1991. aastaga seotud käibemaksu kohta Amplifinile saadetud meeldetuletust.
Article 4(1) of the Sixth Directive provides as follows:
Kuuenda direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
‘“Taxable person” shall mean any person who independently carries out in any place any economic activity specified in paragraph 2, whatever the purpose or results of that activity.’
„Maksukohustuslane on iga isik, kes mis tahes paigas teostab iseseisvalt lõikes 2 sätestatud mis tahes majandustegevust, olenemata nimetatud tegevuse eesmärgist või tulemustest.”
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is worded as follows:
Kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teine lõik sätestab:
‘Subject to the consultations provided for in Article 29, each Member State may treat as a single taxable person persons established in the territory of the country who, while legally independent, are closely bound to one another by financial, economic and organisational links.’
„Arvestades artiklis 29 sätestatud konsulteerimist, võib iga liikmesriik riigi territooriumil asuvaid isikuid, kes on õiguslikult iseseisvad, kuid rahaliste, majanduslike ja organisatsiooniliste sidemete kaudu tihedalt üksteisega seotud, käsitada ühe maksukohustuslasena.”
Article 27(1) of the Sixth Directive provides as follows:
Kuuenda direktiivi artikli 27 lõige 1 näeb ette järgmist:
‘The Council, acting unanimously on a proposal from the Commission, may authorise any Member State to introduce special measures for derogation from the provisions of this Directive, in order to simplify the procedure for charging the tax or to prevent certain types of tax evasion or avoidance.
„Nõukogu võib komisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt anda liikmesriigile loa võtta erimeetmed käesoleva direktiivi sätetest erandite tegemiseks eesmärgiga lihtsustada maksustamismenetlust või ära hoida teatavat liiki maksust kõrvalehoidumist või maksustamise vältimist.
Measures intended to simplify the procedure for charging the tax, except to a negligible extent, may not affect the amount of tax due at the final consumption stage.’
Maksustamismenetluse lihtsustamiseks ettenähtud meetmed ei tohi mõjutada lõpptarbimisetapil tasumisele kuuluvat maksusummat, välja arvatud tühises ulatuses.”
Article 29 of the Sixth Directive sets up an Advisory Committee on VAT.
Kuuenda direktiivi artikkel 29 näeb ette käibemaksu nõuandekomitee loomise.
The Decree of the President of the Republic No 6337
Vabariigi presidendi dekreet nr 633
The third paragraph of Article 73 of the Decree of the President of the Republic No 633 of 26 October 1972 establishing and regulating value added tax (ordinary
Vabariigi presidendi 26. oktoobri 1972. aasta dekreedi nr 633, mis puudutab käibemaksu korraldust (GURI nr 292 regulaarne lisa, 11.11.1972), mida on muudetud
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN supplement to GURI No 292 of 11 November 1972), as amended by the Decree of the President of the Republic No 24 of 29 January 1979 (GURI No 30 of 31 January 1979), provides as follows:
Vabariigi presidendi 29. jaanuari 1979. aasta dekreediga nr 24 (GURI nr 30, 31.1.1979) artikli 73 kolmas lõik sätestab:
‘The Minister of Finance shall have authority to issue decrees laying down appropriate rules which provide that declarations of subsidiary companies may be submitted by the parent company or body to the office for the place at which it is registered for tax purposes and that payments … may be made to that office of the total amount due by the parent company or body and by the subsidiary companies, net of any deductible excess.
„Rahandusminister võib dekreediga sätestada eeskirjad, mille alusel tuleb üksusel või emaettevõtjal esitada tütarettevõtjate deklaratsioonid ja teha ülekanded […] oma asukohajärgsele maksubüroole kogusummas, mida üksus või emaettevõtja ja tütarettevõtja on kohustatud tasuma pärast mahaarvatava maksuosa lahutamist.
The declarations, which are also to be signed by the parent company or body, must also be submitted to the offices for the places at which the subsidiary companies are registered for tax purposes, without prejudice to the other obligations and liabilities of those companies.
Deklaratsioonid, mis on allkirjastatud kas üksuse või emaettevõtja poolt, tuleb esitada ka tütarettevõtja asukohajärgsele maksubüroole, ilma et see mõjutaks nimetatud äriühingute muid kohustusi ja ülesandeid.
A company shall be regarded as a subsidiary where over 50% of the shares or stock in that company has been held by another company since the beginning of the previous calendar year.’
Kontrollitava äriühinguna mõistetakse äriühingut, mille aktsiad või osad kuuluvad eelneva kalendriaasta algusest rohkem kui 50% ulatuses teisele äriühingule.”
The Ministerial Decree of 13 December 1979
Ministri 13. detsembri 1979. aasta dekreet
The authority provided for in the third paragraph of Article 73 was implemented by the Ministerial Decree of 13 December 1979 adopting rules on value added tax relating to payments and declarations by subsidiary companies (GURI No 344 of 19 December 1979), as amended by the Ministerial Decree of 18 December 1989 (GURI No 301 of 28 December 1989 (‘the 1979 Decree’).
Artikli 73 kolmandas lõigus ette nähtud valikuõigust rakendati 13. detsembri 1979. aasta dekreediga ülekannete ja tütarettevõtjate deklaratsioonidega seotud käibemaksualaste eeskirjade kohta (GURI nr 344, 19.12.1979), mida on muudetud ministri 18. detsembri 1989. aasta dekreediga (GURI nr 301, 28.12.1989; edaspidi „1979. aasta dekreet”).
The 1979 Decree organises and facilitates the manner in which payments and declarations can be made by parent companies and subsidiaries by enabling the parent company, to a certain extent, to act on behalf of its subsidiary company or companies.
1979. aasta dekreet korraldab ja lihtsustab emaettevõtjate ja tütarettevõtjate ülekandeid ja deklaratsioone, võimaldades emaettevõtjal tegutseda teatud piires oma tütarettevõtja(te) nimel.
Article 2 of the 1979 Decree states that ‘only … companies in which the parent company or body or other subsidiary of that company or body within the meaning of this article has held more than 50% of the share capital or stock since the beginning of the previous calendar year shall be regarded as subsidiary companies’.
1979. aasta dekreedi artikli 2 kohaselt „käsitletakse äriühingu tütarettevõtjatena […] üksnes neid äriühinguid, mille aktsiatest või osadest kuulub eelmise kalendriaasta algusest rohkem kui 50% teisele üksusele või emaettevõtjale või muule äriühingule, mida need kontrollivad käesoleva artikli mõttes”.
Article 3 of the 1979 Decree states accordingly that the declaration of the parent company ’also to be signed by the representatives of the subsidiary company, must indicate … the VAT number of the subsidiary companies as well as the competent (VAT) office for each of them’.
1979. aasta dekreedi artikkel 3 sätestab niisiis, et emaettevõtja deklaratsioonis, mille „on allkirjastanud ka tütarettevõtja esindajad, peab olema märgitud […] tütarettevõtjate käibemaksukohustuslase number ning nende igaühe pädev [käibe]maksubüroo”.
The first paragraph of Article 5 of the 1979 Decree provides as follows:
1979. aasta dekreedi artikli 5 esimene lõik sätestab omakorda järgmist:
‘A parent company or body wishing to rely on this decree must also submit the annual declarations of its subsidiaries to the [VAT] office for the place at which it is registered for tax purposes.
„Üksus või emaettevõtja, kes soovib tugineda käesolevale dekreedile, peab esitama oma tütarettevõtjate iga-aastased deklaratsioonid oma asukohajärgsele [käibe]mak -subüroole.
Those declarations, which are also to be signed by the representative of the parent company or body, must also be submitted, together with their annexes, by the subsidiary companies to the competent VAT office for each of them.
Tütarettevõtjad peavad need deklaratsioonid, mis on allkirjastatud ka üksuse või emaettevõtja esindaja poolt, esitama koos lisadega oma pädevatele käibemaksubüroodele.
The name of the parent company or body along with the appropriate VAT number must be stated in the declarations of the subsidiary company.’
Tütarettevõtja deklaratsioonides tuleb märkida koos vastava käibemaksukohustuslase numbriga üksus või emaettevõtja.”
The dispute in the main proceedings concerns the tax declarations submitted by Ampliscientifica for 1990 and by Amplifin for 1990 and 1991 (‘the contetsted
Põhikohtuasi puudutab Ampliscientifica poolt 1990. aasta ja Amplifini poolt 1990. ja 1991. aasta kohta esitatud maksudeklaratsioone (edaspidi „vaidlusalused
AMPLISCIENTIFICA AND AMPLIFIN declarations’). Ampliscientfica and Amplifin are companies incorporated under Italian law which formed part of the Amplifon group, which was engaged in the research and development of new scientific instruments.
AMPLISCIENTIFICA JA AMPLIFIN deklaratsioonid”), need mõlemad on Amplifon’i kontserni kuuluvad Itaalia õiguse alusel asutatud äriühingud, mille tegevus seisneb uute teadusinstrumentide uurimises ja arendamises.
More than 50% of the share capital of Amplifscientifica, which was formed in February 1989, was subscribed by Amplaid SpA, 99% of which was in turn controlled by Amplifin.
Ampliscientifica, mis on asutatud 1989. aasta veebruarikuus, kuulus rohkem kui 50% ulatuses äriühingule Amplaid SpA, mis omakorda kuulus 99% ulatuses Amplifinile.
Ampliscientifica’s business ceased in February 1993.
Ampliscientifica lõpetas 1993. aasta jooksul oma tegevuse.
For the 1990 tax year, Amplifin submitted to the Milan VAT office the declaration provided for under the 1979 Decree, after making an entry in its accounts transferring a VAT debt for which Ampliscientifica had previously been liable.
Amplifin esitas 1990. aasta kohta Milano käibemaksubüroole 1979. aasta dekreedis sätestatud deklaratsiooni pärast seda, kui oli oma raamatupidamisdokumentides teinud kande käibemaksuvõla kohta, mis varem kuulus tasumisele Ampliscientifica poolt.
For the 1991 tax year, it did the same with another of its subsidiaries that was involved in the real estate sector, Ampliare Srl, formed in November 1990, which resulted in a significant VAT credit being transferred to it.
1991. aasta kohta tegi ta sama teise, kinnisvarasektoris tegutseva tütarettevõtjaga, milleks oli 1990. aasta novembrikuus asutatud Ampliare Srl, mis tõi kaasa riigilt saadaoleva käibemaksu märkimisväärse osa ülekandmise tema kasumisse.
The Milan VAT office took the view that Amplifin was not entitled to submit the contested declarations, since Article 2 of the 1979 Decree provides that, in order for the simplified VAT payment scheme to be applicable, the link between the parent company or body and the subsidiary company must have existed ‘from the beginning of the calendar year’ preceding the year in which the declaration was made.
Milano käibemaksubüroo leidis, et Amplifinil ei ole õigust esitada vaidlusaluseid deklaratsioone, kuna 1979. aasta dekreedi artikkel 2 sätestab selliste sidemete olemasolu kohta, mis võimaldavad kohaldada käibemaksu tasumise lihtsustatud süsteemi, et side üksuse või emaettevõtja ja nende tütarettevõtjate vahel peab esinema „deklaratsiooni esitamise aastale eelneva kalendriaasta algusest”.
It therefore issued notices of additional assessment for 1990 (in respect of the VAT debt of Ampliscientifica) and 1991 (in respect of the VAT credit of Ampliare Srl).
Seega saatis ta välja parandusteated 1990. aasta kohta (seoses Ampliscientifica käibemaksuvõlaga) ja 1991. aasta kohta (seoses Ampliare Srl saadaoleva käibemaksuga).
Ampliscientfica and Amplifin challenged those notices before the Commissione tribuatria provinciale di Milano (Provincial Tax Court, Milan), which granted their applications in separate judgments on 5 November 1996.
Ampliscientifica ja Amplifin vaidlustasid need teated Commissione tributaria provinciale di Milano’s, kes rahuldas 5. novembri 1996. aasta kohtuotsusega nende taotlused.
The Milan VAT office appealed before the Commissione tributaria della Lombardia (Tax Court, Lombardy), which granted its appeals by judgements of 31 May and 17 November 1999, taking the view that, under the 1979 Decree, Amplifin had failed to comply with the condition stipulating the period for which share capital must be held in subsidiary companies and was not at that time entitled to submit the contested declarations.
Milano käibemaksubüroo esitas apellatsioonkaebuse Commissione tributaria della Lombardia’le, kes 31. mai ja 17. novembri 1999. aasta otsustega võttis tema kaebused vastu ning leidis 1979. aasta dekreedi alusel, et Amplifin ei täitnud tütarettevõtjate kapitali hoidmise tähtajaga seotud tingimust ning tal ei olnud õigust vaidlusaluseid deklaratsioone esitada.
Ampliscientifica and Amplifin lodged appeals before the Corte Suprema di Cassazione, which decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Ampliscientifica ja Amplifin esitasid apellatsioonkaebused Corte suprema di cassazione’le, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
The first question is based on the premiss that the 1979 Decree, under which the reminders for VAT non-payment at issue in the main proceedings were issued, constitutes an implementation of the authority conferred on all Member States by the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive to treat as a single taxable person for VAT purposes different persons who are established in the territory of the country but are legally independent where those persons are closely bound to one another by financial, economic and organisational links.
Esimene küsimus põhineb eeldusel, mille kohaselt 1979. aasta dekreet, mille alusel väljastati põhikohtuasjas kõnesolevad käibemaksu puudutavad meeldetuletused, kujutab endast kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teises lõigus ette nähtud sellise võimaluse rakendamist, mis annaks õiguse käsitleda riigi territooriumil asuvaid erinevaid isikuid, kes on õiguslikult iseseisvad, ühe käibemaksukohustuslasena, kui need isikud on rahaliste, majanduslike ja organisatsiooniliste sidemete kaudu tihedalt üksteisega seotud.
In other words, the 1979 Decree is, at least in part, a measure transposing the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive.
Teisisõnu on 1979. aasta dekreedi puhul vähemalt osaliselt tegemist kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teises lõigus sätestatud üleminekumeetmega.
It should be noted, first of all, as the very wording of that provision makes clear, that it can be implemented only after the Advisory Committee on VAT has been consulted.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida, nagu nähtub ka selle sätte sõnastusest, et seda saab kohaldada alles pärast käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimist.
However, it is not disputed that, in the case of the 1979 Decree, the Italian Republic did not consult that committee.
Samas on teada, et 1979. aasta dekreediga seoses Itaalia Vabariik selle komiteega ei konsulteerinud.
It is to be observed, secondly, that the effect of implementing the scheme established in the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive is that national legislation adopted on the basis of that provision allows persons, in particular companies, which are bound to one another by financial, economic and organisational links no longer to be treated as separate taxable persons for the purposes of VAT but to be treated as a single taxable person.
Teiseks tuleb märkida, et kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teises lõigus ette nähtud süsteemi rakendamine tähendab, et selle sätte alusel vastu võetud siseriiklikud õigusnormid lubavad isikuid, eelkõige äriühinguid, mis on omavahel rahaliste, majanduslike ja organisatsiooniliste sidemete kaudu seotud, edaspidi mitte käsitleda erinevate käibemaksukohustuslastena, vaid ühe maksukohustuslasena.
Thus, where that provision is implemented by a Member State, the closely linked person or persons within the meaning of that
Kui liikmesriik kohaldab seda sätet, ei saa tihedalt seotud isikut või isikuid selle sätte mõttes käsitleda maksukohustuslase või maksukohustuslastena kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 1
It follows that treatment as a single taxable person precludes persons who are thus closely linked from continuing to submit VAT declarations separately and from continuing to be identified, within and outside their group, as individual taxable persons, since the single taxable person alone is authorised to submit such declarations.
Sellest võib järeldada, et ühe maksukohustuslasena käsitlemine välistab selle, et isikud, kes on omavahel tihedalt seotud, esitaksid edaspidi eraldi käibedeklaratsioone ja oleksid edaspidi identifitseeritavad nii kontserni siseselt kui väljaspool seda maksukohustuslastena, kuna nimetatud deklaratsioonide esitamine on lubatud vaid ühel maksukohustuslasel.
The second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive therefore necessarily requires, where that provision is implemented by a Member State, the national implementing legislation to provide that the taxable person is a single taxable person and that a single VAT number be allocated to the group.
Juhul kui liikmesriik kohaldab kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teist lõiku, nõuab see säte seega igal juhul, et siseriiklikud üleminekusätted peaksid ette nägema, et maksukohustuslane oleks üks maksukohustuslane ja et kogu kontsernile oleks antud vaid üks käibemaksukohustuslase number.
The fact that express reference was made in the Sixth Directive to an individual VAT identification number only after the introduction of Article 28h of that directive, which forms the basis of the new Article 22(1)(c) to (e) of the directive, by Council Directive 91/680/EEC of 16 December 1991 (OJ 1991 L 376, p. 1), namely after the tax years in question in the main proceedings, can have no bearing on the foregoing consideration, since the use of such a number is dictated by the need, both for the economic operators and the tax authorities of the Member States, to identify with a degree of certainty those effecting transactions subject to VAT.
Selle kohta tuleb märkida, et niisugune asjaolu, et kuuendas direktiivis on käibemaksukohustuslase registrinumbrile sõnaselgelt viidatud alles selle direktiivi artikli 28h sissetoomisel, mis on nõukogu 16. detsembri 1991. aasta direktiiviga 91/680/EMÜ (EÜT L 376, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 160) muudetud artikli 22 lõike 1 punktide c, d ja e aluseks, st pärast põhikohtuasjas kõnesolevaid maksustamisaastaid, ei saa mõjutada eelnevaid järeldusi, kuna sellise numbri kasutamist tingib nii ettevõtjate kui liikmesriikide maksuhaldurite seisukohast vajadus identifitseerida täpselt käibemaksuga maksustatavate tehingute sooritajad.
The clarifications brought about by Article 28h thus simply confirm a pre-existing rule that is integral to the proper functioning of the common system of VAT.
Artiklist 28h tulenevad täpsustused üksnes kinnitavad olemasolevat reeglit, mis on lahutamatult seotud ühise käibemaksusüsteemi toimimisega.
The transposition of the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive must therefore be distinguished from the setting up of a mechanism to simplify VAT declarations and payments which enables, inter alia, companies within the same group to remain separate taxable persons, even where VAT may be consolidated in the accounts of the parent company.
Seega tuleb eristada kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teise lõigu ülevõtmist sellise süsteemi loomisest, millega lihtsustada käibedeklaratsioonide esitamist ja käibemaksu tasumist ja mis võimaldab sama kontserni äriühingutel jääda eraldi maksukohustuslasteks, isegi kui käibemaks konsolideeritakse emaettevõtja aruannetesse.
It is in the light of those considerations and of the view expressed by the Italian Government at the hearing and in its letter of 24 July 2003 to the Commission in the context of infringement proceeding No 2002/5456 that the 1979 Decree does not constitute a measure transposing the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive that the Corte Suprema di Cassazione must determine whether the national legislation applicable to the contested declarations satisfies the criteria referred to at paragraphs 19 and 20 above. It must be stressed that, should that be the case, such legislation would have been adopted in breach of the procedural requirement laid down in the second subparagraph of Article 4(4) of the Sixth Directive, namely consultation of the Advisory Committee on VAT.
Neid kaalutlusi ning Itaalia valitsuse poolt kohtuistungil väljendatud seisukohta arvestades, samuti 24. juulil 2003 komisjonile seoses rikkumismenetlusega nr 2002/5456 saadetud kirjas, mille kohaselt 1979. aasta dekreet ei kujuta endast kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teise lõigu üleminekumeedet, peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks määrama, kas siseriiklikud õigusnormid, mida kohaldatakse vaidlusalustele deklaratsioonidele, vastavad käesoleva kohtuotsuse punktides 19 ja 20 mainitud kriteeriumidele, ja olgu öeldud, et kui see peaks nii olema, on nende õigusnormide vastuvõtmisel rikutud kuuenda direktiivi artikli 4 lõike 4 teises lõigus esitatud menetlusnormi, milleks on käibemaksu nõuandekomiteega konsulteerimine.