natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Thirdly and finally, the statement that, pending receipt of the information concerning advance payments, the payment procedures at issue would be suspended or would remain suspended reflects the Commission’s obligation, pursuant to the principles of sound financial management, not to follow up payment applications
Kolmandaks, märkus, et kõnealused maksemenetlused peatatakse või need jäävad peatatuks kuni ettemaksetega seotud informatsiooni edastamiseni, vastab usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtetest tulenevale komisjoni kohustusele mitte rahuldada maksetaotlusi, mis on nõuetele mittevastavad või ebatäielikud või ei pea
That statement reflects the fact that, in the absence of the required information, the Commission cannot make the requested payments without expressing its view as to whether or not the payment applications at issue are justified.
Ta väljendas komisjoni võimatust teostada makseid ilma nõutava informatsioonita, selgitamata samas komisjoni seisukohavõttu vaidlusaluste maksenõuete põhjendatuse osas.
In reply to the Italian Republic’s argument, the Commission contends that, in accordance with settled case-law, the question whether the first contested letter is an actionable measure cannot be determined by reference to the fact that the general rule at issue, to which it refers, may be unlawful or even to the possibility that, in adopting that rule, the Commission exceeded its powers.
Vastuseks Itaalia Vabariigi väidetele märgib komisjon, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa esimese vaidlustatud kirja vaidlustatavus tuleneda vaidlusalusest üldreeglist, millele kiri viitab, või komisjoni võimalikust võimupiiride ületamisest selle kirja vastuvõtmisel.
In the alternative, the Commission alleges that the first contested letter merely confirms the view expressed by it in the interpretative memorandum.
Teiseks väidab komisjon, et esimese vaidlustatud kirjaga üksnes kinnitatakse varasemat seisukohta.
That letter confirmed the general rule at issue set out in the letters of 14 May and 29 July 2003 and, before those letters were adopted, in the interpretative memorandum.
See kinnitab vaidlusalust üldreeglit, mis esitati nii 14. mai ja 29. juuli 2003. aasta kirjades kui ka enne nende kirjade vastuvõtmist väljastatud selgitavas märkuses.
In paragraphs 36 and 37 of the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, the Court of Justice confirmed that the letter of 14 May 2003 reflected the definitive outcome of are consideration of that question.
Eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuse punktides 36 ja 37 kinnitas Euroopa Kohus, et 14. mai 2003. aasta kiri väljendab selle küsimuse taasuurimise lõplikku tulemust.
Finally, the Commission argues that the Italian Republic can obtain no real advantage from the annulment of the first contested letter inasmuch as the Commission will continue in any event to apply the criteria laid down in the interpretative memorandum when considering the payment applications at issue.
Lõpuks leiab komisjon, et esimese vaidlustatud kirja tühistamisega ei kaasne Itaalia Vabariigile mingit tegelikku kasu, kuna komisjon jätkab ka edaspidi vaidlusaluste maksenõuete uurimisel selgitavas märkuses määratletud kriteeriumide kohaldamist.
The Italian Republic claims that the action against the first contested letter is admissible.
Itaalia Vabariik väidab, et esimese vaidlustatud kirja vastu suunatud hagi on vastuvõetav.
That letter, of itself, produces legal effects and could directly modify its
See kiri tekitab õiguslikke tagajärgi ja võib otseselt muuta tema õiguslikku
In the first place, the first contested letter contains, in accordance with the contents of the letters of 29 July 2003 and 25 March 2004, an injunction to include information relating to advance payments in the statements of expenditure at issue.
Esiteks sisaldus 29. juuli 2003. aasta ja 25. märtsi 2004. aasta kirjade kohaselt esimeses vaidlustatud kirjas ettekirjutus edastada ettemaksetega seotud informatsioon vaidlusalustes kuluaruannetes.
The obligation to make such statements does not flow from the provisions of Regulation No 438/2001, laying down the detailed rules for the certification of expenditure, but from the general rule at issue, which is based on an erroneous interpretation of the provisions of the general regulation and Regulation No 448/2004 concerning the eligibility of expenditure.
Selliselt talle ülesandeks tehtud aruandluskohustus ei tulene määrusest nr 438/2001, mis käsitleb kulutuste tõendamist, vaid vaidlusalusest üldreeglist, mis tuleneb üldmääruse ja määruse nr 448/2004 kulutuste abikõlblikkust käsitlevate sätete ebaõigest tõlgendamisest.
In the second place, the first contested letter added a new element to the rules governing the eligibility of expenditure and certification thereof, and to the Commission’s earlier letters, inasmuch as it attached a penalty to the injunction to transmit information concerning advance payments.
Teiseks kasutati esimese vaidlustatud kirja puhul uudset lähenemist võrreldes kulutuste abikõlblikkust ja tõendamist puudutavate õigusnormidega ja komisjoni varasemate kirjadega, kuna komisjon lisas ettemaksetega seotud informatsiooni edastamise kohustusele karistuse.
The letter stated that the payment applications at issue would not be dealt with so long as the information concerning advance payments had not been sent .
Kirjas on täpsustatud, et niikaua, kuni ettemaksetega seotud informatsiooni pole edastatud, vaidlusaluseid maksetaotlusi ei rahuldata.
Thus, contrary to the applicable rules, the first contested letter introduced a new, purely procedural, ground for rejecting payment applications .
Seega kehtestab esimene vaidlustatud kiri kohaldatavaid õigusnorme rikkudes uue, puhtalt menetlusliku maksetaotluste rahuldamata jätmise tingimuse.
Finally, the Italian Republic challenges the Commission’s argument that the first contested letter merely confirms the view expressed by it in the interpretative memorandum.
Viimaseks vaidlustab Itaalia Vabariik komisjoni argumentatsiooni, mille kohaselt esimene vaidlustatud kiri kõigest kinnitab varasemat seisukohta.
On being challenged, the general rule at issue referred to in the interpretative memorandum had been reconsidered in depth in the context of the institutional debate concerning the amendment of Regulation No 1685/2000, and the first contested letter, adopted shortly after Regulation No 448/2004, reflects the outcome of that debate.
Pärast vaidlustamist oleks tõlgendavas märkuses nimetatud vaidlusalust üldreeglit tulnud uuesti põhjalikult analüüsida veidi pärast määrust nr 448/2004 vastu võetud määruse nr 1685/2000 muutmise üle komitees toimunud arutelus, mille tulemused kajastuvad esimeses vaidlustatud kirjas.
According to settled case-law, an action for annulment under Article 230 EC is available in the case of all measures adopted by the institutions, whatever their nature or form, which are intended to produce legal effects (see the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 32 and the caselaw cited therein).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad EÜ artikli 230 ette nähtud tühistamishagi esemeks olla nende laadist ja vormist olenemata kõik institutsioonide võetud meetmed, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi (vt eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 32, ja seal viidatud kohtupraktika).
In order to assess whether the first contested letter produces legal effects for the purposes of the caselaw cited above in that it asks the Italian Republic to complete the statements of expenditure at issue by indicating, in respect of each measure, the amount of the advance payments at issue which had been paid or which were to be paid and in that it states that the payment procedures under way in respect of the payment applications at issue would be suspended or would remain suspended until that information was received, regard must be had both to the substance of the letter and to the context in which it was adopted (see the order in Case C-50/90 Sunzest v Commission [1991] ECR I-2917, paragraph 13).
Selleks et hinnata, kas esimene vaidlustatud kiri tekitab õiguslikke tagajärgi osundatud kohtupraktika tähenduses osas, milles see nõuab, et Itaalia Vabariik täidaks maksetaotlustele lisatud kuluaruanded, näidates iga meetme puhul ära summad, mis maksti või mida võidi maksta vaidlusaluste ettemaksetena, ja osas, milles nende taotluste maksemenetlused peatatakse või need jäävad peatatuks kuni nimetatud informatsiooni saamiseni, tuleb korraga uurida nii selle akti sisu kui tema vastuvõtmise konteksti (vt Euroopa Kohtu 13. juuni 1991. aasta määrus kohtuasjas C-50/90: Sunzest vs. komisjon, EKL 1991, lk I-2917, punkt 13).
It should be noted, first, that the Italian Republic’s allegation that the first contested letter imposed a penalty on it by stating that the payment applications at issue would not be dealt with until the information concerning advance payments had been received is essentially a criticism of the state of in action prolonged by the Commission .
Esiteks, seoses Itaalia Vabariigi väitega, et esimeses vaidlustatud kirjas määratakse talle karistus, kuna seal on öeldud, et niikaua, kuni ettemaksetega seotud informatsioon pole edastatud, vaidlusaluseid maksetaotlusi ei rahuldata, tuleb märkida, et sisuliselt võrdub see komisjoni tegevusetuse väitmisega.
As it admitted at the hearing, the Italian Republic considers that the Commission should have been required in those circumstances to make the payments corresponding to the payment applications at issue within the two-month time-limit laid down in the fourth subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Vastavalt Itaalia Vabariigi poolt kohtuistungil väidetule leiab ta, et antud juhul oleks komisjon pidanud tegema vaidlusalustele maksetaotlustele vastavad väljamaksed üldmääruse artikli 32 lõike 1 neljandas lõigus ette nähtud kahekuulise tähtaja jooksul.
It should be pointed out in that regard that when the Commission receives a payment application which is acceptable within the meaning of Article 32(3) of the general regulation, it is not entitled to prolong a state of inaction.
Sellega seoses tuleb märkida, et kui komisjonile esitatakse üldmääruse artikli 32 lõike 3 tähenduses vastuvõetav maksetaotlus, ei ole komisjonil õigust jääda tegevusetuks.
Thus, if the Commission had failed to fulfil that obligation to act, as the Italian Republic claims, the latter should have contested that situation by bringing an action for failure to act (see, to that effect, Case 44/81 Germany v Commission [1982] ECR 1855, paragraph 6, and the judgment of 14 December 2006 in Joined Cases T-314/04 and T-414/04 Germany v Commission, not published in the ECR, paragraph 48).
Seetõttu juhul, kui komisjon oleks rikkunud seda tegutsemiskohustust, nagu väidab Itaalia Vabariik, oleks viimane pidanud selle vaidlustamiseks esitama tegevusetushagi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. mai 1982. aasta otsus kohtuasjas 44/81: Saksamaa vs. komisjon, EKL 1982, lk 1855, punkt 6, ja Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-314/04 ja T-414/04: Saksamaa vs. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 48).
If that action for failure to act had been declared well founded, the Commission would have been required, pursuant to Article 233 EC, to take the necessary measures to comply with the judgment (see Joined Cases T-314/04 and T-414/04 Germany v Commission, paragraph 48).
Juhul kui tegevusetushagi oleks tunnistatud põhjendatuks, oleks komisjonil EÜ artikli 233 põhjal olnud kohustus võtta vajalikud meetmed kohtuotsuse täitmiseks (eespool viidatud 14. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 48).
That conclusion is not called into question by the fact that the Italian Republic was expressly informed, by the first contested letter, of the Commission’s refusal to act.
Seda lahendust ei saa kahtluse alla seada põhjusel, et Itaalia Vabariigile teatati esimeses vaidlustatud kirjas sõnaselgelt komisjoni keeldumisest tegutseda.
A refusal to act, however explicit it may be, can be brought before the Court under Article 232 EC since it does not put an end to the failure to act (Case 302/87 Parliament v Council [1988] ECR 5615, paragraph 17).
Tegutsemisest keeldumise peale, ükskõik kui sõnaselge see on, võib juhul, kui see ei tee lõppu tegevusetusele, esitada hagi Euroopa Kohtusse EÜ artikli 232 alusel (Euroopa Kohtu 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 302/87: parlament vs. nõukogu, EKL 1988, lk 5615, punkt 17).
In any event, as the Commission confirmed at the hearing — without being contradicted by the Italian Republic — the state of in action disclosed by the first contested letter was only temporary and did not continue after the reasons justifying it had disappeared, inasmuch as the Commission finally adopted a decision on the payment applications at issue.
Igal juhul, nii nagu komisjon kohtuistungil kinnitas, ilma et Itaalia Vabariik oleks talle vastu vaielnud, oli esimeses vaidlustatud kirjas välja toodud tegevusetus ainult ajutine ja see lõppes pärast seda, kui tegevusetust põhjustanud asjaolud ära langesid, kuna komisjon tegi lõpuks vaidlusaluste maksetaotluste kohta otsuse.
That final decision was communicated to the Italian Republic by letter No 8799 of 24 August 2005, against which the Italian Republic brought an action (Case T-402/05).
Sellest lõplikust otsusest teatati 24. augusti 2005. aasta kirjaga nr 8799 Itaalia Vabariigile, kes esitas selle vastu hagi (T-402/05).
Consequently, it must be held that the first contested letter, insofar as it disclosed to the Italian Republic the Commission’s refusal to act in regard to the payment applications at issue, produced no legal effects which can be contested in the context of an action for annulment under Article 230 EC.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et komisjoni keeldumisel tegutseda seoses vaidlusaluste maksetaotlustega ei olnud mitte mingisuguseid õiguslikke tagajärgi, mida saaks EÜ artikli 230 alusel esitatud tühistamishagis vaidlustada.
With regard, secondly, to the statement that the Italian Republic had to send the Commission information concerning the advance payments, it should be pointed out that the first contested letter is thereby referring back to an obligation to provide statements which arises, in the case of that Member State, from the combined application of the general rule at issue and the decision contained in the letter of 14 May 2003 (see paragraph 25 above), the effect of which is that the only unsupported advance payments eligible for co-financing by the Funds are those which relate either to aid in respect of which a final decision granting that aid was adopted no later than 19 February 2003 or to aid granted in the context of a tendering procedure which was concluded by that date at the latest.
Teiseks, seoses märkusega, et Itaalia Vabariik oleks pidanud komisjonile edastama ettemaksetega seotud informatsiooni, tuleb täpsustada, et esimene vaidlustatud kiri teeb sellega viite aruandluskohustusele, mis selle liikmesriigi jaoks tuleneb vaidlusaluse üldreegli ja 14. mai 2003. aasta kirjas (vt eespool punkt 25) sisalduva otsuse kohaldamisest nende koostoimes, millest tuleneb et fondidest kaasfinantseerimise saamiseks on abikõlblikud üksnes need põhjendamata ettemaksed, mis on seotud abiga, mille andmise lõppotsus on tehtud hiljemalt 19. veebruaril 2003 või abiga, mis on antud hiljemalt nimetatud kuupäeval lõppenud pakkumismenetluse raames.
The first contested letter expressly refers to letter No 2772 of 21 March 2005 (see paragraph 31 above), which in turn refers to the letter of 29 July 2003, rectifying the letter of 14 May 2003 (see paragraph 27 above).
Esimene vaidlustatud kiri viitab sõnaselgelt 21. märtsi 2005. aasta kirjale nr 2772, (vt eespool punkt 31), mis ise viitab 29. juuli 2003. aasta kirjale, millega parandatakse 14. mai 2003. aasta kirja (vt eespool punkt 27).
It is thus clear from the very content of the first contested letter that it was intended to remind the Italian Republic, when the payment applications at issue were being considered, that it had an obligation to provide statements under the rules governing the eligibility of expenditure and, in particular, the general rule at issue.
Ka esimese vaidlustatud kirja sisust tuleneb, et selle eesmärk oli vaidlusaluste maksetaotluste läbivaatamise käigus meenutada Itaalia Vabariigile temal lasuvat aruandluskohustust, mis tuleneb kulutuste abikõlblikkust reguleerivatest õigusnormidest, täpsemalt vaidlusalusest üldreeglist.
In order to ascertain whether that letter actually does no more than remind the Italian Republic of obligations that flow from Community rules, without changing the scope of those rules, or whether, on the other hand, that letter is capable of producing legal effects, certain questions going to the substance of the present case must be decided (see, to that effect, Case C-57/95 France v Commission [1997] ECR I-1627, paragraphs 9 and 10, and the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraphs 33 to 35).
Selleks et selgitada, kas kõnealune kiri piirdub tõepoolest Itaalia Vabariigile ühenduse õigusnormidest tuleneva aruandluskohustuse meenutamisega ilma seejuures ühenduse normi kohaldamisala muutmata, või tekitatakse sellega õiguslikke tagajärgi, tuleb lahendada käesolevas kohtuasjas tõstatatud teatavad sisulised küsimused (vt selle kohta Euroopa Kohtu 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C-57/95: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1997, lk I-1627, punktid 9 ja 10, ning eespool punktis 36 viidatud 24. november 2005. aasta kohtuotsus, punktid 33–35).
The Italian Republic relies on nine pleas in law in support of its application for annulment of the first, second, third, fourth and fifth contested letters (collectively,
Itaalia Valitsus esitab esimese, teise, kolmanda, neljanda ja viienda vaidlustatud kirja (edaspidi koos käsitletuna „vaidlustatud kirjad”) tühistamise nõude toetuseks üheksa
‘the contested letters’).
KOMISJON väidet.
The first plea alleges lack of a legal basis and infringement of the provisions governing financial control .
Esimene väide puudutab õigusliku aluse puudumist ja finantskontrolli reguleerivate sätete rikkumist.
The second plea alleges a complete failure to state reasons .
Teise väite aluseks on põhjenduste täielik puudumine.
The third plea alleges failure to follow the procedures for the adoption of Commission decisions and infringement of the Commission’s Rules of Procedure.
Kolmas väide lähtub komisjoni otsuste vastuvõtmise menetluse järgimata jätmisest ning komisjoni töökorra rikkumisest.
The fourth plea alleges infringement of Article 32 of the general regulation and of points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Neljas väide puudutab üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktide 1 ja 2 rikkumist.
The fifth plea alleges infringement of the provisions concerning the eligibility of expenditure.
Viies väide tuleneb kulutuste abikõlblikkusega seotud sätete rikkumisest.
The sixth plea alleges infringement of the principle of proportionality and misuse of powers.
Kuues väide rajaneb proportsionaalsuse põhimõtte ja võimu kuritarvitamise põhimõtete rikkumisel.
The seventh plea alleges infringement of Regulation No 448/2004, the principles of equal treatment and legal certainty, and the contradictory nature of the contested letters.
Seitsmes väide puudutab määruse nr 448/2004, võrdse kohtlemise ja õiguskindluse põhimõtete rikkumist ning vaidlustatud kirjade vastuolulisust.
The eighth plea alleges infringement of Article 9 of Regulation No 438/2001.
Kaheksas väide tuleneb määruse nr 438/2001 artikli 9 rikkumisest.
Finally, the ninth plea alleges infringement of the principle of simplified procedures.
Lõpuks, üheksas väide puudutab lihtsustamise põhimõtte rikkumist.
Since the Commission has contested the admissibility of the third plea in law, it should be considered first .
Kuna komisjon on vaielnud vastu kolmanda väite vastuvõetavusele, tuleb kõigepealt analüüsida seda väidet.
It should also be borne in mind that the solution to the admissibility issue raised in paragraph 65 above depends on the answers given to questions of substance concerning (i) the interpretation of the Community rules concerning the eligibility of expenditure and (ii) the inevitable consequences flowing from those rules at the stage of the declaration and certification of expenditure.
Tuleb ka meenutada, et vastus eespool punktis 65 tõstatatud vastuvõetavuse küsimusele sõltub vastustest, mis antakse nendele põhiküsimustele, mis puudutavad ühelt poolt kulutuste abikõlblikkust käsitlevate ühenduse õigusnormide tõlgendamist, ja teiselt poolt vältimatuid tagajärgi, mis nendest õigusnormidest tulenevad kulutuste deklareerimise ning tõendamise etapis.
Since those questions of substance have been raised by the fourth and fifth pleas in law, on the one hand, and by the eighth and ninth pleas in law, on the other, those pleas should be considered immediately after the third plea.
Kuna need põhiküsimused on esitatud esiteks neljanda ja viienda väitega, ning teiseks kaheksanda ja üheksanda väitega, tulebki järgnevalt neid viimaseid analüüsida.
The third plea in law, alleging failure to follow the procedures for the adoption of Commission decisions and infringement of the Commission’s Rules of Procedure
Kolmas väide, mis puudutab komisjoni otsuste vastuvõtmise menetluse järgimata jätmist ning komisjoni töökorra rikkumist
The Italian Republic claims essentially that, by sending it the contested letters, the Commission was notifying it of decisions which had clearly not been adopted in accordance with the procedure laid down in its Rules of Procedure.
Itaalia Vabariik väidab sisuliselt, et vaidlustatud kirjade edastamisega teatas komisjon talle otsustest, mille vastuvõtmisel ei olnud komisjon ilmsesti järginud oma töökorras ette nähtud menetlust.
The Commission contends that the third plea should be rejected as inadmissible, pursuant to Article 44(1)(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance .
Komisjon leiab, et kolmas väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kohaldades Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c.
The arguments advanced in support of that plea are lacking in clarity and precision as regards identification of the rules allegedly infringed.
Kõnealuse väite toetuseks esitatud argumendid on ebaselged ja ebatäpsed osas, mis puudutab väidetavalt rikutud eeskirjade määratlemist.
Article 44(1)(c) of the Rules of Procedure of the Court of First Instance provides that an application is to state a summary of the pleas in law on which the application is based .
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c on ette nähtud, et hagiavalduses tuleb märkida ülevaade fakti- ja õigusväidetest.
That means that the application must specify the grounds on which the action is based, and that a mere abstract statement of the grounds is not sufficient (Case T-16/91 Rendo and Others v Commission [1992] ECR II-2417, paragraph 130, and Case T-251/97 T. Port v Commission [2000] ECR II-1775, paragraph 90).
See tähendab, et hagiavalduses peab olema selgitatud, milles seisnevad hagi aluseks olevad väited ning et hagiavalduses ei saa piirduda üksnes väidete abstraktse mainimisega (Esimese Astme Kohtu 18. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas T-16/91: Rendo jt vs. komisjon, EKL 1992, lk II-2417, punkt 130, ja 28. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T-251/97: T. Port vs. komisjon, EKL 2000, lk II-1775, punkt 90).
Moreover, the summary of the pleas in law — albeit concise — on which the application is based must be sufficiently clear and precise to enable the defendant to prepare its defence and the Court to rule on the application, if necessary, without any further information .
See olgugi et lühike ülevaade fakti- ja õigusväidetest peab olema nii selge ja täpne, et võimaldaks kostjal end kaitsta ja Esimese Astme Kohtul hagi lahendada, vajadusel ilma täiendavate materjalideta.