natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Does Article 39 EC preclude a national provision which provides that — apart from a discretion available on application by the unemployed person in cases of exceptional circumstances for up to three months — the claim to the benefit is suspended if the unemployed person lives abroad (in another Member State)?’
Juhul kui esimesele küsimusele antud vastuse kohaselt on esimeses küsimuses nimetatud hüvitise näol tegemist töötushüvitisega määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g tähenduses: kas EÜ artikliga 39 on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peatatakse selle hüvitise maksmine, kui töötu elab välismaal (teises liikmesriigis), välja arvatud juhul, kui peatamist ei kohaldata kuni kolme kuu ulatuses ainuüksi töötu taotlusel ning tingimusel, et esinevad arvestamisväärsed asjaolud?”
In its first question, the national court is seeking to determine the nature of a benefit such as the one at issue in the main proceedings.
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teha kindlaks põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise olemust.
It asks, essentially, whether such a benefit is to be regarded as an ‘invalidity benefit’ within the meaning of Article 4(1)(b) of Regulation No 1408/71 or an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) thereof.
Sisuliselt küsib ta, kas sellist hüvitist tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti b mõttes või „invaliidsushüvitiseks” sama artikli lõike 1 punkti g mõttes.
It must be pointed out that, pursuant to Article 4(1)(b) and (g) of Regulation No 1408/71, the latter applies to legislation concerning the branches of social se -curity relating to invalidity benefits, including those intended for the maintenance or improvement of earning capacity, and to unemployment benefits.
Olgu meenutatud, et vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktidele b ja g kohaldatakse määrust õigusaktide suhtes, mis reguleerivad selliseid sotsiaalkindlustusliike nagu invaliidsushüvitised – sealhulgas hüvitised, mis on mõeldud töövõime säilitamiseks või parandamiseks – ja töötushüvitised.
According to settled caselaw, a benefit may be regarded as a social security benefit in so far as it is granted to the recipients, without any individual and discretionary assessment of personal needs, on the basis of a legally defined position and relates to one of the risks expressly listed in Article 4(1) of Regulation No 1408/71 (see, inter alia, Case C-286/03 Hosse [2006] ECR I-1771, paragraph 37, and Joined Cases C-396/05, C-419/05 and C-450/05 Habelt and Others [2007] ECR I-11895, paragraph 63).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale saab hüvitist pidada sotsiaalkindlustushüvitiseks, kui seda antakse õigustatud isikutele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi konkreetselt hindamata, ning kui see on seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõikes 1 otseselt loetletud riskiga (vt eelkõige 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-286/03: Hosse, EKL 2006, lk I-1771, punkt 37, ja 18. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-396/05, C-419/05 ja C-450/05: Habelt jt, EKL 2007, lk I-11895, punkt 63).
In the present case, it is not disputed that that is the case in regard to the benefit at issue in the main proceedings since the grant of the benefit depends on objective criteria laid down in Paragraph 23 of the AlVG and the competent authorities do not have the power to assess the individual needs of the applicant; furthermore, the benefit is intended to cover, according to the particular case, the risk of invalidity or unemployment, which appear in Article 4(1)(b) and (g) of Regulation No 1408/71.
Käesolevas asjas on vaieldamatu, et põhikohtuasjas kõne all olev hüvitis on sotsiaalkindlustushüvitis, kuna selle andmine sõltub seaduses – AlVG §-s 23 – määratletud objektiivsetest kriteeriumidest, pädevatel asutustel puudub õigus taotleja vajadusi konkreetselt hinnata ning hüvitise eesmärk on vastavalt olukorrale katta invaliidsus- või töötusriski, mis on loetletud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktides b ja g.
With regard to determining the precise nature of the benefit at issue in the main proceedings, it is clear from the Court’s caselaw that social security benefits must be regarded, irrespective of the characteristics peculiar to different national legal systems, as being of the same kind when their purpose and object as well as the basis on which they are calculated and the conditions for granting them are identical.
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise olemuse täpset kindlaksmääramist, siis nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et sotsiaalkindlustushüvitisi tuleb erinevate siseriiklike õigusaktide erijoontest hoolimata käsitada olemuselt samana, kui nende objekt ja eesmärk ning nende arvutusalus ja andmise tingimused on samasugused.
On the other hand, characteristics which are purely formal must not be considered relevant criteria for the classification of the benefits (see, to that effect, Case 171/82 Valentini [1983] ECR 2157, paragraph 13, and Case C-406/04 De Cuyper [2006] ECR I-6947, paragraph 25).
Seevastu ei või hüvitiste liigitamisel pidada olulisteks tunnusteks puhtformaalseid tunnuseid (vt selle kohta 5. juuli 1983. aasta otsus kohtuasjas 171/82: Valentini, EKL 1983, lk 2157, punkt 13, ja 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-406/04: De Cuyper, EKL 2006, lk I-6947, punkt 25).
The question whether a benefit such as the one at issue in the main proceedings is to be regarded as an ‘invalidity benefit’ or an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(b) or (g) of Regulation No 1408/71 must be considered in the light of those principles.
Neid põhimõtteid silmas pidades tuleb uurida, kas sellist hüvitist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb pidada „töötushüvitiseks” või „invaliidsushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti b või punkti g mõttes.
With regard, first, to the purpose and object of the benefit at issue in the main proceedings, it is clear from the provisions of Paragraph 23 of the AlVG, and in
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise eesmärki, siis AlVG §-st 23, eelkõige selle lõigetest 1–3 nähtub – mida on märkinud ka kohtujurist oma
As the German Government pointed out in its observations, the benefit at issue in the main proceedings thus seeks to permit the person applying for an invalidity pension to remain in the employment market during the period of uncertainty so as to avoid making a subsequent return more difficult if the application for an invalidity pension is rejected.
Nagu Saksamaa valitsus oma märkustes täheldas, on põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise eesmärk võimaldada invaliidsuspensioni taotlejal jääda sellel ebakindlal perioodil tööturule, et vältida seda, et tema hilisem naasmine tööturule oleks raskendatud, juhul kui tema invaliidsuspensioni taotlus rahuldamata jäetakse.
It is clear from the foregoing that, like all unemployment benefits, the benefit at issue in the main proceedings, which is also paid by the authorities competent in the matter of unemployment, is essentially to replace the remuneration lost by reason of unemployment and thereby provide for the maintenance of the unemployed person (Case C-102/91 Knoch v Bundesanstalt für Arbeit [1992] ECR I-4341, paragraphs 44 and 45; Acciardi, cited above, paragraphs 16 and 17; and Case C-57/96 Meints [1997] ECR I-6689, paragraph 27).
Sellest tuleneb, et sarnaselt kõigi töötushüvitistega on põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise – mida samuti annavad töötuse valdkonnas pädevad asutused – peamine eesmärk asendada töötuse tõttu kaotatud palka, et toetada töötu isiku toimetulekut (vt 8. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-102/91: Knoch, EKL 1992, lk I-4341, punktid 44 ja 45; eespool viidatud Acciardi kohtuotsus, punktid 16 ja 17, ning 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-57/96: Meints, EKL 1997, lk I-6689, punkt 27).
If the invalidity pension is refused, the benefit at issue is, in regard to the duration thereof and to the amount granted, regarded as unemployment benefit pursuant to Paragraph 23(7) of the AlVG.
Kui invaliidsuspensioni otsustatakse mitte anda, käsitatakse vaidlusalust hüvitist selle maksmise perioodi ja makstud summa ulatuses töötushüvitisena AlVG § 23 lõike 7 alusel.
It is true that the benefit at issue in the main proceedings is also linked to an application for an invalidity pension and, if the pension is subsequently granted, the authorities competent in regard to invalidity pensions are required to refund the amounts paid by way of the above benefit to the authorities competent in regard to unemployment.
Muidugi on põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmine seotud ka invaliidsuspensioni taotlusega ning juhul, kui see pension hiljem määratakse, peavad invaliidsuspensioni alal pädevad asutused kompenseerima selle hüvitisena makstud summad töötuse valdkonnas pädevale asutusele.
However, it must be stated, as the Austrian Government pointed out, that although, for the purposes of granting the benefit at issue in the main proceedings, entitlement to such an invalidity pension must, pursuant to Paragraph 23(2)(2) of the AlVG, be
Austria valitsuse eeskujul tuleb siiski tõdeda, et kui põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmisel peab õigus invaliidsuspensionile olema AlVG § 23 lõike 2 punkti 2
PETERSEN probable, the lack of paid employment must, on the other hand, be established, since unemployment is an essential condition for the grant of the benefit.
PETERSEN kohaselt prognoositav, peab tasustatava töö puudumine olema seevastu tõendatud, kuna sellise hüvitise andmise vältimatuks eelduseks on töötus.
The consequence, in particular, is that if the recipient of the benefit at issue in the main proceedings obtains employment, he loses the right to the benefit.
Eelkõige järeldub sellest, et kui põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise saamiseks õigustatud isik leiab tasustatava töö, kaotab ta õiguse sellele hüvitisele.
The Court has already decided that a benefit granted if the risk of loss of employment materialises and which is no longer payable if that situation ceases to exist as a result of the claimant’s engaging in paid employment must be regarded as constituting an un -employment benefit (De Cuyper, cited above, paragraph 27).
Euroopa Kohus on varem juba otsustanud, et töö kaotamise riski realiseerumise tõttu antavat hüvitist, mis kõnesoleva olukorra lõppemisel asjaomase isiku töötamise tõttu ei kuulu enam maksmisele, tuleb pidada töötushüvitiseks (eespool viidatud De Cuyperi kohtuotsus, punkt 27).
In addition, with regard to the basis on which the benefit at issue in the main proceedings is calculated, it must be pointed out that the amount thereof is determined, pursuant to Paragraph 23(4) of the AlVG, in the same way as unemployment benefit.
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise arvutamise alust, siis tuleb märkida, et selle suurus määratakse AlVG § 23 lõike 4 kohaselt kindlaks samamoodi nagu töötushüvitise puhul.
It is true that, under that provision, the amount of the benefit is limited to that of the invalidity pension applied for.
On tõsi, et vastavalt nimetatud sättele on selle hüvitise ülempiiriks taotletud invaliidsuspensioni suurus.
However, as the German Government has indicated, that ceiling is intended solely to avoid the beneficiary having to refund amounts unduly paid if the invalidity pension is granted.
Kuid nagu Saksamaa valitsus märkis, on niisuguse ülempiiri eesmärk kõigest vältida seda, et õigustatud isik peaks pensioni määramise korral maksma alusetult saadud summad tagasi.
Finally, with regard to the conditions for the grant of the said benefit, it must be noted that, in addition to the fact that the provisions applicable to that benefit are laid down in the rules concerning unemployment benefit and that the benefit is paid by the authorities competent in regard to unemployment, the applicant for an in -validity pension must fulfil the conditions for entitlement to unemployment benefit in terms of length of affiliation; in addition, the period of entitlement to the benefit must not be exhausted.
Kõnesoleva hüvitise andmise tingimuste kohta tuleb märkida, et lisaks sellele, et hüvitise suhtes kohaldatavad sätted on ette nähtud töötuskindlustust käsitleva regulatsiooniga ning seda annavad töötuse valdkonnas pädevad asutused, peab invaliidsuspensioni taotleja vastama töötushüvitise saamise õiguse eelduseks olevatele tingimustele, mis puudutavad kindlustusstaaži ning nõuet, et ajavahemik, mille jooksul on õigus hüvitist saada, ei oleks veel möödunud.
It is common ground that, if the right to unemployment benefit is exhausted during the period in which the benefit at issue in the main proceedings is being paid, the right to the former benefit ceases at the same time, notwithstanding the fact that no definitive decision has been adopted concerning the application for an invalidity pension.
On vaieldamatu, et kui töötushüvitiste saamise õigus lõpeb põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise maksmise perioodi jooksul, lõpeb õigus nimetatud hüvitisele sellest hetkest, hoolimata sellest, et puudub lõplik otsus invaliidsuspensioni taotluse kohta.
However, Mr Petersen and the Spanish Government point out that, by way of derogation from the requirements laid down in the national rules for entitlement to unemployment benefit, it is not required, for the purposes of obtaining the benefit at issue in the main proceedings, that the applicant show that he is capable of working, willing to work and available for work.
J. Petersen ja Hispaania valitsus märgivad siiski, et põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise määramisel ei eeldata – erinevalt töötushüvitise saamise õiguse eelduseks olevatest siseriikliku regulatsiooniga ette nähtud nõuetest –, et taotleja tõendaks töövõimelisust ja tahet töötada või et ta oleks tööturul kättesaadav.
However, although it is true that those requirements could constitute an important characteristic of the conditions of eligibility for unemployment benefit (see, to that effect, Case 79/81 Baccini [1982] ECR 1063, paragraphs 15 and 16; Acciardi, cited above, paragraphs 16 and 17; Case C-25/95 Otte [1996] ECR I-3745, paragraph 36; and De Cuyper, cited above, paragraph 27), the fact of being dispensed from fulfilling those conditions in a particular case cannot, as such, affect the very nature of the benefit at issue in the main proceedings.
Kuigi on tõsi, et need nõuded võivad olulise osana kuuluda töötushüvitiste saamise õiguse eelduseks olevate tingimuste hulka (vt selle kohta 23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 79/81: Baccini, EKL 1982, lk 1063, punktid 15 ja 16; eespool viidatud Acciardi kohtuotsus, punktid 16 ja 17; 11. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas C-25/95: Otte, EKL 1996, lk I-3745, punkt 36, ja eespool viidatud De Cuyperi kohtuotsus, punkt 27), ei saa nende täitmise kohustusest vabastamine konkreetsel juhul iseenesest mõjutada põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise olemust.
In the present case, such a dispensation is intended solely to adapt the conditions for the grant of that benefit to the situation of an applicant for an invalidity pension whose capacity and availability for work are, in fact, uncertain during the period in which a definitive decision is being adopted in regard to him (see, by analogy, De Cuyper, paragraphs 30 and 34).
Käesolevas asjas on sellise vabastamise eesmärk üksnes kohandada sellise hüvitise andmise tingimusi vastavalt invaliidsuspensioni taotleja olukorrale, kelle töövõime ja kättesaadavus tööturul ei ole enne sellekohase lõpliku otsuse tegemist selged (vt analoogia alusel eespool viidatud De Cuyperi kohtuotsus, punktid 30 ja 34).
Under those circumstances, it must be held that it is clear both from the purpose and object of the benefit at issue in the main proceedings and from the basis on which it is calculated that, notwithstanding the fact that it is linked to an application for an invalidity pension, such a benefit is directly related to the risk of unemployment referred to in Article 4(1)(g) of Regulation No 1408/71.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise eesmärgist ja arvutusalusest ning selle andmise tingimustest nähtub, et hoolimata selle hüvitise seosest invaliidsuspensioni taotlusega on selline hüvitis otseselt seotud määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis g ette nähtud töötuse riskiga.
Consequently, the answer to the first question must be that a benefit such as the one at issue in the main proceedings must be regarded as an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) of Regulation No 1408/71.
Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et niisugust hüvitist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes.
In its second question, the national court is asking, essentially, whether Article 39 EC is to be interpreted as preventing a Member State from making the grant of a benefit such as the one at issue in the main proceedings, which must be regarded as an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) of Regulation No 1408/71, subject to the condition that the recipients must be resident on the national territory of that State, prohibiting the exportability of such a benefit to another Member State.
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab sellise hüvitise suhtes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mida tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes, tingimuse, et õigustatud isikute elukoht peab olema selle riigi territooriumil ning seetõttu keelab selle hüvitise teise liikmesriiki eksporditavuse.
First of all, it must be noted that although Article 10(1) of Regulation No 1408/71 — which provides, ‘[s]ave as otherwise provided in this Regulation’, for the waiver of residence clauses in regard to the benefits enumerated therein — expressly mentions invalidity benefits, which are therefore, in principle, exportable to another Member State (Case C-20/96 Snares [1997] ECR I-6057, paragraph 40), it does not mention unemployment benefits.
Kõigepealt olgu meenutatud, et kuigi määruse nr 1408/71 artikli 10 lõikes 1 – mis näeb selles loetletud hüvitiste puhul ette elukohatingimusest loobumise, „[v]älja arvatud juhul, kui [selles] määruses on sätestatud teisiti” – on otseselt mainitud invaliidsushüvitisi, mis järelikult on põhimõtteliselt teise liikmesriiki eksporditavad (vt 4. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-20/96: Snares, EKL 1997, lk I-6057, punkt 40), ei ole töötushüvitisi seal seevastu mainitud.
That provision therefore does not preclude the legislation of a Member State from making entitlement to such a benefit conditional on residence in the territory of that State (see, to that effect, De Cuyper, cited above, paragraph 37).
Järelikult ei keela see säte, et liikmesriigi õigusaktidega kehtestatakse töötushüvitise saamise tingimuseks selle riigi territooriumil elamine (vt selle kohta eespool viidatud De Cuyperi kohtuotsus, punkt 37).
In that regard, Regulation No 1408/71 provides, however, for two situations in which the competent Member State is required to allow recipients of an unemployment allowance to reside in the territory of another Member State while retaining their entitlement to benefit.
Sellega seoses näeb määrus nr 1408/71 ette siiski kaks olukorda, kus pädev liikmesriik peab lubama töötushüvitise saajatel elada teise liikmesriigi territooriumil, säilitades seejuures õiguse kõnealusele hüvitisele.
Firstly, there is the situation provided for in Article 69 of the regulation, allowing unemployed persons who go to a Member State other than the competent State ‘in order to seek employment there’ to retain their entitlement to unemployment benefit.
Esiteks on selline olukord ette nähtud määruse artiklis 69, mis lubab töötutel, kes lähevad muusse liikmesriiki kui pädev liikmesriik, „selleks et leida seal tööd”, säilitada oma õiguse töötushüvitisele.
Secondly, there is the situation referred to in Article 71 of that regulation, relating to unemployed persons who, during their last employment, were residing in the territory of a Member State other than the competent State (De Cuyper, cited above, paragraph 38).
Teiseks on selline olukord ette nähtud määruse artiklis 71, mis käsitleb töötuid, kes oma viimase töötamise ajal elasid muu liikmesriigi territooriumil kui pädev riik (eespool viidatud De Cuyperi kohtuotsus, punkt 38).
However, it clearly follows from the order for reference that a situation such as that of Mr Petersen is not covered by either of those articles and, consequently, that
Eelotsusetaotlusest nähtub siiski selgelt – ja seda ei ole ka vaidlustatud –, et J. Peterseni olukord ei kuulu ühegi nimetatud artikli kohaldamisalasse ning järelikult ei
Regulation No 1408/71 does not contain any provisions governing cases such as the one which is the subject of the main proceedings.
KOHTUOTSUS 11.9.2008 – KOHTUASI C-228/07 sisalda määrus nr 1408/71 sätteid, mis reguleeriksid selliseid olukordi nagu põhikohtuasjas kõne all olev olukord.
It must be pointed out, however, that Regulation No 1408/71 does not set up a common scheme of social security, but allows different national social security schemes to exist and its sole objective is to ensure the coordination of those schemes (Case 21/87 Borowitz [1988] ECR 3715, paragraph 23, and Case C-331/06 Chuck [2008] ECR I-1957, paragraph 27).
Sellega seoses tuleb siiski meenutada, et määrus nr 1408/71 ei loo ühist sotsiaalkindlustussüsteemi, vaid lubab erinevate siseriiklike süsteemide olemasolu, ning selle ainus eesmärk on tagada siseriiklike süsteemide kooskõlastamine (5. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 21/87: Borowitz, EKL 1988, lk 3715, punkt 23, ja 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C-331/06: Chuck, EKL 2008, lk I-1957, punkt 27).
Whilst, in the absence of harmonisation at Community level, Member States retain the power to organise their social security schemes, they must none the less, when exercising that power, comply with Community law and, in particular, the provisions of the EC Treaty on freedom of movement for workers (see, to that effect, Case C-135/99 Elsen [2000] ECR I-10409, paragraph 33, and Case C-227/03 van Pommeren-Bourgondiën [2005] ECR I-6101, paragraph 39).
Kuigi ühenduse tasandil ühtlustamise puudumise korral säilitavad liikmesriigid pädevuse korraldada oma sotsiaalkindlustussüsteemi, peavad nad siiski selle pädevuse teostamisel järgima ühenduse õigust ning eriti töötajate vaba liikumist puudutavaid EÜ asutamislepingu sätteid (vt selle kohta 23. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-135/99: Elsen, EKL 2000, lk I-10409, punkt 33, ja 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-227/03: van Pommeren-Bourgondiën, EKL 2005, lk I-6101, punkt 39).
According to settled caselaw, the aims of Articles 39 EC to 42 EC would not be attained if, as a consequence of the exercise of their right to freedom of movement, workers were to lose the social security advantages guaranteed them by the legislation of one Member State, especially where those advantages represent the counterpart of contributions which they have paid.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saavutata EÜ artiklite 39–42 eesmärki, kui liikumisvabaduse kasutamise tõttu kaotavad töötajad neile liikmesriigi õigusaktidega tagatud sotsiaalkindlustuse soodustused, iseäranis juhul, kui need soodustused on vastutasuks töötajate tasutud osamaksetele.
Such a consequence might discourage Community workers from exercising their right to freedom of movement and would therefore constitute an obstacle to that freedom (see, to that effect, Case C-349/87 Paraschi [1991] ECR I-4501, paragraph 22; Case C-215/99 Jauch [2001] ECR I-1901, paragraph 20; and Hosse, cited above, paragraph 24).
Niisugune tagajärg võib panna ühenduse töötaja loobuma oma liikumisvabaduse kasutamisest ning kujutab endast seega nimetatud vabaduse takistust (vt selle kohta 4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-349/87: Paraschi, EKL 1991, lk I-4501, punkt 22; 8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-215/99: Jauch, EKL 2001, lk I-1901, punkt 20, ja eespool viidatud Hosse kohtuotsus, punkt 24).