natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In that paragraph, the Court of First Instance held, in particular, that equality of purchasing power, as a specific expression of the principle of equal treatment, is not infringed by the change in method in question, since no arbitrary or manifestly inappropriate distinction is made which goes beyond the legislature’s discretion, all the more so as the transitional arrangements guarantee that the nominal amount of the net pension is to be maintained.
Nimelt otsustas Esimese Astme Kohus selles punktis, et kõnealuse meetodi muutmine ei riku ostujõu võrdsust kui võrdse kohtlemise põhimõtte erivormi, kuna puudub seadusandjale kuuluvat kaalutlusõigust ületav omavoliline või ilmselgelt ebasobiv eristus, eriti arvestades, et üleminekukord kindlustab netopensioni nominaalsumma tagamise.
The Council contends that the appellant is confusing the principle of equal treatment with the ‘principle of equality of purchasing power’.
Nõukogu väidab, et apellant ajab „võrdse kohtlemise põhimõtte” segamini „ostujõu samaväärsuse põhimõttega”.
Paragraph 105 of the judgment under appeal refers not to the principle of equal treatment in general but simply to the ‘principle of equality of purchasing power’, which is simply one possible way of ensuring equal treatment.
Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 105 ei viita nõukogu arvates võrdse kohtlemise põhimõttele üldiselt, vaid pelgalt ostujõu samaväärsuse põhimõttele, mis on vaid üks võimalikest vahenditest võrdse kohtlemise tagamisel.
Moreover, the ‘country method’ complies with the principle of equal treatment in exactly the same way as the ‘capital method’ and does not undermine the freedom of movement of pensioners.
Nõukogu sõnul on „riigi meetod” samavõrd kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega kui „pealinna meetod” ega riiva pensionäride liikumisvabadust.
The former system favoured the choice of places within a State where the cost of living was less expensive to the same extent as the present system and thereby affected the choice of place of residence.
Tegelikult soodustas varasem süsteem madalama elukallidusega elukoha valikut riigisiseselt samavõrd kui kehtiv süsteem ja seadis seega tingimused elukohavalikule.
In criticising the findings made by the Court of First Instance concerning the argument alleging infringement of the principle of equal treatment on the basis that the new ‘country method’ does not guarantee equality of purchasing power for all pensioners, the appellant is essentially seeking a declaration that the Court of First Instance erred in holding that the Community legislature did not exceed its discretion in this domain by substituting the ‘country method’ for the ‘capital method’ for the purpose of determining the correction coefficients in the transitional pension arrangements.
Kritiseerides Esimese Astme Kohtu hinnangut argumendile, mille kohaselt rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet, sest uus „riigi meetod” ei taga kõigile pensionäridele samaväärset ostujõudu, nõuab apellant sisuliselt, et tunnistataks ekslikuks Esimese Astme Kohtu hinnang, mille kohaselt ühenduse seadusandja ei ületanud talle vastavas valdkonnas kuuluva kaalutlusõiguse piire, asendades pensioniskeemi üleminekukorra raames paranduskoefitsientide kehtestamise jaoks „riigi meetodi” „pealinna meetodiga”.
In order to determine whether that argument is well founded, it must first be established whether it is compatible with the principle of equal treatment to apply to pensions a single correction coefficient per country, calculated in accordance with the ‘country method’.
Sellise argumentatsiooni põhjendatuse hindamiseks tuleb kõigepealt välja selgitada, kas „riigi meetodil” arvutatud, riigile ühtse koefitsiendi kohaldamine pensionidele on võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas või mitte.
The principle of equal treatment or nondiscrimination requires that comparable situations must not be treated differently and that different situations must not be treated in the same way unless such treatment is objectively justified (Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 95, and Case C-227/04 P Lindorfer v Council [2007] ECR I-6767, paragraph 63).
Selle kohta tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise või ka diskrimineerimiskeelu põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I-403, punkt 95, ja 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-227/04 P: Lindorfer vs. nõukogu, EKL 2007, lk I-6767, punkt 63).
With regard to the provisions of the old Staff Regulations providing for the application of a correction coefficient to the remuneration and pensions of officials, the Court has already held that it is unsustainable to contend that a provision whose objective is to maintain equality of purchasing power for all retired officials regardless of their place of residence is incompatible with the principle of equal treatment (see the order of 29 April 2004 in Case C-187/03 P Drouvis v Commission, paragraphs 25 and 26 and the caselaw cited).
Endiste personalieeskirjade artiklite kohta, mis sätestasid paranduskoefitsientide kohaldamise ametnike töötasudele ja pensionidele, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et ei saa toetada seda, et säte, mille eesmärk on tagada kõigi pensionile jäänud ametnike samaväärne ostujõud nende elukohast sõltumata, oleks vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega (29. aprilli 2004. aasta määrus kohtuasjas C-187/03 P: Drouvis vs. komisjon, punktid 25 ja 26 ning viidatud kohtupraktika).
However, as the Court of First Instance rightly pointed out at paragraphs 99 to 101 of the judgment under appeal, a system of correction coefficients, by its very nature, cannot ensure absolutely equal treatment for former officials, since it is clearly impossible to take account of the cost of living and its variations in all areas of the various Member States in which pensioners may establish their residence and to apply a specific correction coefficient to each of those areas.
Nagu leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–101 õigesti Esimese Astme Kohus, ei saa paranduskoefitsientide süsteem iseenesest tagada endiste ametnike kohtlemise täielikku võrdsust, arvestades, et on ilmselgelt võimatu võtta arvesse elukallidust ja selle varieerumist kõigi liikmesriikide erinevates piirkondades, kuhu pensionärid võivad elama asuda, ning kohaldada kõigile neile piirkondadele eri koefitsienti.
Under those circumstances, a single correction coefficient per country can constitute an appropriate indicator to reflect, in a necessarily approximate way, the cost of living in a Member State.
Neil tingimustel võib riigile ühtne paranduskoefitsient kujutada endast sobivat näitajat, et kajastada – paratamatult ligikaudselt – liikmesriigi elukallidust.
With regard to the method to be chosen for the calculation of such a single correction coefficient per country, it is common ground, as the Advocate General pointed out in points 69 and 70 of his Opinion, that, whatever system is chosen, it can at best constitute a reasonable approximation of the actual cost of living of each former
Mis puudutab riigile ühtse paranduskoefitsiendi arvutamiseks kasutatava meetodi valikut, on selge – nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 69 ja 70 –, et mis tahes valitud süsteem saab parimal juhul kujutada endast kõigi endiste amet-
Given the necessarily approximate nature of a single correction coefficient per country, it must be considered that the goal of ensuring a certain parity of purchasing power among former officials residing in the various Member States has been attained, to the extent that the single correction coefficient is determined according to criteria which ensure that it is representative.
Riigile ühtse paranduskoefitsiendi paratamatut ligikaudsust arvestades tuleb eesmärk tagada eri liikmesriikides elavate endiste ametnike ostujõu teatav samaväärsus lugeda täidetuks niivõrd, kuivõrd ühtne paranduskoefitsient on kinnitatud vastavalt kriteeriumidele, mis tagavad selle representatiivsuse.
It is undeniable that the ‘country method’ reflects the cost of living in a State in a manner that is at least as representative as the ‘capital method’.
Vaieldamatult kajastab „riigi meetod” riigi elukallidust vähemalt sama representatiivselt kui „pealinna meetod”.
Since the ‘country method’ is therefore an appropriate method of calculation for the purpose of ensuring, as far as possible, equality of purchasing power for all pensioners, the Court of First Instance did not err in law in holding that the Community legislature had not infringed the principle of equal treatment by substituting the ‘country method’ for the ‘capital method’ for the purpose of determining correction coefficients in the transitional pension arrangements.
Kuna „riigi meetod” kujutab endast seega sobivat meetodit, et tagada võimaluste piires pensionäride samaväärne ostujõud, ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, otsustades, et ühenduse seadusandja ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, asendades pensioniskeemi üleminekukorra raames paranduskoefitsientide kehtestamise jaoks „riigi meetodi” „pealinna meetodiga”.
The appellant’s criticisms of paragraph 105 of the judgment under appeal must be regarded as unfounded.
Apellandi kriitika kohta vaidlustatud kohtuotsuse punkti 105 suhtes tuleb tõdeda, et see on põhjendamatu.
It is clear from the reasoning set out at paragraphs 99 to 104 of the judgment under appeal that, contrary to the appellant’s argument, the Court of First Instance gave a negative answer to the question whether the new method of determining correction coefficients constitutes an arbitrary or manifestly inappropriate differentiation in the light of the objective to be achieved.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–104 esitatud põhjendustest ilmneb, et vastupidi apellandi väidetele vastas Esimese Astme Kohus tegelikult eitavalt küsimusele, kas uus meetod paranduskoefitsientide kehtestamiseks kujutab endast omavolilist või taotletava eesmärgi suhtes ilmselgelt ebasobivat vahetegemist.
In so doing, it in no way held that the existence of a sufficiently long transitional period is the sole restriction on the legislature’s power, as the appellant suggests, but, on the contrary and on the basis of reasoning similar to that set out at paragraphs 51 to 54 of the present judgment, examined the question whether the Community legislature had infringed the principle of equal treatment by substituting the ‘country method’ for the ‘capital method’.
Vastus antud, ei leidnud see kohus kusagil, et seadusandja pädevuse ainus piirang oleks piisava üleminekuperioodi olemasolu, nagu väidab apellant, vaid vastupidi – Esimese Astme Kohus uuris käesoleva kohtuotsuse punktides 51–54 esitatuga sarnaseid põhjendusi esitades küsimust, kas ühenduse seadusandja rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, asendades „riigi meetodi” „pealinna meetodiga”.
When the paragraph at issue is read in its proper context, it is therefore clear that the reasoning of the Court of First Instance is not based on the premiss that, in restructuring the pension scheme, the Community legislature was bound by the principles of legal certainty and acquired rights but not by the principle of equal treatment.
Vaidlusaluse küsimuse süsteemsel tõlgendamisel selgub seega, et Esimese Astme Kohtu põhjendused ei tugine eeldusel, et ühenduse seadusandja oleks pensioniskeemi kohandamise raames seotud õiguskindluse ja omandatud õiguste, ent mitte võrdse kohtlemise põhimõttega.
It follows from the foregoing that the first part of the sole ground of appeal, alleging infringement of the principle of equal treatment and the obligation to state reasons, which is binding on the Community judicature, must be rejected as unfounded.
Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa, mille kohaselt rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet ja ühenduse kohtul lasuvat põhjendamiskohustust, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
The findings of the Court of First Instance concerning the fourth argument, alleging discrimination in comparison with pensioners residing in one of the ‘less expensive’ Member States on the basis of the introduction of a minimum correction coefficient of 100%
Esimese Astme Kohtu hinnang neljandale argumendile, mille kohaselt 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamise tõttu eksisteerib diskrimineerimine võrreldes „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäridega a) Poolte argumendid
The appellant claims that, contrary to what was held at paragraphs 132 to 135 of the judgment under appeal, he can establish an interest in bringing proceedings.
Apellant väidab, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–135 otsustatule, on tal olemas menetluse algatamise huvi.
He disputes that such an interest can flow only from the enrichment of pensioners living in a ‘less expensive’ Member State at the expense of pensioners residing in an ‘expensive’ Member State and states that his criticism is based on infringement of the ‘principle of equality of purchasing power’.
Apellant vaidlustab asjaolu, et selline huvi saab tuleneda ainult „madalama elukallidusega” liikmesriigis elavate pensionäride rikastumisest „suure elukallidusega” riikides elavate pensionäride arvelt, rõhutades, et tema kriitika tugineb „ostujõu samaväärsuse põhimõtte” riivel.
Even if it were necessary to consider the relationship between the benefits paid to one group of pensioners and those paid to another group, it would have to be concluded that the cost incurred in applying the minimum correction coefficient of 100% is ‘compensated for’ by the introduction of the ‘country method’.
Isegi eeldades, et tuleks uurida seoseid kahele nimetatud pensionäride grupile makstavate hüvitiste vahel, on apellandi arvates alust märkida, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kohaldamisest tekkiva kulu „kompenseerib” „riigi meetodi” kasutuselevõtt.
With regard to the finding made by the Court of First Instance at paragraph 136 of the judgment under appeal that the introduction of a minimum correction coefficient of 100% cannot in any event be characterised as manifestly arbitrary or inappropriate, the appellant claims that the simple reference to the legislature’s wide power and to the objective of bringing the transitional arrangements into line with the definitive rules cannot justify that conclusion.
Esimese Astme Kohtu tõdemuse kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, mille kohaselt ei saa 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist mingil juhul pidada ilmselgelt omavoliliseks või ebasobivaks, väidab apellant, et sellist järeldust ei õigusta pelk viide seadusandja ulatuslikule kaalutlusõigusele ja eesmärgile lähendada üleminekukorda lõplikule korrale.
In addition, no transitional arrangements were made for pensioners residing in ‘less expensive’ countries.
Lisaks ei ole „madalama elukallidusega” riikides elavatele pensionäridele loodud mingit üleminekukorda.
There is no objective justification in the nature or the substance of the transitional arrangements for the differentiation resulting from the fact that the introduction of a minimum correction coefficient conferred upon those pensioners benefits which substantially exceeded the cost of living in their place of residence.
Sellest asjaolust lähtuv eristus, et kõnealustele pensionäridele minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestav eeskiri annab neile oluliselt nende elukoha elukallidust ületavad hüvitised, ei leia ühtki üleminekukorra olemusest ja tunnustest tulenevat objektiivset õigustust.
The Commission and the Council consider that the Court of First Instance was correct in declaring the appellant’s argument inadmissible.
Komisjoni ja nõukogu hinnangul leidis Esimese Astme Kohus õigesti, et apellandi väide on vastuvõetamatu.
They contend that, even if the Court of First Instance had considered the argument well founded, the consequence would have been a reduction in the amount of the pension paid to pensioners residing in ‘less expensive’ Member States, which would not have made any change whatsoever in the appellant’s situation.
Komisjon ja nõukogu väidavad selle kohta, et isegi kui Esimese Astme Kohus oleks leidnud selle argumendi olevat põhjendatud, oleks sellele järgnenud „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäride pensionisummade vähendamine, mis ei oleks kuidagi muutnud apellandi olukorda.
In the alternative, they contend that, by aligning the transitional arrangements with the definitive rules for a large number of Member States and to the advantage of pensioners residing in ‘less expensive’ Member States, the legislature made a consistent and appropriate choice.
Teise võimalusena väidavad komisjon ja nõukogu, et ühtlustades üleminekukorda lõpliku korraga suure arvu liikmesriikide jaoks ja „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäride kasuks, tegi seadusandja asjakohase ja sobiliku valiku.
The Council points out that, for that group of pensioners, there were no legitimate expectations to be protected, which explains why no transitional measures were necessary for them.
Nõukogu rõhutab viimati nimetatud pensionäride kohta, et neil ei olnud kaitstavaid õigustatud ootusi, millega on selgitatav see, et nende suhtes ei olnud üleminekumeetmed vajalikud.
The criticisms of the grounds on which the Court of First Instance, in the judgment under appeal, rejected the appellant’s argument alleging discrimination by comparison with pensioners residing in one of the ‘less expensive’ Member States as a result of the introduction of a minimum correction coefficient of 100% relate both to that Court’s findings on the admissibility of that argument and its examination of the substance of the argument.
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhistust, mille alusel Esimese Astme Kohus lükkas tagasi apellandi argumendi, mis käsitles 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamisest tulenevat diskrimineerimist võrreldes „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäridega, siis selle põhistuse kohta esitatud kriitika käib nii Esimese Astme Kohtu poolt selle argumendi vastuvõetavusele antud hinnangu kui ka selle argumendi sisulise käsitluse kohta.
In fact, the appellant is seeking to show that, contrary to what the Court of First Instance held, that argument is admissible and well founded.
Nimelt üritab apellant tõendada, et vastupidi Esimese Astme Kohtu poolt otsustatule on kõnealune argument vastuvõetav ja põhjendatud.
Before addressing those criticisms, the objection of inadmissibility raised by the Commission must be considered.
Enne sellele kriitikale vastamist tuleb uurida komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet.
The Commission contends that the Court of First Instance should have declared the argument inadmissible of its own motion, since it was put forward by the appellant for the first time only in his reply in the proceedings at first instance and is therefore a new argument.
Komisjon toob esile, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud tunnistama kõnealuse argumendi vastuvõetamatuks omal algatusel, arvestades, et apellant esitas selle esimest korda alles esimeses kohtuastmes toimuvas menetluses repliigi staadiumis, nii et tegemist on uue väitega.
It is sufficient to note in that regard that, as the Advocate General pointed out at points 103 and 104 of his Opinion, the argument in question appeared, albeit in embryonic form, in the part of the application alleging misuse of powers and
Selle kohta piisab tõdemusest – nagu märkis ka kohtujurist oma arvamuse punktides 103 ja 104 –, et see argument sisaldus – küll algelisel kujul – hagi osas, mis puudutas võimu kuritarvitamist, proportsionaalsuse põhimõtte ja põhjendamiskohustuse
It is clear from the caselaw that a plea which may be regarded as amplifying a plea made previously, whether directly or by implication, in the original application, must be considered admissible (see, to that effect, Case 306/81 Verros v Parliament [1983] ECR 1755, paragraph 9, and Case C-412/05 P Alcon v OHIM [2007] ECR I-3569, paragraphs 38 to 40).
Kohtupraktikast tuleneb, et väide, millega laiendatakse asjas menetluse algatanud hagiavalduses varem otseselt või kaudselt esitatud väidet, on vastuvõetav (vt selle kohta 19. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas 306/81: Verros vs. parlament, EKL 1983, lk 1755, punkt 9, ja 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-412/05 P: Alcon vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I-3569, punktid 38–40).
As to whether the appellant’s criticisms are well founded, consideration must first be given to those made in regard to paragraph 136 of the judgment under appeal, in which the Court of First Instance, having concluded that the argument in question was inadmissible on the basis that the appellant had failed to establish an interest in bringing proceedings, held that, in any event, the introduction of a minimum correction coefficient of 100% cannot be characterised as manifestly arbitrary or inappropriate, since that rule was adopted in order to bring the transitional arrangements protecting the correction coefficients applicable to pensions as far as possible into line with the definitive rules, which abolish them.
Apellandipoolse kriitika põhjendatuse osas tuleb kõigepealt uurida vastuväiteid vaidlustatud kohtuotsuse punktile 136, millega Esimese Astme Kohus – olles eelnevalt leidnud, et kõnesolev argument on vastuvõetamatu apellandi menetluse algatamise huvi puudumise tõttu – otsustas, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist ei saa mingil juhul kvalifitseerida kui ilmselgelt omavolilist või ebasobivat, arvestades, et selle reegli eesmärk oli lähendada üleminekukorda, mis pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid säilitab, nii palju kui võimalik lõplikule korrale, mis need kaotab.
It is only if that finding were vitiated by an error of law that that part of the plea relied on by the appellant could ultimately succeed.
Tegelikult saaks apellandi väite kõnesolev osa minna läbi ainult eeldusel, et eelnimetatud tõdemus kujutab endast õigusnormi rikkumist.
That, however, is not the case.
Ent see ei ole nii.
As the Court of First Instance correctly pointed out, the introduction, as part of the transitional arrangements, of a minimum correction coefficient of 100% simply anticipates the abolition of correction coefficients for certain pensioners provided for under the new rules.
Nagu Esimese Astme Kohus õigesti märkis, siis 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamine üleminekukorra raames üksnes ennetab osa pensionäride jaoks paranduskoefitsientide kaotamist, mis on ette nähtud lõplikus skeemis.
Whether the transitional rules are in conformity with the principle of equal treatment must therefore be analysed from that perspective.
Järelikult tuleb üleminekukorra vastavust võrdse kohtlemise põhimõttele käsitleda just sellest vaatevinklist lähtudes.
The decision of the Community legislature to reform the pension scheme by abolishing the correction coefficients applicable to pensions is not incompatible with the principle of equal treatment.
Tuleb tõdeda, et ühenduse seadusandja otsus reformida pensioniskeemi, kaotades pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid, ei ole võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus.
Although the former pension scheme, based on a system of correction coefficients and, consequently, on a certain compensation for loss of purchasing power according to the Member State in which the pensioner resided, constituted an appropriate way of implementing that principle, it cannot be inferred from this that any other system is incompatible with that principle.
Isegi kui varasem pensioniskeem, mis tugines paranduskoefitsientide süsteemile ja seega pensionäri elukohaliikmesriigist lähtuvale, teatavale ostujõu kompenseerimisele, oli kõnesoleva põhimõtte rakendamiseks sobiv vahend, ei saa sellest järeldada, et mis tahes muu süsteem oleks selle põhimõttega kokkusobimatu.
As the Council rightly pointed out, a pension scheme intended to create equality of purchasing power is just one possible way of ensuring compliance with the principle of equal treatment.
Nagu nõukogu õigesti märgib, on ostujõu samaväärsust taotlev pensioniskeem vaid üks võimalikest vahenditest, mille abil tagada võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine.