natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As regards, first, the documents of the Monetary Committee, the existence of which was not mentioned in the Council decision of 30 July 1999, their material existence became apparent as of the ECB’s letter of 8 November 1999 and is not the subject of any discussion between the parties.
Esiteks tuleb märkida valuutakomitee dokumentide kohta, mille olemasolu nõukogu 30. juuli 1999. aasta otsuses ei mainita, et nende olemasolu selgus alles EKP 8. novembri 1999. aasta kirjas ning selle üle puudub poolte vahel vaidlus.
The issue of who is in possession of the documents is, however, disputed by the parties and must be resolved in order to deal with the plea alleging infringement of the applicant’s right of access laid down in Decision 93/731.
Pooled on aga eriarvamusel nende valduse osas ning see küsimus tuleb lahendada, et vastata väitele, mis põhineb otsuses 93/731 hagejale antud dokumentidega tutvumise õiguse väidetaval rikkumisel.
The conclusion that there was no misleading conduct on the part of the Council is not such as to resolve the problems relating to that plea.
Järeldus, et nõukogu ei ole toime pannud pettust, ei ammenda selle väitega seotud probleemistikku.
The fact that the Council’s silence in respect of the documents of the Monetary Committee must be interpreted as reflecting its ignorance of their existence does not necessarily mean that it did not hold those documents.
Tõsiasi, et nõukogu vaikimist valuutakomitee dokumentide kohta tuleb tõlgendada kui teadmatust nende olemasolust, ei tähenda vältimatult, et need ei olnud tema valduses.
It is conceivable that a less than thorough search by the Council services may have led to the Council to conclude, sincerely but wrongly, that the documents did not exist even though they were held in its archives .
Teoreetiliselt on mõeldav, et kuna nõukogu teenistused uurisid asja puudulikult, siis jõudis ta loomuliku, kuid väära järelduseni, et ei ole olemas dokumente, mida samas siiski säilitatakse tema arhiivides.
Such a situation could amount to an infringement of Decision 93/731.
Niisugune olukord võib endast kujutada otsuse 93/731 rikkumist.
As has already been stated, the Council maintains that it is not even in possession of the relevant documents of the Monetary Committee or the Committee of Governors.
Nagu on juba täpsustatud, ütles nõukogu, et vaidlusalused valuutakomitee või presidentide komitee dokumendid ei ole isegi mitte tema valduses.
That assertion is supported by the ECB’s statements that the documents covered by the request for access, including the report of the Monetary Committee, are held in the archives of the Committee of Governors, governed by Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure.
Seda ütlust kinnitavad EKP märkused, et juurdepääsutaotluses nimetatud dokumente ja sealhulgas ka valuutakomitee aruannet säilitatakse presidentide komitee arhiivis, mida reguleerib EKP kodukorra artikli 23 lõige 3.
In response to those statements, the applicant states that ‘one of the two institutions, the Council or the ECB, or even both of them, continues to conceal the truth’.
Hageja vastab nendele märkustele, et „üks kahest institutsioonist, kas nõukogu või EKP, või mõlemad jätkavad tõe varjamist”.
The applicant points out that the Council asserts that it applied the authorship rule but ‘that [the Council] avoided … stating who currently holds the report of the Monetary Committee’. The applicant adds that, in declaring that all the documents of that committee are to be regarded as Council documents insofar as that committee effectively prepared that institution’s work, the Council ‘recognises that it holds the report of the Monetary Committee’.
Ta juhib tähelepanu sellele, et nõukogu kinnitab taotluse autorile esitamise reegli kohaldamist, kuid „väldib selle avaldamist, kelle valduses valuutakomitee aruanne hetkel on”, ja lisab, et kuna nõukogu leiab, et kõiki selle komitee dokumente tuleb käsitleda nõukogu dokumentidena, sest kõnesolev komitee valmistas tegelikult ette selle institutsiooni tööd, siis on nõukogu „tunnistanud, et valuutakomitee aruanne on tema valduses”.
Moreover, the applicant suggests that the two defendants may, during the summer of 1999, have ‘negotiated and decided a common agreement to transfer to the ECB the report in question and other documents concerning the EMS, or all the documents of the Monetary Committee, in order to protect them by the time-limit of 30 years established in Article 23.3 of the ECB Rules of Procedure’, and considers that it is necessary to find out how the report of the Monetary Committee was ‘entrusted’ to the ECB .
Lisaks annab hageja mõista, et kaks kostjat võisid 1999. aasta suvel „läbi rääkida ja otsustada ühisel kokkuleppel anda kõnealuse aruande ja muud Euroopa rahasüsteemi puudutavad dokumendid või isegi kõik valuutakomitee dokumendid üle EKP-le, et need oleksid kaitstud EKP kodukorra artikli 23 lõikes 3 kehtestatud 30-aastase tähtajaga” ja leiab, et on vaja teada, mil viisil on valuutakomitee aruanne „usaldatud” EKP-le.
In order to resolve the present difficulty regarding proof of possession — or not — of the documents covered by the request for access, it is necessary to apply, by analogy, the caselaw on arguments challenging the very existence of the documents applied for .
Käesoleva juurdepääsutaotluses nimetatud dokumentide valdamise või valduse puudumise tõendamise küsimuse lahendamiseks tuleb analoogia alusel kohaldada kohtupraktikat, mis käsitleb taotletud dokumentide olemasolu vaidlustamist.
In that regard, it is apparent from the caselaw that, in accordance with the presumption of legality attaching to Community acts, where the institution concerned asserts that a particular document to which access has been sought
Kohtupraktikast nähtub selle kohta, et vastavalt ühenduse aktide õiguspärasuse eeldamisele eeldatakse, et dokumenti, millele juurdepääsu taotletakse, ei ole olemas, kui asjaomane institutsioon seda kinnitab. Tegemist on siiski lihtsa eeldusega, mida
The Council decision does not contain an express assertion that the Council was not in possession of documents of the Monetary Committee, the explanation for which lies in the particular nature of the present case and, specifically, in the fact that the Council identified only one document as corresponding to the request for access and thus reasoned its reply in respect of that document.
Nõukogu otsus ei sisalda sõnaselget kinnitust, et valuutakomitee dokumente ei olnud tema valduses, kuid selle puudumine on seletatav käesoleva juhtumi asjaoludega ehk sellega, et nõukogu tuvastas vaid ühe juurdepääsutaotlusele vastava dokumendi ja põhjendas oma vastust seega lähtuvalt sellest dokumendist.
The fact none the less remains that the Council decision is tacitly predicated on the assertion that there was no other document corresponding to the request for access and thus conveys — by implication, but unavoidably — the objective information that the Council was not in possession of such a document.
Samas sisaldab nõukogu otsus vaikimisi kinnitust, et ei ole olemas ühtegi muud dokumenti, mis vastaks juurdepääsutaotlusele, ja seega on tegemist objektiivse ja kaudse, kuid vajaliku tõendiga, et tema valduses ei olnud sellist dokumenti.
In the present case, it must be found that the applicant has not provided, in his written pleadings, relevant and consistent evidence capable of establishing that the Council was in possession of documents of the Monetary Committee.
Seega tuleb sedastada, et hageja ei ole esitanud oma menetlusdokumentides asjakohaseid ja omavahel kooskõlas olevaid tõendeid, mis kinnitaksid, et nõukogu valduses on valuutakomitee dokumente.
It should be pointed out in that regard that:
Selle kohta tuleb rõhutada, et:
— the bald assertion that the Council concealed the truth clearly has no probative value;
– kategoorilisel väitel, et nõukogu varjab tõde, ei ole käesolevas asjas üksinda mingit tõenduslikku väärtust;
— the allegation that the Council states that it applied the authorship rule but ‘that [the Council] avoided … stating who currently holds the report of the Monetary Committee’ is irrelevant, given that, in addition, the Council claims to have applied the authorship rule in respect of the report of the Committee of Governors;
– väide, et nõukogu kinnitas, et ta kohaldas taotluse autorile esitamise reeglit, kuid „ta väldib selle avaldamist, kelle valduses valuutakomitee aruanne hetkel on” ei ole asjakohane, kuna nõukogu väidab, et ta kohaldas taotluse autorile esitamise reeglit presidentide komitee aruande suhtes;
— the inference drawn by the applicant, to the effect that the Council acknowledged that it was in possession of the report of the Monetary Committee (because the Council stated that all the documents of that committee are to be regarded as Council documents since that committee effectively prepared the Council’s work), remains unexplained and inexplicable.
– hageja järeldust, et nõukogu on tunnistanud valuutakomitee aruande valdamist, kuna ta teatas, et kõiki selle komitee dokumente tuleb käsitleda nõukogu dokumentidena, sest kõnesolev komitee valmistas tegelikult ette selle institutsiooni tööd, ei ole lahti mõtestatud ja see jääb mõistetamatuks.
As regards the applicant’s questioning of how the ECB found itself in possession of the report of the Monetary Committee, the ECB states that the report was included, by chance, among the documents of the Committee of Governors which were sent from Basle to Frankfurt when the EMI moved in October 1994.
Mis puudutab hageja küsimust nende asjaolude kohta, mille tulemusena valuutakomitee aruanne sattus EKP valdusesse, siis selle kohta täpsustab EKP, et see aruanne sattus juhuslikult presidentide komitee dokumentide sekka, mis viidi ERI kolimise käigus 1994. aasta oktoobrist Baselist Frankfurti.
Since the report of the Monetary Committee was requested — as was the report of the Committee of Governors — by the finance ministers as part of the preparation for their meeting at Nyborg in September 1987, it is thus likely that the secretariat of the Committee of Governors received for information purposes a copy of the report of the Monetary Committee and that that copy was kept along with the other documents of the Committee of Governors.
Kuna rahandusministrid nõudsid oma 1987. aasta septembris Nyborgis toimunud kohtumise ettevalmistamiseks aruannet valuutakomiteelt nii nagu ka presidentide komiteelt, siis on järelikult võimalik, et aruande üks eksemplar saadeti presidentide komitee sekretariaadile teadmiseks ja et seda säilitati koos presidentide komitee ülejäänud dokumentidega.
It should be pointed out that the applicant does not provide any sound evidence on the basis of which the ECB’s statements could be refuted.
Tuleb täheldada, et hageja ei ole esitanud ühtegi tõsiseltvõetavat tõendit, mis võimaldaks EKP avaldusi kummutada.
Consequently, the Council cannot be accused of somehow infringing Decision 93/731, which lays down a right of access only to documents held by that institution .
Neil asjaoludel ei ole võimalik nõukogule ette heita, et ta on mingil moel rikkunud otsust 93/731, mis näeb ette õiguse tutvuda üksnes nende dokumentidega, mis on selle institutsiooni valduses.
It follows from that finding that the dispute between the parties as regards the position that the documents of the Monetary Committee properly belong with the Council is, in the light of the composition and powers of that committee, irrelevant.
Eelnevast kaalutlusest järeldub, et pooltevaheline vaidlus valuutakomitee dokumentide nõukoguga seotuse üle arvestades selle komitee koosseisu ja volitusi, ei ole asjakohane.
As regards, second, the documents of the Committee of Governors, neither their material existence nor the fact that they were held by the ECB is in dispute between the parties.
Teiseks, mis puudutab presidentide komitee dokumentide olemasolu ja valdamist EKP poolt, siis selle üle ei ole poolte vahel vaidlust.
Therefore, and for the same reason given in paragraph 146 above, the Council cannot be accused of infringing Decision 93/731 as regards access to the documents of the Committee of Governors.
Järelikult ei ole samal põhjusel, mida on nimetatud eespool punktis 146, nõukogule võimalik ette heita otsuse 93/731 rikkumist seoses presidentide komitee dokumentidega tutvumisega.
Infringement of the duty to give reasons
Põhjendamiskohustuse rikkumine
It must be observed that, according to settled case-law, the statement of reasons required by Article 253 EC must be appropriate to the act at issue and must disclose in a clear and unequivocal fashion the reasoning followed by the institution which adopted the measure in question in such a way as to enable the persons concerned to ascertain the reasons for the measure and to enable the competent Community Court to exercise its power of review.
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikliga 253 nõutav põhjendus peab vastama asjaomase akti olemusele ja et sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada oma kontrolli.
It is not necessary for the reasoning to go into all the relevant facts and points of law, since the question whether the statement of reasons meets the requirements of Article 253 EC must be assessed with regard not only to its wording but also to its context and to all the legal rules governing the matter in question (Case C-41/00 P Interporc v Commission [2003] ECR I-2125, paragraph 55; Case T-188/97 Rothmans v Commission [1999] ECR II-2463, paragraph 36; Case T-188/98 Kuijer v Council [2000] ECR II-1959, paragraph 36; and JT’s Corporation v Commission, cited in paragraph 131 above, paragraph 63).
Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (Euroopa Kohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-41/00 P: Interporc vs. komisjon, EKL 2003, lk I-2125, punkt 55; Esimese Astme Kohtu 19. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas T-188/97: Rothmans vs. komisjon, EKL 1999, lk II-2463, punkt 36; 6. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas T-188/98: Kuijer vs. nõukogu, EKL 2000, lk II-1959, punkt 36 ja eespool punktis 131 viidatud kohtuotsus JT’s Corporation vs. komisjon, punkt 63).
In addition to the consequences attached to the Council’s allegedly misleading conduct as regards the statement of reasons for the decision of 30 July 1999, a plea which has already been rejected in paragraph 124 above, the applicant alleges that the Council’s contention that that decision is based on the ‘authorship rule’ constitutes an interpretation of that decision expost facto and cannot be regarded as a legitimate statement of reasons for that decision.
Hageja tugineb lisaks tagajärgedele, mis ta on sidunud väidetava nõukogupoolse pettusega 30. juuli 1999. aasta otsuse põhjendamisel, mille kohta esitatud väide on eespool punktis 124 jäetud rahuldamata, ka sellele, et nõukogu kinnitus „taotluse autorile esitamise reeglile” tuginemise kohta selle otsuse vastuvõtmisel kujutab endast selle otsuse tagantjärele tõlgendamist ja ei saa seega olla selle õiguspärane põhjendus.
It must be observed, however, that the wording of the Council decision, as brought to the applicant’s knowledge by letter of 2 August 1999, is unambiguous and that it was clearly pointed out to the applicant in that decision that the document requested — namely, the report of the Committee of Governors concerning the reinforcement of the EMS which was ‘published’ at Nyborg on 8 September 1987 — was drawn up by the Governors of the Central Banks and that he needed to address his request directly to the Governors of the Central Banks or to the ECB .
Siiski tuleb märkida, et nõukogu otsuse sõnastus hagejale 2. augusti 1999. aasta kirjas teatavaks tehtud kujul on ühemõtteline ja selles on hagejale selgelt kirjutatud, et taotletud dokumendi ehk presidentide komitee aruande Euroopa rahasüsteemi tugevdamise kohta, mis „avaldati” Nyborgis 8. septembril 1987, koostasid keskpankade presidendid ja et tal tuleb esitada oma taotlus vahetult keskpankade presidentidele või EKP-le.
Notwithstanding the misuse of the word ‘published’ and the failure to mention specifically the expression ‘author of the document’, it must be found that the statement of reasons for the Council decision of 30 July 1999 satisfies the requirements laid down in Article 253 EC and in Article 7(3) of Decision 93/731 insofar as it enables the applicant to ascertain the reasons for the refusal of his request for access, and the Court is fully able to exercise its power to review the legality of that decision.
Vaatamata ekslikule sõna „avaldati” kasutamisele ja sõnaselge väljendi „dokumendi autor” puudumisele tuleb asuda seisukohale, et nõukogu 30. juuli 1999. aasta otsus vastas EÜ artikli 253 ja otsuse 93/731 artikli 7 lõike 3 nõuetele, kuna hagejale anti teada tema juurdepääsutaotluse rahuldamata jätmise põhjendused ja Esimese Astme Kohtul on suurepäraselt võimalik kontrollida selle otsuse õiguspärasust.
The Court points out, for the sake of completeness, that the Council contends that, in spite of the failure to mention Article 2(2) of Decision 93/731 expressly in the refusal decision of 30 July 1999, it is apparent from the wording of that decision that it is based on the authorship rule laid down in that article .
Esimese Astme Kohus toob peale selle esile, et hoolimata sellest, et 30. juuli 1999. aasta rahuldamata jätmise otsuses ei ole otsesõnu mainitud otsuse 93/731 artikli 2 lõiget 2, nähtub selle sõnastusest, et see põhineb taotluse autorile esitamise põhimõttel, mis on sätestatud selles artiklis.
It should nevertheless be pointed out that the Council decision, as notified to the applicant by letter of 2 August 1999, includes, first, a reference to the fact that the
Siiski tuleb märkida, et nõukogu otsus sisaldab hagejale 2. augusti 1999. aasta kirjas teatavaks tehtud kujul kõigepealt märkust, et peasekretariaadis registreeriti
It thus appears that reference was made in the Council decision to what can only be Article 2(2) of Decision 93/731, which lays down the authorship rule, pursuant to which the institution in possession of the document requested may refuse access and refer the person seeking access to the author of the document.
Järelikult ei saa nõukogu otsuses sisalduv viide olla viide millelegi muule kui otsuse 93/731 artikli 2 lõikele 2, mis kehtestab taotluse autorile esitamise põhimõtte, mille kohaselt võib taotletud dokumenti valdav institutsioon selle avalikustamisest keelduda ja saata taotleja dokumendi autori juurde.
Since the Council was not in possession of the documents of the Committee of Governors, its decision of 30 July 1999 does not constitute, strictly speaking, an application of the authorship rule, as laid down in Article 2(2) of Decision 93/731.
Kuna presidentide komitee dokumendid ei olnud nõukogu valduses, siis ei kujuta tema 30. juuli 1999. aasta otsus endast korrektselt väljendudes otsuse 93/731 artikli 2 lõikes 2 kehtestatud taotluse autorile esitamise põhimõtte rakendamist.
However, that finding is not such as to rebut the conclusion that the Council did not infringe the duty to give reasons .
See tõdemus ei ole aga selline, mis muudaks järeldust, et nõukogu ei ole põhjendamiskohustust rikkunud.
Finally, it should be pointed out that the explanation for the reasons given in the Council decision lies in the particular nature of the present case and, specifically, in the fact that the Council identified a single document as corresponding to the request for access and thus reasoned its reply in respect of that document.
Lõpuks tuleb toonitada, et nõukogu otsuse põhjendus on seletatav käesoleva juhtumi asjaoludega ehk sellega, et nõukogu tuvastas vaid ühe juurdepääsutaotlusele vastava dokumendi ja põhjendas oma vastust seega lähtuvalt sellest dokumendist.
As has been stated, the Council decision includes the implied assertion that there were no other documents corresponding to the request for access, an assertion which, for reasons of effective judicial protection of the applicant, is regarded in legal terms as an actionable refusal of access .
Nagu on juba täpsustatud, sisaldab nõukogu otsus kaudset kinnitust selle kohta, et ei ole olemas muid juurdepääsutaotlusele vastavaid dokumente, mida hageja tõhusa kohtuliku kaitse huvides on õiguslikus mõttes loetud vaidlustatavaks dokumentidele juurdepääsust keeldumiseks.
The Council cannot, in those circumstances, be accused of not having given reasons for refusing access to documents which were not specifically identified, merely because it did not indicate expressly that, in its view, there were no documents corresponding to the request for access other than the report of the Committee of Governors.
Neil asjaoludel ei ole nõukogule võimalik ette heita, et ta ei ole põhjendanud täpselt määratlemata dokumentide avalikustamisest keeldumist lihtsalt seetõttu, et ta ei kirjutanud sõnaselgelt, et tema arvates ei ole olemas muid juurdepääsutaotlusele vastavaid dokumente kui presidentide komitee aruanne.
It follows from the foregoing considerations that the plea alleging infringement of the duty to give reasons must be rejected.
Eelnevaist kaalutlusist järeldub, et põhjendamiskohustuse rikkumisele tuginev väide tuleb tagasi lükata.
Infringement of the principles of sound administration and protection of legitimate expectations
Hea halduse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumine
Although the way in which the Council handled the applicant’s request for access cannot be classed as misleading conduct vis-à-vis the latter (see paragraph 123 above), it needs to be determined whether that manner of handling the request none the less gave rise to an infringement of the principles of sound administration and protection of legitimate expectations.
Kuigi seda, kuidas nõukogu menetles hageja juurdepääsutaotlust, ei ole võimalik pidada hageja suhtes toime pandud pettuseks (vt eespool punkt 123), tuleb siiski kindlaks teha, kas see ei põhjustanud hea halduse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtete rikkumist.
In that regard, the guarantees conferred by the Community legal order in administrative proceedings include, in particular, the principle of sound administration, by virtue of which the competent institution is under a duty to examine carefully and impartially all the relevant aspects of the individual case (see Case T-31/99 ABB Asea Brown Boveri v Commission [2002] ECR II-1881, paragraph 99, and the caselaw cited).
Tuleb meelde tuletada, et ühenduse õiguskorra kohaselt haldusmenetluses antud tagatiste hulgas on ka hea halduse põhimõte, millega on seotud pädeva institutsiooni kohustus hinnata hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi olulisi asjaolusid (vt Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-31/99: ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1881, punkt 99 ja viidatud kohtupraktika).
In the present case, by its first letter of 11 May 1999, the Council replied to the applicant stating that it had not found the document sought, whereas, by its letter of 2 August 1999, it informed him that the requested agreement concerned a report ‘published’ at Nyborg on 8 September 1987 by the Committee of Governors, that it had never, itself, been called upon to make a decision in that regard and that it was necessary for him to address his request to the Governors of the Central Banks or to the ECB .
Nõukogu vastas hagejale 11. mail 1999 oma esimeses kirjas, et ta ei leidnud otsitavat dokumenti, samas kui 2. augusti 1999. aasta kirjaga andis ta hagejale teada, et taotletud kokkulepe puudutab aruannet, mis „avaldati” Nyborgis 8. septembril 1987 presidentide komitee poolt, ja et temal ei ole kunagi palutud selle kohta otsust teha ning et pöörduda tuleb keskpankade presidentide poole või EKP-sse.
It should be pointed out that:
Tuleb rõhutada, et: