natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under Article 220(2)(b) of the CCC, subsequent entry in the accounts of the duty resulting from a customs debt must not occur where the amount of duty legally owed failed to be entered in the accounts as a result of an error on the part of the customs authorities which could not reasonably
Vastavalt Esimese Astme Kohtu tuvastatud asjaoludele importis apellatsioonkaebuse esitaja ajavahemikul 5. aprillist 1995 kuni 20. novembrini 1997 ning andis ühenduses vabasse ringlusse õunamahla ja pirnimahla kontsentraati, mis deklareeriti Türgi pärit-
According to the findings of fact made by the Court of First Instance, between 5 April 1995 and 20 November 1997 the appellant imported and put into free circulation in the Community apple and pear juice concentrates declared as being from and
Ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkt b sätestab, et tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei tehta järelarvestuskannet, kui tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik
They stated, moreover, that further checks were to be carried out.
Lisaks andsid Türgi ametiasutused teada, et kavas on läbi viia ka teisi kontrolle.
originating in Turkey.
olu ja sealt toodud kaubana.
That type of product was imported into the Community using A.TR.1 certificates with the effect that those products qualified for the exemption from customs duties provided for by the Association Agreement and the Additional Protocol.
Seda liiki kauba import ühendusse toimus sertifikaatide A.TR.1 alusel, nii et neile toodetele kohaldati assotsiatsioonilepingu lisaprotokollis ettenähtud imporditollimaksuvabastust.
Consequently, the Italian authorities carried out postclearance checks on 103 A.TR.1 certificates submitted by the appellant in the course of various import operations.
Selle tõttu sooritasid Itaalia ametiasutused apellandi poolt eri imporditoimingute käigus esitatud 103 sertifikaadi A.TR.1 järelkontrolli.
In accordance with Article 29 of Decision No 1/95, the customs services in Ravenna (Italy) carried out a postclearance documentary check on the authenticity of A.TR.1 certificate D 141591 submitted by the appellant in the course of one of the import operations for the period from 5 April 1995 to 20 November 1997.
Ravenna (Itaalia) tolliteenistus kontrollis tollivormistusjärgselt dokumente seoses sertifikaadi A.TR.1 D 141591 autentsusega, mille apellatsioonkaebuse esitaja esitas ühe ajavahemikul 5. aprillist 1995 kuni 20. novembrini 1997 tehtud imporditoimingu käigus.
In accordance with the relevant provisions, the request for verification of the authenticity of that certificate was sent to the Turkish authorities.
Vastavalt otsuse nr 1/95 artiklile 29 esitati Türgi ametiasutustele taotlus kontrollida selle sertifikaadi autentsust.
By letter of 10 July 1998, the Permanent Representation of the Republic of Turkey to the European Union (‘the Turkish Perman- ent Representation’) notified the Commission that A.TR.1 certificates submitted by the appellant, listed in an annex to that letter and concerning exports by the Turkish company Akman to Italy, were ‘false’.
Türgi Vabariigi alaline esindus Euroopa Liidu juures (edaspidi „Türgi alaline esindus”) teatas 10. juuli 1998. aasta kirjas komisjonile, selle kirja lisas loetletud sertifikaadid A.TR.1, mis apellatsioonkaebuse esitaja oli esitanud seoses Türgi äriühingu Akman ekspordiga Itaaliasse, on valed (false).
The Commission forwarded that letter to the Italian customs authorities by letter of 20 July 1998.
Komisjon edastas selle kirja Itaalia tollile 20. juuli 1998 aasta kirjaga.
By letter of 15 May 1998, the Turkish authorities notified the Ravenna customs services that the checks carried out showed
Türgi ametiasutused teatasid 15. mai 1998. aasta kirjas Ravenna tolliteenistusele, et kontrolli tulemusel ilmnes, et sertifikaat
Between 12 and 15 October 1998 and between 30 November and 2 December 1998, the European Commission’s Unit for the Coordination of Fraud Prevention ((UCLAF), predecessor to OLAF) carried out checks in Turkey.
Komisjoni pettuste ennetamise koordinatsiooniüksus (UCLAF, OLAF-i eelkäija) viis 12.–15. oktoobril 1998 ja 30. novembril–2. detsembril 1998 Türgis läbi uurimise.
By letter of 8 March 1999, the Turkish Permanent Representation notified the customs services in Ravenna that 32 A.TR.1 certificates submitted by the appellant (‘the certificates at issue’), including 18 of the certificates listed in the annex to the letter of 10 July 1998, had been neither issued nor validated by the Turkish authorities.
Türgi alaline esindus teatas 8. märtsi 1999. aasta kirjaga Ravenna tolliteenistusele, et apellatsioonkaebuse esitaja esitatud 32 sertifikaati A.TR.1 (edaspidi „vaidlusalused sertifikaadid”), sh 18 sertifikaati, mis olid loetletud 10. juuli 1998. aasta kirja lisas, ei ole Türgi ametiasutuste poolt koostatud ega kinnitatud.
By letter of 28 March 2000 to the Ravenna customs services, the appellant, relying on Article 220(2)(b) and Articles 236 and 239 of the CCC, claimed that import duties should not have been entered in the accounts postclearance and that the import duties claimed should be repaid.
Ravenna tolliteenistusele 28. märtsil 2000 saadetud kirjas esitas apellatsioonkaebuse esitaja ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b ning artiklite 236 ja 239 alusel taotluse jätta nõutavate imporditollimaksude kohta järelarvestuskanne tegemata ja need tagasi maksta.
In support of its claim, the appellant pleaded its good faith, errors on the part of the competent authorities that could not have been detected and deficiencies attributable to those authorities.
Oma taotluses tugines apellatsioonkaebuse esitaja oma heausksusele, pädevate asutuste vigadele, mida ei olnud võimalik avastada, ja nendele ametiasutustele omistatud rikkumistele.
By letter of 30 November 2001, the Italian Republic asked the Commission to decide whether it was appropriate to waive subsequent entry in the accounts of the import duties claimed from the appellant pursuant to Article 220(2)(b) of the CCC, or to repay those duties under Article 239 of the CCC.
Itaalia Vabariik palus 30. novembri 2001. aasta kirjaga teha komisjonil otsus, kas on põhjendatud jätta apellatsioonkaebuse esitajalt ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b alusel nõutavate imporditollimaksude kohta järelarvestuskanne tegemata või maksta need imporditollimaksud ühenduse tolliseadustiku artikli 239 alusel tagasi.
By letter of 3 June 2002, the Commission requested certain additional information from the Italian authorities. They replied by letter of 7 June 2002.
Komisjon palus Itaalia ametiasutustelt täiendavat teavet 3. juuni 2002. aasta kirjaga, millele need asutused vastasid 7. juuni 2002. aasta kirjaga.
By letter of 25 July 2002, the Commission informed the appellant of its intention not to consent to its claim.
Komisjon teatas 25. juuli 2002. aasta kirjaga apellatsioonkaebuse esitajale, et ei kavatse tema taotlust rahuldada.
Before taking a final decision, however, the Commission invited the appellant to advise it of any observations it may have and to have access to the file so that it may inspect the non-confidential documents.
Enne lõpliku otsuse tegemist palus komisjon apellatsioonkaebuse esitajal siiski esitada oma võimalikud märkused ja vaadata toimik läbi, et tutvuda mittekonfidentsiaalsete dokumen-
The Italian customs authorities took the view that it was clear from all the cor -respondence exchanged between themselves, the Commission, UCLAF and the Turkish authorities that the latter considered 48 A.TR.1 certificates, including the certificates at issue, relating to exports to Italy by the appellant through the Turkish company Akman, to be either forged or irregular.
Itaalia toll leidis enda, komisjoni, UCLAF-i ja Türgi ametiasutuste vahel asetleidnud kirjavahetuse alusel, et 48 sertifikaati A.TR.1, sh vaidlusalused sertifikaadid ekspordi kohta Itaaliasse, mille apellatsioonkaebuse esitaja teostas Türgi äriühingu Akman kaudu, on kas valed või nõuetele mittevastavad.
In the present case, the 32 certificates at issue (corresponding to customs duties totalling ITL 3 296 190 371 or EUR 1 702 340.25) were considered to be forged, given that they had been neither issued nor validated by Turkish customs offices.
Käesoleval juhul peetakse võltsituks 32 vaidlusalust sertifikaati (mis vastavad tollimaksudele kogusummas 3 296 190 371 Itaalia liiri, s.o 1 702 340,25 eurot), kuna neid ei ole väljastanud ega kinnitanud Türgi tolliasutused.
On the other hand, the 16 other certificates (corresponding to customs duties totalling ITL 1 904 763 758 or EUR 983 728.38) were classified as invalid, given that, whilst they had been issued by the Turkish customs authorities, the goods concerned did not originate in Turkey.
Seevastu 16 ülejäänud sertifikaati (mis vastavad tollimaksudele kogusummas 1 904 763 758 Itaalia liiri, s.o 983 728,38 eurot) on kehtetud, kuna vaatamata sellele, et nende väljastajaks on Türgi toll, ei olnud kaubad Türgi päritolu.
Since all 48 certificates had been classified as either forged or invalid, the goods to which they related could not qualify for the preferential treatment accorded to imported Turkish agricultural products.
Kuna kõik 48 sertifikaati on tunnistatud kas võltsituks või kehtetuks, ei saa neis märgitud kaupadele kohaldada Türgi põllumajandustoodete impordil ettenähtud sooduskohtlemist.
Accordingly, the Italian customs administration demanded the sum of ITL 5 200 954 129 or EUR 2 686 068.63 from the appellant by way of unpaid customs duties.
Seetõttu nõudis Itaalia toll, et apellatsioonkaebuse esitaja maksaks tasumisele kuuluva tollimaksu kogusummas 5 200 954 129 Itaalia liiri, s.o 2 686 068,63 eurot.
B — The proceedings before the Court of First Instance and the contested judgment file at the Commission’s offices.
B. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus tidega. Apellatsioonkaebuse esitaja esindajad tutvusid 6. augustil 2002 komisjoni ruumides haldustoimikuga.
They also signed a declaration confirming that they had had access to the documents listed in an annex to that declaration.
Lisaks kirjutasid nad alla avaldusele, millega kinnitasid, et neile anti juurdepääs selle avalduse lisas loetletud dokumentidele.
By application lodged at the Registry of the Court of First Instance on 29 January 2003, the appellant brought an action against the Commission and claimed that the Court should annul Article 2 of the contested decision.
29. jaanuaril 2003 kohtukantseleisse saabunud hagiavaldusega esitas apellatsioonkaebuse esitaja komisjoni vastu hagi ja palus tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2.
It put forward three pleas in law in support of its action, alleging, firstly, infringement of the rights of the defence, secondly, infringement of Article 239 of the CCC and, thirdly, infringement of Article 220(2)(b) of the CCC.
Ta esitab oma nõuete alusena kolm väidet, millest esimene tuleneb kaitseõiguse rikkumisest, teine ühenduse tolliseadustiku artikli 239 rikkumisest ja kolmas ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b rikkumisest.
By letter of 15 August 2002, the appellant submitted its observations to the Commission.
Apellatsioonkaebuse esitaja esitas komisjonile oma märkused 15. augusti 2002. aasta kirjaga.
It maintained, in particular, its position that the competent customs authorities had committed factual errors that it could not have detected, errors which it also likened to failings capable of giving rise to a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
Kirjas jäi ta eelkõige oma seisukoha juurde, et tolliasutused on aktiivse tegutsemisega teinud vigu, mida tal ei ole olnud võimalik avastada ja mida ta samastab rikkumistega, mis võivad kaasa tuua eriolukorra ühenduse tolliseadustiku artikli 239 tähenduses.
The Commission contended that the Court should dismiss the action and order the appellant to pay the costs.
Komisjon palus jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
The Court dismissed the action in its entirety.
Esimese Astme Kohus jättis hagi täies ulatuses rahuldamata.
First plea in law
Esimene väide
By the first plea in law, the appellant maintained that its rights of defence had been infringed during the administrative proced- ure in that, although it had had access to the file containing the documents on which the Commission based the contested decision, it had not had access to documents which had
Esimeses väites kinnitas apellatsioonkaebuse esitaja, et haldusmenetluse käigus rikuti tema kaitseõigust sellega, et kuigi tal oli juurdepääs toimikule, mis sisaldas dokumente, mille alusel komisjon tegi oma vaidlustatud otsuse, ei olnud tal siiski juurdepääsu
On 18 October 2002, the Commission adopted the contested decision, which was notified to the appellant on 21 November 2002.
Komisjon võttis 18. oktoobril 2002 vastu vaidlustatud otsuse, mis tehti apellatsioonkaebuse esitajale teatavaks 21. novembril 2002.
Firstly, the Commission concluded that it was appropriate to enter in the accounts the import duties that were the subjectmatter of the claim.
Esiteks leidis komisjon, et arvestuskande tegemine taotluse esemeks olevate imporditollimaksude kohta on põhjendatud.
Secondly, however, it concluded that it was appropriate to repay import duties in respect of the part of the claim relating to the 16 invalid certificates since, in that regard, the appellant was in a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
Teiseks leidis komisjon seejärel, et on põhjendatud maksta tagasi imporditollimaksud seoses taotluse osaga, mis puudutas 16 kehtetut sertifikaati, kuna komisjoni arvates oli apellatsioonkaebuse esitaja puhul nende sertifikaatidega seoses tegemist eriolukorraga ühenduse tolliseadustiku artikli 239 tähenduses.
Thirdly, with regard to the 32 certificates at issue, it concluded, on the other hand, that the circumstances relied on by the appellant could not give rise to a special situation within the meaning of Article 239 of the CCC.
Kolmandaks leidis komisjon aga 32 vaidlusaluse sertifikaadi osas, et apellatsioonkaebuse esitaja väljatoodud asjaoludel ei saa tekkida eriolukorda ühenduse tolliseadustiku artikli 239 tähenduses.
Consequently, in Article 2 of the contested decision, the Commission decided that it was not appropriate to repay the import duties relating to those certificates, amounting to EUR 1 702 340.25.
Seega otsustas komisjon vaidlustatud otsuse artiklis 2, et nende sertifikaatidega seotud imporditollimaksude tagasimaksmine summas 1 702 340,25 eurot ei ole põhjendatud.
OPINION OF MS TRSTENJAK — CASE C-204/07 P a decisive influence on the Commission’s overall assessment of the situation.
KOHTUJURIST TRSTENJAKI ETTEPANEK – KOHTUASI C-204/07 P dokumentidele, millel oli otsustav tähtsus komisjoni poolt olukorrale antud tervikliku hinnangu seisukohalt.
With regard to the documents used by the Commission as the basis for the contested decision, the Court found, in paragraphs 98 to 100 of the contested judgment, that the appellant had consulted the file relating to the contested decision at the Commission’s offices and had signed a written declaration expressly confirming that access had been granted to all documents directly or indirectly connected with the matter at issue.
Seoses vaidlustatud otsuse põhjendamiseks komisjoni poolt kasutatud dokumentidega on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98–100 tuvastanud, et apellatsioonkaebuse esitaja on komisjoni ruumides toimikuga tutvunud ning kirjutanud alla kirjalikule avaldusele, milles kinnitas otsesõnu, et tal oli võimalik tutvuda kõigi vaidlusaluse asjaga otsest või kaudset seost omavate dokumentidega.
Furthermore, a list was annexed to that declaration setting out all the documents to which the appellant’s representative had had access.
Pealegi lisati sellele avaldusele loetelu kõigist dokumentidest, millele apellatsioonkaebuse esitaja esindajal oli juurdepääs.
On the basis of that list, the Court concluded that the appellant had indeed consulted various documents which, according to its submissions, it had been unable to consult.
Selle loetelu alusel tuvastas Esimese Astme Kohus, et apellatsioonkaebuse esitajal oli tegelikult juurdepääs erinevatele dokumentidele, millega ta oma väite kohaselt tutvuda ei saanud.
Rejecting that plea in law, the Court held, in paragraph 88 of the contested judgment, that, in that context, the principle of respect for the rights of the defence implies only that the party concerned be placed in a position in which it may effectively make its views known as regards the evidence — including the documents — used against it by the Commission as a basis for the decision, and that there is therefore no requirement for Commission, acting on its own initiative, to grant access to all the documents which may have some connection with the case at issue when an application for remission is referred to it.
Seda väidet tagasi lükates on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88 sedastanud, et selles valdkonnas nõuab kaitseõiguse tagamise põhimõte üksnes seda, et huvitatud isikul oleks võimalus tõhusalt esitada oma seisukoht asjaolude, sh dokumentide kohta, mille alusel komisjon on oma otsuse teinud, ning seega ei tulene sellest põhimõttest nõue, et komisjon peab juhul, kui talle on esitatud tollimaksu vähendamise taotlus, võimaldama omal algatusel juurdepääsu kõigile dokumentidele, mis võivad olla käsitletava asjaga seotud.
As to the correspondence exchanged by the Commission and UCLAF with the Turkish authorities and the national customs authorities of the Member States, the Court held that there was no evidence to suggest that the Commission based the contested decision on any documents other than those in the file to which the applicant had access at the consultation on 6 August 2002.
Mis puudutab komisjoni ja UCLAF-i kirjavahetust Türgi ametiasutustega ja liikmesriikide tolliasutustega, siis ei anna Esimese Astme Kohtu otsuse kohaselt miski alust arvata, et komisjon tegi vaidlustatud otsuse muude kui nende dokumentide alusel, millele hagejal oli juurdepääs 6. augustil 2002 toimikuga tutvudes.
The second plea in law, which alleged infringement of Article 239 of the CCC and was also rejected by the Court of First Instance, is composed of four parts.
Teine väide, mis tugines ühenduse tolliseadustiku artikli 239 rikkumisele ning mille Esimese Astme Kohus samuti tagasi lükkas, koosneb neljast osast.
The first part concerns incorrect classification of A.TR.1 movement of goods certificate D 437214.
Väite esimene osa puudutab liikumissertifikaadile A.TR.1 D 437214 antud vale hinnangut.
The second and third parts relate,
Väite teise ja kolmanda
The Court then held, in paragraph 92, that the fact that the documents to which the appellant had been unable to obtain access during the administrative procedure were not expressly mentioned in the contested decision did not preclude the fact that the contested decision may have been based on some of those documents.
Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92 otsustanud, et asjaolu, et dokumente, millega apellatsioonkaebuse esitaja ei saanud haldusmenetluse raames tutvuda, ei ole vaidlustatud otsuses sõnaselgelt mainitud, ei välista, et mõni neist dokumentidest võis olla vaidlustatud otsuse aluseks.
This could not apply to all of the voluminous correspondence to which the appellant referred, since at least some of those documents simply related to the background to the case at issue.
Samas ei saa nõustuda, et see järeldus kehtib kogu mahuka kirjavahetuse kohta, millele apellatsioonkaebuse esitaja viitab, kuna vähemalt mõned neist dokumentidest puudutavad üksnes kohtuasja tausta.
With regard to those documents ‘relating to the background’, the Court of First Instance held that, where documents which have not been used as the basis of a contested decision are not communicated, any failure to communicate them is irrelevant, given that such documents cannot, in any case, have any bearing on the contested decision.
Seoses selliste kohtuasja „taustaga seotud” dokumentidega on Esimese Astme Kohus selgitanud, et kui jäetakse edastamata dokumendid, mis ei olnud vaidlustatud otsuse aluseks, ei oma selline edastamata jätmine tähtsust, kuna need dokumendid ei saanud mingil juhul mõjutada vaidlustatud otsust.
Accordingly, it rejected the first plea in law as irrelevant, in so far as it concerned the failure to communicate such documents.
Kuna esimene väide puudutas selliste dokumentide edastamata jätmist, lükkas Esimese Astme Kohus selle väite tagasi kui ainetu.
respectively, to serious deficiencies attributable to the Turkish authorities and those attributable to the Commission.
osaga heidetakse Türgi ametiasutustele ja komisjonile ette tõsiseid rikkumisi eriolukorra tuvastamisel ühenduse tolliseadustiku artikli 239 mõttes.
Lastly, the fourth part concerns lack of obvious negligence on the part of the appellant and the assessment of commercial risks.
Väite neljas osa käsitleb apellatsioonkaebuse esitaja ilmse hooletuse puudumist ja äririskide hindamist.
The Court then examined the second part of the second plea in law, alleging various deficiencies attributable to the Turkish authorities, which were essentially based on the proposition that the Turkish authorities did in fact issue and endorse the certificates at issue.
Seejärel uuris Esimese Astme Kohus teise väite teist osa, mis puudutab Türgi ametiasutuste kohustuste rikkumiste kohta esitatud erinevaid väiteid, mis põhinevad peamiselt seisukohal, et vaidlusalused sertifikaadid olid tegelikult väljastatud ja allkirjastatud nimetatud ametiasutuste poolt.
With regard to the first part of the second plea in law, the Court first recalled that determination of the origin of goods is based on a division of powers between the authorities of the exporting country and those of the importing country, origin being established by the authorities of the exporting country, and then examined the correspondence between the Commission, the Italian authorities and the Turkish authorities.
Seoses teise väite esimese osaga meenutas Esimese Astme Kohus kõigepealt, et kaupade päritolu kindlaksmääramine põhineb eksportiva ja importiva riigi ametiasutuste pädevuse jaotusel, mille kohaselt eksportiva riigi ametiasutused määratlevad päritolu, ning uuris seejärel komisjoni ning Itaalia ja Türgi ametiasutuste kirjavahetust.
In that regard, the Court noted in paragraph 122 that the Commission based the part of its contested decision concerning the forged certificates essentially on the Turkish authorities’ letter of 8 March 1999 to the Ravenna customs services.
Selle osas tuvastas Esimese Astme Kohus oma otsuse punktis 122, et komisjon on vaidlustatud otsuse võltsitud sertifikaate puudutava osa puhul tuginenud peamiselt Türgi ametiasutuste poolt 8. märtsil 1999 Ravenna tolliteenistusele saadetud kirjale.
However, the Court noted that a comparison between the wording of that letter and the wording of subsequent communications from the Turkish authorities disclosed ambiguities as to the classification of certificate D 437214 and that the Commission was not in a position properly to conclude that certificate D 437214 had been forged prior to the adoption of the contested decision (paragraphs 124 and 128).
Siiski on Esimese Astme Kohus pärast selle kirja sisu võrdlemist Türgi ametiasutuste järgnevate teadetega tuvastanud, et sertifikaadi D 437214 määratlus ei ole päris täpne ning et komisjon ei saanud enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist teha õiguspäraselt otsust, et sertifikaat D 437214 on võltsitud (kohtuotsuse punktid 124 ja 128).