natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the present case, it is clear from the order for reference that the claimants in the main proceedings have made an application to the High Court for judicial review of implementation of Directive 2005/35 in the United Kingdom and that they may make such an application even though, when the application was made, the period prescribed for implementation of the directive had not yet expired and no national implementing measures had been adopted.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja hagejad on esitanud High Court’ile hagi direktiivi 2005/35 õiguspärasuse kontrollimiseks, vaidlustades selle ülevõtmise Ühendkuningriigis, ning et neil on võimalus see hagi esitada vaatamata sellele, et hagi esitamise kuupäeval ei olnud kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtaeg veel möödunud ning direktiivi ülevõtmiseks ei oldud ühtki siseriiklikku õigusakti vastu võetud.
Nor is it disputed before the Court of Justice that the questions submitted are relevant to the outcome of the main proceedings, as the adoption of national measures designed to transpose a directive into domestic law in the United Kingdom may be subject to the condition that the directive be valid (see British American Tobacco (Investments) and Imperial Tobacco, paragraph 37).
Pealegi ei ole Euroopa Kohtule esitatud vastuväiteid, mille kohaselt ei ole esitatud küsimused põhikohtuasja lahenduse seisukohalt asjakohased, kuna direktiivi kehtivus võib olla eelduseks selle direktiivi Ühendkuningriigi õiguskorda ülevõtvate siseriiklike õigusaktide vastuvõtmisele (vt eespool viidatud kohtuotsus British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, punkt 37).
It is therefore not obvious that the ruling sought by the national court on the validity of Directive 2005/35 bears no relation to the actual facts of the main action or its purpose or concerns a hypothetical problem.
Seega ei saa öelda, et oleks ilmne, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus direktiivi 2005/35 kehtivuse kohta ei ole seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega ning et tegemist on hüpoteetilise probleemiga.
Consideration of the questions referred for a preliminary ruling
Eelotsuse küsimused
Questions 1 to 3
Esimene, teine ja kolmas küsimus
By its first three questions, the national court essentially requests the Court of Justice to assess the validity of Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 in the light of Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to Marpol 73/78
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub esimese, teise ja kolmanda küsimusega sisuliselt Euroopa Kohtul hinnata direktiivi 2005/35 artiklite 4 ja 5 kehtivust lähtuvalt Marpoli konventsiooni 73/78 I lisa 9. reeglist ja 11. reegli punktist b ning konventsiooni II lisa 5. reeglist ja 6. reegli punktist b ning Montego Bay konventsiooni
The claimants in the main proceedings and the Greek, Cypriot and Maltese Governments submit that Articles 4 and 5 of Directive 2005/35 do not comply with Marpol 73/78 or UNCLOS in several respects.
Põhikohtuasja hagejad ning Kreeka, Küprose ja Malta valitsus väidavad, et direktiivi 2005/35 artiklite 4 ja 5 puhul ei ole paljudes küsimustes kinni peetud Marpoli konventsioonist 73/78 ega Montego Bay konventsioonist.
In particular, by laying down that liability is to be incurred for serious negligence, those articles establish a stricter liability regime for accidental discharges than that laid down in Article 4 of Marpol 73/78, read in conjunction with Regulations 9 and 11(b) of Annex I, and Regulations 5 and 6(b) of Annex II, to that Convention.
Kuna nimetatud artiklid näevad ette vastutuse raske hooletuse korral, on nendega saasteainete avariiolukorras merreheitmise juhtudeks kehtestatud rangem vastutuse määr võrreldes sellega, mis on ette nähtud Marpoli konventsiooni 73/78 artiklis 4 selle koostoimes nimetatud konventsiooni I lisa 9. reegli ja 11. reegli punktiga b ning konventsiooni II lisa 5. reegli ja 6. reegli punktiga b.
The claimants in the main proceedings and the abovementioned governments proceed on the basis that the legality of Directive 2005/35 may be assessed in the light of UNCLOS, since the Community is a party thereto and it thus forms an integral part of the Community legal order.
Põhikohtuasja hagejad ja eespool nimetatud valitsused lähtuvad seejuures eeldusest, et direktiivi 2005/35 õiguspärasust saab hinnata Montego Bay konventsiooni alusel, kuna ühendus on selle konventsiooni osapool ning konventsioon kuulub lahutamatu osana ühenduse õiguskorda.
In their submission, the directive’s legality may also be assessed in the light of Marpol 73/78.
Nad on seisukohal, et direktiivi õiguspärasuse hindamisel tuleb lähtuda ka Marpoli konventsioonist 73/78.
They state that UNCLOS defines and governs the extent of the jurisdiction of the Contracting Parties in their actions on the high seas, in their exclusive economic zones and in international straits.
Montego Bay konventsioon määratleb ja reguleerib osapoolte pädevuse ulatuse avamerel, majandusvööndis ja rahvusvahelistes väinades.
Thus, the Community lacks the power to adopt legislation applying to discharges from ships not flying the flag of one of the Member States, save to the extent that UNCLOS accords the Community the right to adopt such legislation.
Ühendus on pädev võtma vastu õigusakti, mida kohaldatakse sellise saaste merreheitmisele, mis pärineb laevadelt, mis ei sõida mõne ühenduse liikmesriigi lipu all, vaid sel määral, milles õigus niisugust õigusakti vastu võtta on kooskõlas Montego Bay konventsiooniga.
Under UNCLOS, the Contracting Parties have the power only to adopt legislation implementing the international rules and standards in such marine areas, that is to say, in the present case, the provisions of Marpol 73/78.
Kõnealuse konventsiooni kohaselt on osapooled pädevad võtma vastu vaid õigusakti, millega rakendatakse niisugustel merealadel kehtivaid rahvusvahelisi eeskirju ja norme, st Marpoli konventsiooni 73/78 sätteid.
This power is specified with regard to the high seas in Article 211(1) and (2) of UNCLOS, with regard to international straits in Articles 42(1)(b) and 45 of that Convention and with regard to the exclusive economic zone in Article 211(5).
Avamerd puudutavat pädevust on täpsustatud Montego Bay konventsiooni artikli 211 lõigetes 1 ja 2, rahvusvahelisi väinu puudutavat pädevust kõnealuse konventsiooni artikli 42 lõike 1 punktis b ja artiklis 45, ning majandusvööndit puudutavat pädevust selle konventsiooni artikli 211 lõikes 5.
The same holds for territorial waters, by virtue of Article 2(3) of UNCLOS.
Montego Bay konventsiooni artikli 2 lõike 3 kohaselt kehtib sama ka territoriaalvete osas.
The claimants in the main proceedings add that the legality of Directive 2005/35 must be assessed in the light of Marpol 73/78 for the further reason that the Community legislature seeks to implement the latter in Community law by means of that directive.
Põhikohtuasja hagejad lisavad, et direktiivi 2005/35 õiguspärasust tuleb lähtuvalt Marpoli konventsioonist 73/78 hinnata ka seetõttu, et ühenduse seadusandja kavandab selle konventsiooni ühenduse õigusesse üle võtta nimetatud direktiiviga.
Furthermore, the field of maritime transport is a field where the Community has assumed the function of regulating the implementation of the international obligations of the Member States.
Pealegi on meretranspordi valdkond selline valdkond, kus ühendusel on liikmesriikide rahvusvaheliste kohustuste rakendamise reguleerija roll.
The position is analogous to that under the General Agreement on Tariffs and Trade of 30 October 1947 (‘GATT 1947’) before the advent of the Agreement establishing the World Trade Organisation, where the Community, without becoming a party to GATT 1947, succeeded to the obligations of Member States through its actions under the common commercial policy.
Olukord on analoogne sellega, mis kehtis 30. oktoobri 1947. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe (edaspidi „1947. aasta GATT”) alusel enne kokkuleppe lisa vastuvõtmist, millega loodi Maailma Kaubandusorganisatsioon, st tegemist oli olukorraga, kus ühendus vaatamata sellele, et ta ei olnud nimetatud kokkuleppe osapool, võttis ühise kaubanduspoliitika valdkonnas tegutsemisega üle liikmesriikide kohustused.
The field covered by GATT 1947 was thereby brought within the jurisdiction of the Community, its provisions having the effect of binding the Community.
Seeläbi läksid 1947. aasta GATT-iga hõlmatud valdkonnad ühenduse pädevusalasse ning kõnealuse kokkuleppe sätted muutusid tema jaoks siduvaks.
It is clear from Article 300(7) EC that the Community institutions are bound by agreements concluded by the Community and, consequently, that those agreements have primacy over secondary Community legislation (see, to this effect, Case C-61/94 Commission v Germany [1996] ECR I-3989, paragraph 52, and Case C-311/04 Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht [2006] ECR I-609, paragraph 25).
EÜ artikli 300 lõikest 7 tuleneb, et ühenduse poolt sõlmitud lepingud on ühenduse institutsioonidele siduvad ning järelikult on need lepingud ühenduse teiseste õigusaktide suhtes ülimuslikud (vt selle kohta 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-61/94: komisjon vs. Saksamaa, EKL 1996, lk I-3989, punkt 52, ja 12. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-311/04: Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, EKL 2006, lk I-609, punkt 25).
It follows that the validity of a measure of secondary Community legislation may be affected by the fact that it is incompatible with such rules of international law.
Järelikult võib ühenduse teisese õigusakti vastuolu niisuguste rahvusvahelise õiguse normidega mõjutada selle akti kehtivust.
Where that invalidity is pleaded before a national court, the Court of Justice thus reviews,
Kui kehtetust on kasutatud argumendina siseriiklikus kohtus, kontrollib Euroopa Kohus EÜ artikli 234 alusel asjassepuutuva
First, the Community must be bound by those rules (see Joined Cases 21/72 to 24/72 International Fruit Company and Others [1972] ECR 1219, paragraph 7).
Esiteks peavad need normid olema ühendusele siduvad (vt 12. detsembri 1972. aasta otsus kohtuasjades 21/72–24/72: International Fruit Company jt. EKL 1972, lk 1219, punkt 7).
Second, the Court can examine the validity of Community legislation in the light of an international treaty only where the nature and the broad logic of the latter do not preclude this and, in addition, the treaty’s provisions appear, as regards their content, to be unconditional and sufficiently precise (see to this effect, in particular, Case C-344/04 IATA and ELFAA [2006] ECR I-403, paragraph 39).
Teiseks saab Euroopa Kohus uurida ühenduse õigusakti kehtivust rahvusvahelise lepingu alusel vaid juhul, kui vastava lepingu laad ega ülesehitus seda ei välista ning kui selle sätted on oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed (vt selle kohta eelkõige 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I-403, punkt 39).
It must therefore be examined whether Marpol 73/78 and UNCLOS meet those conditions.
Seega tuleb uurida, kas Marpoli konventsiooni 73/78 ja Montego Bay konventsiooni puhul on need kaks tingimust täidetud.
First, with regard to Marpol 73/78, it is to be observed at the outset that the Community is not a party to this Convention.
Esiteks tuleb Marpoli konventsiooni 73/78 osas märkida, et ühendus ei ole selle konventsiooni osapool.
Furthermore, as the Court has already held, it does not appear that the Community has assumed, under the EC Treaty, the powers previously exercised by the Member States in the field to which Marpol 73/78 applies, nor that, consequently, its provisions have the effect of binding the Community (Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16).
Pealegi, nagu Euroopa Kohus on juba varem nentinud, ei ole ühendus Marpoli konventsiooniga 73/78 reguleeritavas valdkonnas varem liikmesriikidele kuulunud pädevust EÜ asutamislepingu kohaselt üle võtnud ning järelikult ei ole kõnealuse konventsiooni sätted ühendusele siduvad (14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-379/92: Peralta, EKL 1994, lk I-3453, punkt 16).
In this regard, Marpol 73/78 can therefore be distinguished from GATT 1947 within the framework of which the Community progressively assumed powers previously exercised by the Member States, with the consequence that it became bound by the obligations flowing from that agreement (see to this effect, in particular, International Fruit Company and Others, paragraphs 10 to 18).
Selles osas erineb Marpoli konventsioon 73/78 1947. aasta GATT-ist, kus ühendus on varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse järg-järgult üle võtnud, mille tulemusena on nimetatud kokkuleppest tulenevad kohustused talle siduvad (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus International Fruit Company jt, punktid 10–18).
Accordingly, this caselaw relating to GATT 1947 cannot be applied to MARPOL 73/78.
Seega ei saa Marpoli konventsiooni 73/78 hindamisel lähtuda 1947. aasta GATT-iga seonduvast kohtupraktikast.
It is true that all the Member States of the Community are parties to Marpol 73/78.
On tõsi, et kõik ühenduse liikmesriigid on Marpoli konventsiooni 73/78 osapooled.
Nevertheless, in the absence of a full transfer of the powers previously exercised by the Member States to the Community, the latter cannot, simply because all those States are parties to Marpol 73/78, be bound by the rules set out therein, which it has not itself approved.
Sellegipoolest ei ole ühendus ainuüksi seetõttu, et kõik liikmesriigid on Marpoli konventsiooni 73/78 osapooled, seotud eeskirjadega, mis sisalduvad eelnimetatud konventsioonis, mida ta ise ei ole heaks kiitnud, kuna varem liikmesriikidele kuulunud pädevuste terviklikku üleminekut ühendusele ei ole toimunud.
Since the Community is not bound by Marpol 73/78, the mere fact that Directive 2005/35 has the objective of incorporating certain rules set out in that Convention into Community law is likewise not sufficient for it to be incumbent upon the Court to review the directive’s legality in the light of the Convention.
Kuna Marpoli konventsioon 73/78 ei ole ühendusele siduv, ei ole ainuüksi asjaolu, et direktiivi 2005/35 eesmärk on nimetatud konventsiooni teatud sätted ühenduse õigusesse üle võtta, piisav selleks, et Euroopa Kohus võiks selle direktiivi õiguspärasust kontrollida nimetatud konventsiooni alusel.
Admittedly, as is clear from settled caselaw, the powers of the Community must be exercised in observance of international law, including provisions of international agreements in so far as they codify customary rules of general international law (see, to this effect, Case C-286/90 Poulsen and Diva Navigation [1992] ECR I-6019, paragraphs 9 and 10; Case C-405/92 Mondiet [1993] ECR I-6133, paragraphs 13 to 15; and Case C-162/96 Racke [1998] ECR I-3655, paragraph 45).
Muidugi, nagu väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, peab ühendus oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust, sh rahvusvaheliste konventsioonide sätteid, kuivõrd neis on kodifitseeritud üldise rahvusvahelise õiguse poolt tunnustatud tavaõiguse normid (vt selle kohta 24. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-286/90: Poulsen ja Diva Navigation, EKL 1992, lk I-6019, punktid 9 ja 10; 24. novembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-405/92: Mondiet, EKL 1993, lk I-6133, punktid 13–15, ja 16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-162/96: Racke, EKL 1998, lk I-3655, punkt 45).
None the less, it does not appear that Regulations 9 and 11(b) of Annex I to Marpol 73/78 and Regulations 5 and 6(b) of Annex II to that Convention are the expression of customary rules of general international law.
Sellegipoolest ei saa öelda, et Marpoli konventsiooni 73/78 I lisa 9. reegel, 11. reegli punkt b ning konventsiooni II lisa 5. reegel ja 6. reegli punkt b kujutaksid endast üldises rahvusvahelises õiguses tunnustatud tavaõiguse norme.
In those circumstances, it is clear that the validity of Directive 2005/35 cannot be assessed in the light of Marpol 73/78, even though it binds the Member States.
Neil asjaoludel tuleb nentida, et direktiivi 2005/35 kehtivust ei saa hinnata Marpoli konventsiooni 73/78 alusel, kuigi see on liikmesriikidele siduv.
The latter fact is, however, liable to have consequences for the interpretation of, first, UNCLOS and, second, the provisions of secondary law which fall within the field of application of Marpol 73/78.
Viimati nimetatud asjaolu võib siiski omada tähtsust ühelt poolt Montego Bay konventsiooni ja teiselt poolt Marpoli konventsiooni 73/78 kohaldamisalasse kuuluvate teiseste õigusnormide tõlgendamise seisukohalt.
In view of the customary principle of good faith, which forms part of general international law, and of Article 10 EC, it is incumbent upon the Court to interpret those provisions taking account of Marpol 73/78.
Üldisesse rahvusvahelisse õigusesse kuuluvat tavaõigusel põhinevat heausksuse põhimõtet ja EÜ artiklit 10 arvestades peab Euroopa Kohus kõnealuste sätete tõlgendamisel Marpoli konventsiooni 73/78 arvesse võtma.
Second, UNCLOS was signed by the Community and approved by Decision 98/392, thereby binding the Community, and the provisions of that Convention accordingly form an integral part of the Community legal order (see Case C-459/03 Commission v Ireland [2006] ECR I-4635, paragraph 82).
Teiseks, mis puudutab Montego Bay konventsiooni, millele ühendus on alla kirjutanud ja mille ta on otsusega nr 98/392 heaks kiitnud, mistõttu on see ühendusele siduv, siis nimetatud konventsiooni sätted on sellest tulenevalt ühenduse õiguskorra lahutamatu osa (vt 30. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-459/03: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2006, lk I-4635, punkt 82).
It must therefore be determined whether the nature and the broad logic of UNCLOS, as disclosed in particular by its aim, preamble and terms, preclude examination of the validity of Community measures in the light of its provisions.
Seega tuleb kontrollida, kas Montego Bay konventsiooni laad ja ülesehitus, nagu need tulenevad eelkõige selle eesmärgist, preambulist ja sõnastusest, ei välista ühenduse õigusaktide kehtivuse uurimist konventsiooni sätete alusel.
UNCLOS’s main objective is to codify, clarify and develop the rules of general international law relating to the peaceful cooperation of the international community when exploring, using and exploiting marine areas.
Montego Bay konventsiooni peamine eesmärk on kodifitseerida, täpsustada ja arendada edasi üldise rahvusvahelise õiguse norme, mis puudutavad rahvusvahelise üldsuse rahumeelset koostööd maailmamere uurimisel ja kasutamisel.
According to the preamble to UNCLOS, the Contracting Parties agreed to that end to establish through UNCLOS a legal order for the seas and oceans which would facilitate international navigation, which would take into account the interests and needs of mankind as a whole and, in particular, the special interests and needs of developing countries, and which would strengthen peace, security, cooperation and friendly relations among all nations.
Selleks on osapooled konventsiooni preambuli kohaselt kokku leppinud, et kõnesoleva konventsiooni alusel luuakse kõigile meredele ja ookeanidele kohaldatav õiguskord, mis hõlbustab rahvusvahelist meresõitu, mille puhul võetakse arvesse kogu inimkonna huve ja vajadusi, eelkõige arengumaade erihuve ja -vajadusi, ning mis tugevdab kõigi rahvaste vahel rahu, julgeolekut, koostööd ja sõbralikke suhteid.
From this viewpoint, UNCLOS lays down legal regimes governing the territorial sea (Articles 2 to 33), waters forming straits used for international navigation (Articles 34 to 45), archipelagic waters (Articles 46 to 54), the exclusive economic zone (Articles 55 to 75), the continental shelf (Articles 76 to 85) and the high seas (Articles 86 to 120).
Seda silmas pidades kehtestab Montego Bay konventsioon territoriaalmere õigusliku seisundi (artiklid 2–33), rahvusvaheliseks meresõiduks kasutatavate väinade õigusliku seisundi (artiklid 34–45), saartevahelise mere õigusliku seisundi (artiklid 46–54), majandusvööndi (artiklid 55–75), mandrilava (artiklid 76–85) ja avamere (artiklid 86–120) suhtes kehtiva õigusliku erikorra.
For all those marine areas, UNCLOS seeks to strike a fair balance between the interests of States as coastal States and the interests of States as flag States, which may
Kõiki neid maailmamere osi puudutavas osas on konventsiooniga püütud kehtestada õiglane tasakaal riigi kui rannikuriigi ja riigi kui lipuriigi huvide vahel, mis võivad
INTERTANKO AND OTHERS conflict.
INTERTANKO JT olla vastandlikud.
In this connection, as is apparent from numerous provisions of the Convention, such as Articles 2, 33, 34(2), 56 and 89, the Contracting Parties provide for the establishment of the substantive and territorial limits to their respective sovereign rights.
Seejuures, nagu nähtub paljudest konventsiooni sätetest, st artiklitest 2, 33, artikli 34 lõikest 2, artiklist 56 ja artiklist 89, on konventsiooniosaliste eesmärk olnud määrata materiaalselt ja territoriaalselt kindlaks osapoolte suveräänsete õiguste piirid.
On the other hand, individuals are in principle not granted independent rights and freedoms by virtue of UNCLOS.
Seevastu üksikisikutele Montego Bay konventsioonist põhimõtteliselt autonoomseid õigusi ja vabadusi ei tulene.
In particular, they can enjoy the freedom of navigation only if they establish a close connection between their ship and a State which grants its nationality to the ship and becomes the ship’s flag State.
Üksikisikud saavad meresõiduõigust kasutada vaid siis, kui nad on fikseerinud neile kuuluva laeva seose riigiga, mis määrab laeva riikkondsuse ja on laeva lipuriigiks.
This connection must be formed under that State’s domestic law.
Kõnealune suhe peab loodama asjassepuutuva riigi õiguse alusel.
Article 91 of UNCLOS states in this regard that every State is to fix the conditions for the grant of its nationality to ships, for the registration of ships in its territory and for the right to fly its flag, and that there must exist a genuine link between the State and the ship.
Konventsiooni artiklis 91 on selles osas täpsustatud, et iga riik kehtestab laeva oma riikkondsusse võtmise, oma territooriumil registreerimise ja oma lipu all sõitmise tingimused, kusjuures riigi ja vastavate laevade vahel peab olema tegelik seos.
Under Article 92(1) of UNCLOS, ships are to sail under the flag of one State only and may not change their flag during a voyage or while in a port of call, save in the case of a real transfer of ownership or change of registry.
Montego Bay konventsiooni artikli 92 lõike 1 kohaselt peab laev sõitma ühe riigi lipu all ning reisi vältel ja külastatavas sadamas viibides ei tohi laev oma lippu vahetada, välja arvatud juhul, kui omanik vahetub või kui tehakse registrimuudatus.
If a ship is not attached to a State, neither the ship nor the persons on board enjoy the freedom of navigation.
Kui laev ei kuulu ühegi riigi riikkondsusesse, ei ole sel laeval ega laeva pardal olevatel isikutel meresõiduõigust.
In this connection, UNCLOS provides inter alia, in Article 110(1), that a warship which encounters a foreign ship on the high seas is justified in boarding it if there is reasonable ground for suspecting that the ship is without nationality.
Selle kohta on Montego Bay konventsiooni artikli 110 lõikes 1 ette nähtud, et sõjalaevalt ei ole avamerel õigust minna välisriigi laeva pardale, välja arvatud juhul, kui on alust arvata, et sellel laeval puudub riikkondsus.
It is true that the wording of certain provisions of UNCLOS, such as Articles 17, 110(3) and 111(8), appears to attach rights to ships.
Montego Bay konventsiooni teatavate sätete sõnastuse alusel, st pidades silmas artiklit 17, artikli 110 lõiget 3 ja artikli 111 lõiget 8, võib tunduda, et nendega antakse laevadele õigusi.
It does not, however, follow that those rights are thereby conferred on the individuals linked to those ships, such as their owners, because a ship’s international legal status is dependent on the flag State and not on the fact that it belongs to certain natural or legal persons.
Sellest ei järeldu siiski, et neid õigusi antaks laevadega seotud isikutele, nagu näiteks laevade omanikele, kuna laeva õiguslik seisund rahvusvahelises õiguses sõltub lipuriigist, mitte laeva kuulumisest teatud füüsilistele või juriidilistele isikutele.