natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under Article 16(1) of the terms of reference, ‘[t]he hearing officer’s final report shall be attached to the draft decision submitted to the Commission, in order to ensure that, when it reaches a decision on an individual case, the Commission is fully apprised of all relevant information, as regards the course of the procedure and respect of the right to be heard’.
Vastavalt volitusi puudutava otsuse artikli 16 lõikele 1 lisatakse „[ä]rakuulamise eest vastutava ametniku lõpparuanne […] komisjonile esitatava otsuse eelnõu juurde, tagamaks selle, et kui komisjon teeb üksikjuhtumi kohta otsuse, võtab ta täielikult arvesse kogu asjaomast teavet menetluse käigu ja õiguse olla ära kuulatud tagamise kohta”.
In the present case, it is sufficient to note that the arguments put forward by Hoechst in support of its plea, which reiterate those already invoked in the context of the first plea on the right of access to the file, do not support the view that Hoechst’s right to be heard was not respected in the administrative procedure conducted by the Commission.
Käesolevas kohtuasjas piisab tõdemisest, et argumendid, mis Hoechst esitas oma väite toetuseks ja mis kordavad argumente, mis esitati juba esimese, toimikuga tutvumise õigust puudutava väite raames, ei võimalda järeldada, et Hoechsti õigus olla ära kuulatud jäi komisjoni poolt läbi viidud haldusmenetluses tagamata.
As regards the breach of the principles of sound administration and equal treatment found at paragraph 137 above, it must be emphasised that that breach did not relate to Hoechst’s right to be heard within the meaning of the terms of reference.
Mis puudutab eespool punktis 137 tuvastatud hea halduse tava ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, siis tuleb rõhutada, et kõnealune rikkumine ei puuduta Hoechsti õigust olla ära kuulatud volitusi puudutava otsuse tähenduses.
The hearing officer stated, moreover, in her final report that ‘the actions of the Commission services vis-à-vis the parties have had no impact on the outcome of the case on [leniency]’.
Ülejäänud osas täpsustab ärakuulamise eest vastutav ametnik lõpparuandes, et „komisjoni talituste tegevus huvitatud isikute suhtes ei ole mõjutanud [juhtumi] lõpptulemust [trahvide määramata jätmise või vähendamise osas]”.
That is consistent with the finding of the Court, in the context of the examination of the first plea, that the illegality found at paragraph 137 above is not of such a kind as to affect the validity of the Decision so far as concerns, in particular, the determination of the undertaking that was the first to cooperate.
See ühtib Esimese Astme Kohtu poolt esimese väite kaalumisel tehtud järeldusega, mille kohaselt ei ole eespool punktis 137 tuvastatud õigusrikkumine niisugune, mis võiks mõjutada otsuse õiguspärasust esimesena koostööd teinud ettevõtja kindlakstegemise osas.
It should further be noted that in the Decision the Commission sets out, at recital 453, the procedural objections put forward by Hoechst and that it responds to them, in particular, at recital 458.
Lisaks on kohane märkida, et otsuse põhjenduses 453 toob komisjon ära Hoechsti etteheited menetluse kohta ning vastab neile täpsemalt põhjenduses 458.
In those circumstances, it cannot be maintained, as Hoechst contends, that the College of Members of the Commission was not sufficiently informed.
Neil asjaoludel ei saa väita, nii nagu seda teeb Hoechst, et komisjoni liikmete kolleegium ei olnud piisavalt informeeritud.
For all of those reasons, the fourth plea must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb neljas väide tagasi lükata.
II — The 13th plea, seeking annulment of Article 2 of the Decision in so far as it concerns Hoechst
II – Kolmeteistkümnes väide, millega taotletakse otsuse artikli 2 tühistamist Hoechsti puudutavas osas
Hoechst maintains that the findings of the Commission set out at recital 298 to the Decision, namely that the cartel came to an end in November 1996 at the latest, deprive the order set out in Article 2 of the Decision of its factual basis.
Hoechst väidab, et tulenevalt otsuse põhjenduses 298 esitatud komisjoni tõdemustest, mille kohaselt lõpetati kartellikokkulepe hiljemalt novembris 1996, ei põhine otsuse artiklis 2 sisalduv ettekirjutus faktilistel asjaoludel.
If, seven years after the end of the cartel, the Commission still wished to make an order that the infringement should cease, there must be sufficient indicia that the infringement is continuing.
Kui seitse aastat pärast kartellikokkuleppe lõppemist sooviks komisjon veel teha ettekirjutuse rikkumise lõpetamiseks, peaks esinema piisavaid märke rikkumise vältamise kohta.
Otherwise, the measure in question would be based on mere suspicion, which would be contrary to Article 3 of Regulation No 17.
Vastasel juhul oleks tegemist üksnes kahtlustusel põhineva meetmega, mis oleks vastuolus määruse nr 17 artikliga 3.
Apart from the adverse effect that that would have on the reputation of the addressee of the Decision, it might cause problems linked with civil actions that third parties might bring against it.
Lisaks otsuse adressaadi maine kahjustamisele võiks see tekitada raskusi seoses tsiviilhagidega, mida kolmandad isikud võiksid tema vastu esitada.
Furthermore, the illegality of Article 2 of the Decision is clear, since Hoechst gave up its sorbates business in 1996, when it transferred that business in its entirety to a third company wholly unconnected with its group, Celanese AG.
Pealegi on otsuse artikli 2 õigusvastasus ilmne, kuna Hoechst eraldas 1996. aastal oma tegevusharu sorbaadisektoris ning võõrandas selle 1997. aastal täies mahus väljapoole tema kontserni jäävale kolmandale äriühingule Celanese AG.
Hoechst concludes that Article 2 of the Decision must be annulled in so far as it relates to it.
Hoechst järeldab sellest, et otsuse artikkel 2 tuleks teda puudutavas osas tühistada.
Arguments of the Commission
Komisjoni argumendid
The Commission submits that, as in Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, Article 2 of the Decision contains an express reservation, namely ‘in so far as they have not already done so’.
Komisjon märgib, et sarnaselt kohtuasjaga, milles tehti eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, sisaldab otsuse artikkel 2 sõnaselget reservatsiooni „kui nad seda juba teinud ei ole”.
The Court held in that case that, ‘[as regards the plea raised] by Hoechst … it [was] sufficient to note that Article 2 of the decision [was] expressly addressed to undertakings “which [were] still involved in the PVC sector”’ and that ‘[t]he argument in support of [that] claim [was] manifestly devoid of all foundation, (paragraph 1247).
Ta tuletab meelde, et Esimese Astme Kohus märkis kõnealuses kohtuotsuses, et „mis puudutab Hoechsti esitatud väidet, siis […] piisab märkimisest, et otsuse artikkel 2 on selgelt suunatud ettevõtjatele, „kes veel PVC sektoris tegutsevad””, ning et „[s]eetõttu on selle väite toetuseks esitatud argumendid ilmselgelt täiesti põhjendamatud” (punkt 1247).
In the present case, the Commission maintains that it was not required to establish definitively whether the infringement which had taken place at a certain time was still continuing at the time when the Decision was adopted or whether it had already come to an end.
Käesolevas kohtuasjas väidab komisjon, et ta ei olnud kohustatud lõplikult kindlaks tegema, kas teataval perioodil toime pandud rikkumine vältas veel otsuse vastuvõtmise hetkel või oli juba lõppenud.
The Commission emphasises, moreover, that the parties had managed to act in the greatest secrecy for almost two decades (recital 306 to the Decision) and that Article 2 of the Decision was a preventive ‘cease and desist’ order (recital 307 to the Decision).
Komisjon rõhutab pealegi, et kartelliosalistel oli õnnestunud tegutseda peaaegu kahe aastakümne jooksul täieliku saladuskatte all (otsuse põhjendus 306) ning et otsuse artikkel 2 oli preventiivne käsk rikkumise lõpetamiseks (otsuse põhjendus 307).
The fact that Hoechst had transferred its sorbates business did not prevent the Commission from addressing an injunction in terms such that the obligation to bring the infringements to an end affected the undertaking only ‘in so far as [it had] not already done so’.
Asjaolu, et Hoechst oli oma tegevusharu sorbaadisektoris võõrandanud, ei takistanud komisjoni tegemast ettekirjutust, mille kohaselt rikkumise lõpetamise kohustus oli ettevõtjal üksnes siis, kui „kui ta seda juba teinud ei ol[nud]”.
By way of preliminary observation, the Court notes that it is clear from the application that, by its 13th plea, Hoechst seeks annulment of Article 2 of the operative part of the Decision in so far as it concerns the applicant.
Kõigepealt on kohane märkida, et hagiavaldusest nähtub selgelt, et oma kolmeteistkümnenda väitega palub Hoechst tühistada otsuse resolutiivosa artikli 2 teda puudutavas osas.
On the substance, it must be held that Article 2 of the operative part of the Decision actually contains two orders.
Sisu kohta tuleb tõdeda, et otsuse resolutiivosa artikkel 2 sisaldab tegelikult kahte ettekirjutust.
First, that provision requires that the undertakings concerned immediately bring to an end the infringements referred to in Article 1 of the operative part of the Decision, in so far as they have not already done so.
Esiteks nõuab see säte, et asjaomased ettevõtjad lõpetaksid viivitamata – kui nad ei ole seda juba teinud – otsuse resolutiivosa artiklis 1 nimetatud rikkumised.
On that point, in so far as Hoechst was no longer involved in the sorbates sector at the time of adoption of the Decision, the argument raised against that provision is manifestly devoid of all foundation, since although Hoechst was among the undertakings named in Article 1 of the operative part of the Decision, it was not concerned by the injunction in question (see, to that effect, Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission, paragraph 153 above, paragraph 1247).
Kuna Hoechst ei tegutsenud otsuse vastuvõtmise ajal enam sorbaadisektoris, on selle sätte vaidlustamiseks esitatud argumendid ilmselgelt täiesti põhjendamatud, sest kuigi Hoechst kuulub otsuse resolutiivosa artiklis 1 loetletud ettevõtjate hulka, ei puudutanud kõnealune ettekirjutus teda tegelikult (vt selle kohta eespool punktis 153 viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon, punkt 1247).
That circumstance also renders inoperative Hoechst’s arguments as to the slur on its reputation or the possibility that third parties might bring civil actions against it.
Seetõttu ei saa tulemuslikud olla ka Hoechsti argumendid, mis puudutavad tema maine kahjustamist või võimalust, et kolmandad isikud esitavad tema vastu tsiviilhagisid.
Second, Article 2 of the operative part of the Decision requires that the named undertakings refrain from repeating any act or conduct described in Article 1 and from adopting any measure having equivalent object or effect.
Teiseks nõuab otsuse resolutiivosa artikkel 2, et loetletud ettevõtjad hoiduksid edaspidi artiklis 1 kirjeldatud mis tahes tegevusest või käitumisest ning mis tahes meetmest, millel on samaväärne eesmärk või toime.
It must be borne in mind, in that regard, that the application of Article 3(1) of Regulation No 17 may include a prohibition on continuing certain activities, practices or situations which have been found to be unlawful, but also a prohibition on adopting similar future conduct.
Siinkohal tuleb meenutada, et määruse nr 17 artikli 3 lõike 1 kohaldamisega võib kaasneda keeld jätkata teatavat tegevust, praktikat või olukorda, mille õigusvastasus on tuvastatud, aga ka keeld hakata tulevikus selliselt tegutsema.
Such obligations on undertakings must not however exceed the limits of what is appropriate and necessary to achieve the aim pursued (see Cement, paragraph 153 above, paragraphs 4704 and 4705 and the caselaw cited).
Niisugused ettevõtjatel lasuvad kohustused ei tohi siiski ületada seda, mis on kohane ja vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks (vt eespool punktis 153 viidatud tsemendi kohtuotsus, punktid 4704 ja 4705 ja viidatud kohtupraktika).
Furthermore, the Commission’s power to issue injunctions is to be applied according to the nature of the infringement found (Joined Cases 6/73 and 7/73 Commercial Solvents v Commission [1974] ECR 223, paragraph 45; Case T-228/97 Irish Sugar v Commission [1999] ECR II-2969, paragraph 298; and Case T-128/98 Aéroports de Paris v Commission [2000] ECR II-3929, paragraph 82).
Lisaks peab komisjoni õigus teha ettekirjutusi lähtuma tuvastatud rikkumise laadist (Euroopa Kohtu 6. märtsi 1974. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73: Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents vs. komisjon, EKL 1974, lk 223, punkt 45; Esimese Astme Kohtu 7. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T-228/97: Irish Sugar vs. komisjon, EKL 1999, lk II-2969, punkt 298, ja 12. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-128/98: Aéroports de Paris vs. komisjon, EKL 2000, lk II-3929, punkt 82).
In the present case, the Commission found, at Article 1 of the operative part of the Decision, that Hoechst, with other undertakings, had infringed Article 81(1) EC and, from 1 January 1994, Article 53(1) of the EEA Agreement, by participating, during what, moreover, was a very long period, in a complex, single and continuous
Käesoleval juhul tuvastas komisjon otsuse resolutiivosa artiklis 1, et Hoechst oli koos teiste ettevõtjatega rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 ja alates 1. jaanuarist 1994 EMP lepingu artikli 53 lõiget 1 seeläbi, et nad osalesid pealegi väga pika perioodi jooksul sorbaadisektoris keerulises, ühesainsas ja vältavas kokkuleppes ning kooskõlastatud tegevuses, mille raames nad leppisid kokku piirhindade kindlaksmääramises
Hoechst does not challenge the Decision in that regard.
Hoechst ei vaidlusta otsust selles suhtes.
In those circumstances, by enjoining the undertakings concerned to refrain in future, in the sorbates market, from any measure capable of having equivalent object or effect, the Commission did not exceed the powers conferred on it by Article 3(1) of Regulation No 17.
Neil asjaoludel ei ületanud komisjon talle määruse nr 17 artikli 3 lõikega 1 antud pädevust, kui ta kohustas asjaomaseid ettevõtjaid hoiduma tulevikus sorbaaditurul mis tahes meetmetest, millel võib olla samaväärne eesmärk või toime.
The fact that Hoechst was no longer involved in the sorbates sector on the date of adoption of the Decision, or that the Commission states at recital 298 to the Decision that the cartel had ended in November 1996 at the latest, cannot call that conclusion in question.
Asjaolu, et Hoechst ei tegutsenud otsuse vastuvõtmise ajal enam sorbaadisektoris või et komisjon märgib otsuse põhjenduses 298, et kartellikokkulepe lõppes hiljemalt novembris 1996, ei sea seda järeldust kahtluse alla.
An injunction such as that issued in the present case is by nature preventive and does not depend on the situation of the undertakings concerned at the time of adoption of the Decision.
Niisugune ettekirjutus, nagu on käesolevas asjas kõne all, on oma olemuselt preventiivne ega sõltu asjaomaste ettevõtjate olukorrast otsuse vastuvõtmise hetkel.
For all of those reasons, the 13th plea must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb kolmeteistkümnes väide tagasi lükata.
III — The pleas aimed at securing a reduction in Hoechst’s fine
III – Väited, millega taotletakse Hoechsti trahvi vähendamist
The Court considers that the pleas whereby Hoechst seeks a reduction in its fine should be examined in a different order from that followed in the application.
Esimese Astme Kohus leiab, et väited, millega taotletakse Hoechsti trahvi vähendamist, tuleb läbi vaadata teistsuguses järjekorras kui see, milles need on esitatud hagiavalduses.
Likewise, certain pleas have been grouped together, for the purposes of analysis, since they concern the same substantive problem.
Samuti on teatavad väited analüüsimise tarvis koondatud, kuna need puudutavad ühesuguseid sisulisi probleeme.
A — The 12th plea, alleging that the procedure was excessively long
A – Kaheteistkümnes väide menetluse ülemäärase kestuse kohta
Summary of the administrative procedure
Haldusmenetluse kokkuvõte
It follows from the facts set out in the Decision, and not disputed by Hoechst, that the first request for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 was sent by the Commission on 26 May 1999 to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno (recital 6 to the Decision).
Otsuses sisalduvatest faktilistest asjaoludest, millele Hoechst ei ole vastu vaielnud, tuleneb, et komisjon saatis määruse nr 17 artikli 11 alusel esimese informatsiooninõude Daicelile, Nippon Syntheticule ja Uenole 26. mail 1999 (otsuse põhjendus 6).
Further requests for information pursuant to Article 11 of Regulation No 17 were subsequently sent, notably between May and November 2002 (recitals 12 to 18 to the Decision).
Määruse nr 17 artikli 11 alusel saadeti informatsiooninõudeid hiljemgi, täpsemalt 2002. aasta maist novembrini (otsuse põhjendused 12–18).
On 20 December 2002 the Commission sent a statement of objections to the undertakings to which the Decision is addressed (recital 22 to the Decision).
Komisjon saatis 20. detsembril 2002 otsuse adressaatideks olevatele ettevõtjatele vastuväiteteatise (otsuse põhjendus 22).
On 24 April 2003 the undertakings to which the Decision was addressed took part in the hearing before the Commission (recital 29 to the Decision).
Otsuse adressaatideks olevad ettevõtjad osalesid 24. aprillil 2003 komisjonis ärakuulamisel (otsuse põhjendus 29).
On 1 October 2003 the Commission adopted the Decision.
Komisjon võttis 1. oktoobril 2003 vastu otsuse.
Hoechst criticises the Commission for having breached the principle that the procedure must take place within a reasonable time.
Hoechst heidab komisjonile ette, et viimane rikkus menetluse mõistliku aja põhimõtet.
It refers to Joined Cases C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P to C-252/99 P and C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [2002] ECR I-8375, paragraph 170, and submits that that principle forms part of the general principles of Community law and has its origin (through Article 6(2) EU) in Article 6(1) of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Viidates Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (EKL 2002, lk I-8375, punkt 170), rõhutab Hoechst, et kõnealune põhimõte kuulub ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka ja pärineb (EL artikli 6 lõike 2 vahendusel) Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikest 1.
In this case, Hoechst observes that the period between the first request for information addressed to Daicel, Nippon Synthetic and Ueno on 26 May 1999 and the statement of objections, dated 20 December 2002, was more than 42 months.
Käesolevas asjas täpsustab Hoechst, et ajavahemik Daicelile, Nippon Syntheticule ja Uenole 26. mail 1999 saadetud esimesest informatsiooninõudest kuni 20. detsembri 2002. aasta vastuväiteteatiseni ületab 42 kuud.
During that time the Commission was completely inactive for almost 31 months, namely between the request for information of 25 October 1999 and the request for information of 14 May 2002, or, in any event, until the interview with Daicel on 21 February 2002.
Selle aja vältel oli komisjon täiesti passiivne peaaegu 31 kuud, st 25. oktoobri 1999. aasta informatsiooninõudest kuni 14. mai 2002. aasta informatsiooninõudeni või igal juhul kuni kohtumiseni Daiceliga 21. veebruaril 2002.
In view of the punitive nature of the fine, it can be acceptable for the investigation and the deliberations to take such a long time only where there are exceptional circumstances.
Pidades silmas trahvi karistuslikku iseloomu, võib uurimise ja otsustamise niisugune kestus olla vastuvõetav üksnes erandlikel asjaoludel.
Hoechst contends, however, that such circumstances are not present in the present case.
Hoechst leiab siiski, et käesolevas asjas sellised asjaolud puuduvad.
Hoechst infers that the duration of the administrative procedure exceeded the limits of what is reasonable.
Hoechst järeldab sellest, et haldusmenetluse kestus ületas mõistlikkuse piirid.
In those circumstances, referring to Case C-185/95 P Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraph 48 et seq., Hoechst submits that reasons of procedural economy require that the complaint alleging that the length of the proceedings was excessive has the effect that the Decision must be annulled in so far as it fixes the amount of the fine.
Neil asjaoludel leiab Hoechst, viidates Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsusele kohtuasjas C-185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon (EKL 1998, lk I-8417, punkt 48 jj), et menetluse ülesehitusega seotud põhjused nõuavad, et menetluse ülemäärast kestust puudutav etteheide tooks kaasa otsuse tühistamise osas, milles sellega määratakse trahv.
Hoechst further submits that the rules on limitation periods laid down in Council Regulation (EEC) No 2988/74 of 26 November 1974 concerning limitation periods in proceedings and the enforcement of sanctions under the rules of the European Economic Community relating to transport and competition (OJ 1974 L 319, p. 1) do not preclude a complaint based on the excessive duration of the proceedings.
Hoechst lisab, et nõukogu 26. novembri 1974. aasta määruses (EMÜ) nr 2988/74 Euroopa Majandusühenduse transpordi- ja konkurentsieeskirjades ettenähtud menetluste ja sundtäitmise rakendamise aegumistähtaegade kohta (EÜT L 319, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 61) ettenähtud aegumistähtaegade süsteem ei välista menetluse ülemäärasest kestusest tulenevat etteheidet.
Hoechst emphasises, in that regard, that the rules on limitation periods do not protect an undertaking from excessively long proceedings, since the commencement of an investigation interrupts the limitation period (Article 2 of Regulation No 2988/74).
Hoechst rõhutab selles suhtes, et aegumist reguleerivad normid ei kaitse ettevõtjat ülemäära pika menetluse eest, kuna menetluse alustamine katkestab aegumistähtaja kulgemise (määruse nr 2988/74 artikkel 2).
The Commission submits, first of all, that Hoechst’s plea is bound to fail merely because it refers to the amount of the fine and not to the Decision in its entirety.
Komisjon märgib kõigepealt, et Hoechsti väide on määratud ebaõnnestumisele juba üksnes seetõttu, et see puudutab trahvisummat, mitte otsust tervikuna.
The Commission observes, in that regard, that only the rule on limitation periods in Regulation No 2988/74 is decisive.
Komisjon täpsustab, et üksnes määruses nr 2988/74 sisalduvad aegumist reguleerivad normid on otsustavad.
If the fact of exceeding a reasonable period, in particular where it entails breach of the rights of defence of the parsons concerned, were a ground for annulment of a decision finding an infringement of the competition rules, that would not apply where it is the amount of the fines imposed in that decision that is disputed, since the Commission’s power to impose fines is governed by Regulation No 2988/74, which establishes a limitation period in that regard.
Kuigi mõistliku aja ületamine – eriti kui see toob kaasa huvitatud isikute kaitseõiguste rikkumise – õigustaks konkurentsieeskirjade rikkumist tuvastava otsuse tühistamist, ei saa sama toimuda juhul, kui vaidlustatakse komisjoni poolt kõnealuses otsuses määratud trahvide suurus, kuna komisjoni pädevust trahve määrata reguleerib määrus nr 2988/74, mis näeb selleks ette aegumistähtaja.