natgillin/translations-raw huggingface dataset:
COMMISSION v ITALY waste, provides that Articles 4, 5 and 11 of, and Annex II to, that directive are to apply, from 16 July 2002, to existing landfill sites, whereas Legislative Decree No 36/2003 does not provide for any application of those provisions to such landfills, merely laying down, on the contrary, in Article 17(2)(c), transitional rules exclusively for new landfills.
KOMISJON VS. ITAALIA artikleid 4, 5 ja 11 ning II lisa kohaldatakse alates 16. juulist 2002 olemasolevatele prügilatele, samas kui seadusandlik dekreet nr 36/2003 ei näe mingil moel ette, et neid sätteid kohaldatakse samadele prügilatele, vaid vastupidi, näeb artikli 17 lõike 2 punktis c ette üleminekueeskirjad ainult uutele prügilatele.
The latter provision therefore conflicts not only with Article 14(d)(i) of the directive but also with the provisions which must be applied to existing landfill sites, namely, in particular, Articles 4, 5 and 11 and Annex II.
Viimati nimetatud säte ei ole seega vastuolus mitte pelgalt selle direktiivi artikli 14 punkti d alapunktiga i, vaid ka sätetega, mida nendele prügilatele tuleb kohaldada, ehk eelkõige selle direktiivi artiklitega 4, 5 ja 11 ning II lisaga.
Moreover, the Italian legislation applicable to those landfills before the entry into force of the dir -ective did not comply with those provisions either.
Lisaks ei ole selle direktiiviga kooskõlas ka Itaalia õigusaktid, mis kehtisid nende prügilate suhtes enne selle direktiivi jõustumist.
The Italian Republic observes that any finding that it has failed to fulfil its obligations resulting from this complaint will not enable it to take the measures necessary to comply with Directive 1999/31 since the Court will deliver its judgment after the expiry of the time-limit set, as regards the transitional arrangements specific to landfills for hazardous waste, at 31 December 2006.
Itaalia Vabariik märgib, et sellel väitel põhineva rikkumise võimalik tuvastamine ei võimalda tal võtta direktiivi 1999/31 täitmiseks vajalikke meetmeid, kuivõrd Euroopa Kohtu otsus tehakse pärast ohtlike jäätmete prügilate suhtes kehtinud üleminekukorra lõppemist 31. detsembril 2006.
That Member State submits, as regards the substance of the second complaint, that Article 17 of Legislative Decree No 36/2003 correctly transposes Article 14(d)(i) of Directive 1999/31 since it provides for the application of Articles 4, 5 and 11 thereof to existing landfill sites.
Kõnesoleva väite põhjendatuse kohta rõhutab see liikmesriik, et seadusandliku dekreedi nr 36/2003 artikkel 17 võtab õigesti üle direktiivi artikli 14 punkti d alapunkti i, kuivõrd selles nähakse ette direktiivi artiklite 4, 5 ja 11 kohaldamine olemasolevatele prügilatele.
Pursuant to Article 17(3) to (5) of the legislative decree, operators of those landfills should have submitted conditioning plans for the sites to the competent authority by 27 September 2003 at the latest.
Nimetatud artikli 17 lõigetest 3–5 tulenevalt pidid nende prügilate käitajad esitama hiljemalt 27. septembriks 2003 pädevale ametiasutusele prügila vastavusse viimise kava.
The latter was to approve the plan in the light of the conditions set by the provisions transposing the directive, relating to the classification of landfills and the conditions under which their operations may continue, by 16 July 2009, the time-limit set by the directive for completing the adaptation of existing landfill sites.
See ametiasutus pidi nimetatud kava heaks kiitma lähtuvalt kõnesoleva direktiivi ülevõtnud sätetes kehtestatud prügilate liigitusest ja nende tegevuse jätkumist puudutavatest tingimustest enne 16. juulit 2009, mis vastab direktiivis olemaolevate prügilate nõuetega vastavusse viimiseks antud tähtajale.
Further, Article 17(2)(c) of Legislative Decree No 36/2003, relied on by the Commission, lays down a transitional provision according to which hazardous
Seadusandliku dekreedi nr 36/2003 artikli 17 lõike 2 punkt c, millele komisjon tugines, kehtestas üleminekusätte, mille kohaselt võib ohtlikke jäätmeid, mis tuli enne
In the view of the Italian Republic, even though that legislation, including Ministerial Decree No 141 of 11 March 1998 (GURI No 108 of 12 May 1998, p. 22), did not transpose the provisions of Directive 1999/31, it provided for prohibitions and specific procedures for the acceptance of that waste at those landfills, in accordance with the rules laid down in that directive.
Itaalia Vabariigi arvates nägi selline normistik ja eelkõige ministri 11. märtsi 1998. aasta dekreet nr 141 (GURI nr 108, 12.5.1998) – kuigi sellega ei võetud üle direktiivi 1999/31 sätteid – ette konkreetsed keelud ja menetlused nende jäätmete vastuvõtmiseks prügilatesse, mis vastavad selles direktiivis kehtestatud normidele.
Regarding the plea of inadmissibility put forward by the Italian Republic, it should be recalled that it is settled caselaw that the question whether a Member State has failed to fulfil its obligations must be determined by reference to the situation prevailing in the Member State at the end of the period laid down in the reasoned opinion.
Itaalia Vabariigi esitatud asja läbivaatamist takistava asjaolu kohta tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel.
Accordingly, even where the infringement has been remedied after that period has expired, there is still an interest in pursuing the action in order to establish the basis of liability which a Member State may incur, as a result of its infringement, to, amongst others, persons who derive rights from the infringement (see, to that effect, Case C-29/90 Commission v Greece [1992] ECR I-1971, paragraph 12, and Case C-519/03 Commission v Luxembourg [2005] ECR I-3067, paragraphs 18 and 19).
Isegi siis, kui liikmesriigi kohustuste rikkumine kõrvaldatakse pärast tähtaja möödumist, säilib huvi hagi esitamiseks, eriti selleks, et teha kindlaks liikmesriigi võimalik vastutus nende isikute ees, kelle õigused põhinevad liikmesriigi kohustuste rikkumisel (vt selle kohta 18. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C-29/90: komisjon vs. Kreeka, EKL 1992, lk I-1971, punkt 12, ja 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-519/03: komisjon vs. Luksemburg, EKL 2005, lk I-3067, punktid 18 ja 19).
In the present case, Article 17(2)(c) of Legislative Decree No 36/2003 contains a transitional provision regarding landfills for hazardous waste which, as confirmed by the Italian Republic, was applicable also on the expiry of the period prescribed for that Member State to comply with the reasoned opinion sent to it by the Commission.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et seadusandliku dekreedi nr 36/2003 artikli 17 lõike 2 punkt c sisaldab ohtlike jäätmete prügilaid puudutavat üleminekusätet, mida Itaalia Vabariigi kinnitusel kohaldati ka sellele liikmesriigile komisjoni põhjendatud arvamuse täitmiseks antud tähtaja lõpul.
Furthermore, contrary to what the Italian Republic asserts, the basis of the failure to fulfil obligations complained of by the Commission is that several provisions of Italian law applicable to those landfills do not comply with Community law.
Lisaks tuleb rõhutada, et vastupidiselt selle liikmesriigi väidetule põhineb talle etteheidetav rikkumine mitmete nimetatud prügilatele kohaldatavate Itaalia õiguse sätete vastuolul ühenduse õigusega.
These provisions include not only the provision which refers to the waste which may be accepted at those landfills, for which Legislative Decree No 36/2003 lays down transitional treatment rules, but also provisions relating to the treatment of waste and the procedure for acceptance of that waste at landfills.
Need sätted ei hõlma mitte ainult normi, mis loetleb nendesse prügilatesse vastuvõetavad jäätmed, mille suhtes seadusandlik dekreet nr 36/2003 on ette näinud üleminekukorra, vaid ka sätteid, mis käsitlevad jäätmete käitlust ja nende prügilatesse vastuvõtmise menetlust.
It follows that the second complaint, relating to the infringement of Article 14 (d)(i) of Directive 1999/31, is admissible.
Sellest järeldub, et hagi teine väide, mis käsitleb direktiivi 1999/31 artikli 14 punkti d alapunkti i rikkumist, on vastuvõetav.
As regards the substance of the second complaint, it should be recalled that Article 14(d)(i) of the directive provides that Articles 4, 5 and 11 and Annex II are to apply to existing landfill sites for hazardous waste within a period of one year after the date of expiry of the period for transposition of the directive, namely from 16 July 2002.
Selle teise väite põhjendatuse kohta tuleb meelde tuletada, et kõnealuse direktiivi artikli 14 punkti d alapunkt i sätestab, et ühe aasta jooksul pärast ülevõtmiskuupäeva möödumist ehk alates 16. juulist 2002 kohaldatakse artikleid 4, 5 ja 11 ning II lisa ohtlike jäätmete prügilate suhtes.
That provision thus lays down, irrespective of the duration of the procedure for adapting existing landfill sites which must be completed on 16 July 2009, a short period for the application of the said provisions to those landfills.
Selles sättes kehtestati seega olemasolevate prügilate vastavusse viimise menetluse kestusest, mis peab lõppema 16. juuliks 2009, täiesti sõltumatu lühike tähtaeg loetletud sätete kohaldamiseks nendele prügilatele.
By contrast, as the Commission has correctly stated, Article 17(2)(c) of Legislative Decree No 36/2003, which lays down, in particular, transitional provisions concerning the treatment of hazardous waste, applies only to new landfills and does not lay down any transitional rule for the treatment of that waste in existing landfill sites.
Kuid seadusandliku dekreedi nr 36/2003 artikli 17 lõike 2 punkt c, mis – nagu märgib õigustatult komisjon – kehtestab üleminekusätted ohtlike jäätmete käitlemiseks, on kohaldatav üksnes uutele prügilatele ega näe ette ühtegi üleminekusätet nende jäätmete käitlemise kohta olemasolevates prügilates.
Contrary to the statements of the Italian Republic, Article 17(3) to (5) of Legislative Decree No 36/2003 also does not provide for the application to those landfills, from 16 July 2002, of Articles 4, 5 and 11 of, and Annex II to, Directive 1999/31.
Vastupidiselt Itaalia Vabariigi väidetule ei sätesta ka seadusandliku dekreedi nr 36/2003 artikli 17 lõiked 3–5, et nendele prügilatele kohaldatakse 16. juulist 2002 direktiivi 1999/31 artikleid 4, 5 ja 11 ning II lisa.
That national provision lays down only an adaptation procedure which applies to all landfills, irrespective of the class to which they belong.
Selle siseriikliku õiguse sättega luuakse üksnes nõuetega vastavusse viimise menetlus, mida kohaldatakse kõigi prügilate suhtes sõltumata sellest, millisesse kategooriasse nad kuuluvad.
According to that provision, the holder of the permit to operate a landfill must present a site-conditioning plan to the competent authority within six months from the date of entry into force of the legislative decree.
Kõnesoleva sätte kohaselt peab prügila käitamise loa omanik esitama kuue kuu jooksul selle dekreedi jõustumisest pädevale ametiasutusele prügila vastavusse viimise kava.
The competent authority authorises the continuation of the activity of the landfill and lays down the works for compliance, the method of execution and the time-limit for completion of the procedure.
Ametiasutus lubab prügila tegevuse jätkamise ja kinnitab vastavusse viimiseks vajalikud tööd, nende teostamise üksikasjad ja nende lõpetamise tähtpäeva.
The adaptation of the landfill must be completed by 16 July 2009.
Vastavusse viimine peab olema lõpetatud enne 16. juulit 2009.
In addition, during that transitional period for the adaptation of existing landfill sites, even though the rules of national law prior to Legislative Decree No 36/2003 which related to the procedure for the disposal of hazardous waste laid down specific provisions for the acceptance of that waste at landfills, they did not secure the full application of Articles 4, 5, 11 of, and Annex II to, Directive 1999/31 to the landfills receiving that waste.
Pealegi ei taganud olemasolevate prügilate vastavusse viimiseks antud üleminekuperioodi vältel direktiivi 1999/31 artiklite 4, 5 ja 11 täielikku kohaldamist ohtlike jäätmete prügilate suhtes ka need siseriikliku õiguse sätted, mis pärinesid seadusandliku dekreedi nr 36/2003 eelsest ajast ja reguleerisid ohtlike jäätmete kõrvaldamist, kuigi nad kehtestasid konkreetsed sätted niisuguste jäätmete prügilatesse vastuvõtmise kohta.
The Italian Republic has in fact admitted, in its defence, that that domestic legislation did not have the same content as that of the relevant provisions of the directive.
Itaalia Vabariik tunnistas ka ise kostja vastuses, et see siseriiklik regulatsioon ei olnud sama sisuga kui direktiivi asjaomased sätted.
It follows from those considerations that the second complaint relied on by the Commission must also be held to be well founded.
Eeltoodut arvestades tuleb ka komisjoni esitatud teine väide lugeda põhjendatuks.
Consequently, by adopting and maintaining in force Legislative Decree No 36/2003 which transposes Directive 1999/31 into national law,
Sellest tulenevalt tuleb sedastada, et kuna Itaalia Vabariik võttis vastu ja jättis kehtima seadusandliku dekreedi nr 36/2003, mis võtab siseriiklikku õigusesse üle direktiivi 1999/31 sätted, kuid
— in so far as that legislative decree does not provide for the application of Art -icles 2 to 13 of Directive 1999/31 to landfills authorised subsequent to the date of expiry of the period for transposition of that directive and prior to the date of the entry into force of the legislative decree, and
– ei näe ette direktiivi 1999/31 artiklite 2–13 kohaldamist prügilate suhtes, millele anti luba pärast direktiivi 1999/31 ülevõtmise tähtaja möödumist ja enne selle seadusandliku dekreedi jõustumist, ega
— in so far as it does not secure the transposition of Article 14(d)(i) of that directive, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 2 to 14 of Directive 1999/31.
– taga selle direktiivi artikli 14 punkti d alapunkti i ülevõtmist, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 1999/31 artiklitest 2–14 tulenevaid kohustusi.
Since the Commission has applied for costs and the Italian Republic has been unsuccessful, the latter must be ordered to pay the costs.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.
Declares that, by adopting and maintaining in force Legislative Decree No 36 of 13 January 2003, as amended, which transposes Council Directive 1999/31/EC of 26 April 1999 on the landfill of waste into national law,
Kuna Itaalia Vabariik võttis vastu ja jättis kehtima 13. jaanuari 2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 36 muudetud redaktsiooni, mis võtab siseriiklikku õigusesse üle nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/31/EÜ prügilate kohta sätted, kuid
— in so far as that legislative decree does not provide for the application of Articles 2 to 13 of Directive 1999/31 to landfills authorised subsequent to the date of expiry of the period for transposition of that directive and prior to the date of the entry into force of the legislative decree, and
– ei näe ette direktiivi 1999/31 artiklite 2–13 kohaldamist prügilate suhtes, millele anti luba pärast direktiivi 1999/31 ülevõtmise tähtaja möödumist ja enne selle seadusandliku dekreedi jõustumist, ega
— in so far as it does not secure the transposition of Article 14(d)(i) of that directive, the Italian Republic has failed to fulfil its obligations under Articles 2 to 14 of Directive 1999/31;
– taga selle direktiivi artikli 14 punkti d alapunkti i ülevõtmist, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 1999/31 artiklitest 2–14 tulenevaid kohustusi.
Case C-102/07 adidas AG and adidas Benelux BV v Marca Mode CV and Others
Kohtuasi C-102/07 adidas AG ja adidas Benelux BV versus Marca Mode CV jt
(Trade marks — Articles 5(1)(b), 5(2) and 6(1)(b) of Directive 89/104/EEC — Requirement of availability — Threestripe figurative marks — Two-stripe motifs used by competitors as decoration — Complaint alleging infringement and dilution of the mark)
Kaubamärgid – Direktiivi 89/104/EMÜ artikli 5 lõike 1 punkt b ja artikli 5 lõige 2 ning artikli 6 lõike 1 punkt b – Vaba kasutatavuse nõue – Kolmetriibuline kujutismärk – Kahe triibu motiivi kui kaunistuse kasutamine konkurentide poolt – Etteheide, et kaubamärki kahjustatakse ja nõrgendatakse
Opinion of Advocate General Ruiz-Jarabo Colomer delivered on 16 January 2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kohtujurist D. Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek, esitatud 16. jaanuaril 2008 . . . Euroopa Kohtu otsus (esimene koda), 10. aprill 2008 . . . . . . . . . . . . .
Approximation of laws — Trade marks — Directive 89/104 — Right of the proprietor of a registered trade mark to contest its unlawful use
Õigusaktide ühtlustamine – Kaubamärgid – Direktiiv 89/104 – Registreeritud kauba­märgi omaniku õigus vaidlustada oma kaubamärgi ebaseaduslik kasutamine
(Council Directive 89/104, Art. 5(1)(b))
(Nõukogu direktiiv 89/104, artikli 5 lõike 1 punkt b)
SUMMARY — CASE C-102/07
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-102/07
Approximation of laws — Trade marks — Directive 89/104 — Well-known trade mark (Council Directive 89/104, Art. 5(2))
Õigusaktide ühtlustamine – Kaubamärgid – Direktiiv 89/104 – Mainekas kaubamärk (Nõukogu direktiiv 89/104, artikli 5 lõige 2)
Approximation of laws — Trade marks — Directive 89/104 — Limitation of the effects of the trade mark
Õigusaktide ühtlustamine – Kaubamärgid – Direktiiv 89/104 – Kaubamärgi mõju piirangud
(Council Directive 89/104, Art. 6(1)(b))
(Nõukogu direktiiv 89/104, artikli 6 lõike 1 punkt b)
goods covered by the sign used by the third party on the other. Moreover, signs which must, generally, remain available for all economic operators are likely to be used abusively with a view to creating confusion in the mind of the consumer.
võimalikud selliste tähiste kuritarvitused, mis peavad põhimõtteliselt jääma kõigile ettevõtjatele vabalt kasutatavaks; nende kuritarvituste eesmärk on tarbijates segadust tekitada.
If, in such a context, the third party could rely on the requirement of availability to use a sign which is nevertheless similar to the trade mark freely, without the proprietor of the latter being able to oppose that use by pleading likelihood of confusion, the effective application of Article 5(1) of the Directive would be undermined.
Kui sellises olukorras saaks kolmas isik kaubamärgiga sarnase tähise vaba kasutamise toetuseks tugineda vaba kasutatavuse nõudele, ilma et viimati nimetatud kaubamärgi omanik saaks segiajamise tõenäosusele tuginedes sellele vastu väita, kahjustataks direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti b tõhusat rakendamist.
According to the 10th recital in the preamble to First Directive 89/104 on trade marks, the appreciation of a likelihood of confusion ‘depends on numerous elements and, in particular, on the recognition of the trade mark on the market, of the association which can be made with the used or registered sign, of the degree of similarity between the trade mark and the sign and between the goods or services identified’.
Esimese direktiivi 89/104 kaubamärke kohta põhjenduse 10 kohaselt sõltub segiajamise tõenäosuse hindamine „mitmest asjaolust ja eelkõige kaubamärgi tuntusest turul, seostest, mis võivad tekkida kasutatava või registreeritud tähisega, ning kaubamärgi ja tähise ja identifitseeritud kaupade või teenuste vahelise sarnasuse ulatusest”.
The likelihood of confusion must therefore be appreciated globally, taking into account all factors relevant to the circumstances of the case.
Segiajamise tõenäosust üldsuse seas tuleb hinnata igakülgselt, võttes arvesse kõiki käesolevas juhtumis tähtsust omavaid asjaolusid.
The fact that there is a need for the sign to be available for other economic operators cannot be one of those relevant factors.
See, kas ettevõtjatel on vaba kasutatavuse vajadus olemas, ei ole üks nendest asjakohastest asjaoludest.
As is apparent from the wording of Article 5(1)(b) of the Directive, the answer to the question as to whether there is a likelihood of confusion must be based on the perception by the public of the goods covered by the mark of the proprietor on the one hand and the
Nagu tuleneb direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti b sõnastusest, peab vastus küsimusele, kas esineb segiajamise tõenäosus, põhinema sellel, kuidas avalikkus tajub esiteks asjaomase omaniku kaubamärgiga hõlmatavaid kaupu ning teiseks asjaomase kolmanda isiku kasutatava tähisega hõlmatavaid kaupu. Lisaks on
The public’s perception that a sign is a decoration cannot constitute a restriction on the protection conferred by Article 5(1)(b) of First Directive 89/104
See, kui avalikkus tajub tähist kaunistusena, ei takista esimese direktiivi kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõike 1
ADIDAS AND ADIDAS BENELUX to approximate the laws of the Member States relating to trade marks when, despite its decorative nature, the sign is so similar to the registered trade mark that the relevant public is likely to perceive that the goods come from the same undertaking or, as the case may be, from economically-linked undertakings.
punktis b ettenähtud kaitse kohaldamist, kui asjaomase tähise kaunistavast laadist hoolimata on asjaomane tähis registreeritud kaubamärgiga sarnane, nii et asjaomane avalikkus võib uskuda, et asjaomased kaubad pärinevad samalt ettevõtjalt või omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt.
States relating to trade marks establishes, for the benefit of trade marks with a reputation, a form of protection whose implementation does not require the existence of a likelihood of confusion.
Esimese direktiivi 89/104 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 5 lõige 2 sätestab mainekate kaubamärkide suhtes kaitse, mille rakendamise tingimuseks ei ole segiajamise tõenäosus.
Article 5(2) applies to situations in which the specific condition of the protection consists of a use of the sign in question without due cause which takes unfair advantage of, or is detrimental to, the distinctive character or the repute of the trade mark.
See säte on kohaldatav olukordades, kus kaitse eritingimuseks on vaidlusaluse tähise põhjendamatu kasutamine, mis kasutab ebaõiglaselt ära või kahjustab kaubamärgi eristusvõimet või mainet.
As is clear from the 10th recital in the Directive, that appreciation of likelihood of confusion depends not solely on the degree of similarity between the trade mark and the sign, but also on the ease with which the sign may be associated with the mark having regard, in particular, to the recognition of the latter on the market.
Nagu tuleneb direktiivi põhjendusest 10, ei olene segiajamise tõenäosuse hinnang üksnes kaubamärgi ja tähise vahelise sarnasuse ulatusest, vaid ka sellest, kui kergesti võib asjaomast tähist seostada asjaomase kaubamärgiga, eriti arvestades selle kaubamärgi tuntust turul.
The more the mark is well known, the greater the number of operators who will want to use similar signs.
Mida enam on kaubamärk turul tuntud, seda suurem on ettevõtjate hulk, kes soovivad sarnaseid tähiseid kasutada.
The presence on the market of a large quantity of goods covered by similar signs might adversely affect the trade mark in so far as it could reduce the distinctive character of the mark and jeopardise its essential function, which is to ensure that consumers know where the goods concerned come from.
Asjaomast kaubamärki võib kahjustada asjaolu, kui turul on suur hulk kaupu, mis kannavad sarnaseid tähiseid, kuna see võib kaubamärgi eristusvõimet vähendada ning kahjustada kaubamärgi peamist ülesannet, milleks on tagada tarbijatele kaupade või teenuste päritolu.