natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Those factors are not present in this case.
Sellise olukorraga ei ole aga käesoleval juhul tegemist.
As regards recital 335 to the Decision, Hoechst contends that the fact that the sales volumes found in the table in recital 112 to the Decision (Table II) coincide with the agreed quotas might indicate that the agreements had operated properly if there had not been any ‘grey quantities’, that is to say, quantities sold and not declared to the members of the cartel.
Otsuse põhjenduse 335 kohta väidab Hoechst, et asjaolu, et otsuse põhjenduse 112 tabelis (II tabel) sisalduvad müügikogused kattuvad kokkulepitud kvootidega, võiks olla märk kokkulepete tõrgeteta toimimisest, kui ei oleks olnud „halle koguseid”, st müüdud koguseid, millest kartelliosalistele ei teatatud.
In this case, such sales of ‘grey quantities’ were made, in particular by Hoechst.
Käesoleval juhul esines aga selliseid „halle koguseid”, eriti Hoechsti puhul.
Furthermore, Hoechst maintains that the Commission ought to have proved, in addition, that agreements on volumes had led to an artificial scarcity of supply and thus to abusive prices being charged to buyers.
Lisaks leiab Hoechst, et komisjon oleks pidanud ka tõendama, et koguste kattumine tõi kaasa pakkumise kunstliku vähenemise ja seega ostjate seisukohast kuritarvitavad hinnad.
As regards recital 336 to the Decision, it is incorrect to presume that sorbates producers were able to control not only the sorbates market but also to a large extent the preservatives market.
Otsuse põhjenduse 336 osas märgib Hoechst, et on väär eeldada, et sorbaaditootjad olid võimelised kontrollima mitte ainult sorbaaditurgu, vaid suures osas ka säilitusainete turgu.
Hoechst asserts in that regard that there is no single market for preservatives.
Hoechst on seisukohal, et säilitusainete ühtset turgu ei ole olemaski.
As regards, last, recitals 337 and 342 to the Decision, it is contradictory to claim, on the one hand, that the agreements in question were implemented throughout the infringement period and, on the other, that the existence of external factors, which may themselves also have influenced the evolution of prices for the product, means that it is difficult to reach conclusions as to the relative importance of all possible causes.
Mis puudutab lõpuks otsuse põhjendusi 337 ja 342, siis oleks vastuoluline väita ühelt poolt, et kokkulepped viidi rikkumise perioodil ellu, ja teiselt poolt, et väliste tegurite tõttu, mis võisid samuti mõjutada tootehindade muutumist, on keeruline teha järeldusi kõikide põhjuste suhtelise tähtsuse kohta.
The conclusion set out at recital 341 to the Decision, that the conscious implementation of the cartel agreements had an actual impact on the sorbates market in the EEA is, in those circumstances, incorrect.
Otsuse põhjenduses 341 kajastatud järeldus, mille kohaselt oli kokkuleppe kaalutletud elluviimisel sorbaaditurule konkreetne mõju, on neil asjaoludel vale.
— The participation of high-level directors in the anticompetitive agreements
– Kõrgema astme juhtide osalemine konkurentsivastastes kokkulepetes
The Commission contends that the anticompetitive agreements were conceived, directed and encouraged by the directors of the undertakings concerned at a very high level (recital 323 to the Decision).
Komisjon leiab, et need olid asjaomaste ettevõtete kõige kõrgema astme juhid, kes töötasid konkurentsivastased kokkulepped välja ning juhtisid ja julgustasid nende täitmist (otsuse põhjendus 323).
Hoechst maintains that that assertion is contrary to the obligation to state reasons imposed on the Commission under Article 253 EC.
Hoechsti arvates on see väide vastuolus komisjonil EÜ artikli 253 alusel lasuva põhjendamiskohustusega.
In particular, the Commission ought to have established what factors were at the basis of its conclusion (Case T-15/99 Brugg Rohrsysteme v Commission [2002] ECR II-1613, paragraph 210).
Täpsemalt oleks komisjon pidanud näitama, milliste tegurite põhjal ta oma järelduse tegi (Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-15/99: Brugg Rohrsysteme vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1613, punkt 210).
It is not true, moreover, that the persons who participated in the cartel were directors at a very high level, at least so far as Hoechst is concerned.
Pealegi ei ole õige, et kartellis osalenud isikud olid kõige kõrgema astme juhid, vähemalt mitte Hoechsti puhul.
Referring to the grounds of the judgment in ABB Asea Brown Boveri v Commission, paragraph 75 above (paragraphs 33 to 38), Hoechst emphasises that its two most senior employees, referred to at recital 96 to the Decision, were sales directors of one of Hoechst’s 8 to 12 business areas.
Osutades eespool punktis 75 viidatud kohtuotsuse ABB Asea Brown Boveri vs. komisjon põhjendustele (punktid 33–38), rõhutab Hoechst, et kaks tema kõige kõrgematasemelist töötajat, keda mainitakse otsuse põhjenduses 96, olid Hoechsti kaheksast kuni kaheteistkümnest kaubandusvaldkonnast ühe müügidirektorid.
They both reported to a sector director and to a sales director of the business sector concerned, and both were at below-director level.
Kumbki allus sektori direktorile ja asjaomase kaubandussektori müügidirektorile, kes mõlemad kuulusid juhtkonna tasemest madalamale astmele.
The other employees named in the decision were junior management or had no management role.
Ülejäänud otsuses nimetatud töötajad olid madalama astme juhid või ei täitnud üldse juhtimisülesandeid.
Last, even if employees of other undertakings concerned were to be considered to be directors at a very high level, that could not lead to an increase in the basic amount of Hoechst’s fine.
Isegi kui teiste asjaomaste ettevõtete töötajaid tuleb käsitleda kõige kõrgema astme juhtidena, ei saa see tuua kaasa Hoechsti trahvi põhisumma suurendamist.
In effect, the gravity of Hoechst’s infringement cannot depend on the position of the employees of the other undertakings that took part in the infringement.
Hoechsti rikkumise raskus ei saa sõltuda teiste rikkumises osalenud ettevõtjate töötajate positsioonist.
— The division of the undertakings into categories
– Ettevõtjate jagamine kategooriatesse
Hoechst claims that the distinction between the starting amounts, EUR 20 million for Hoechst and EUR 6.66 million for all the other undertakings concerned, is unacceptable in the light of the nature of the infringement, which is the same for all the undertakings.
Hoechst märgib kõigepealt, et lähtesummade eristamine, st Hoechstile määratud lähtesumma 20 miljonit eurot ja kõigile teistele asjaomastele ettevõtjatele määratud lähtesumma 6,6 miljonit eurot ei ole vastuvõetav rikkumise laadi seisukohast, mis on kõikide ettevõtjate puhul sama.
Furthermore, referring to CMA CGM and Others v Commission, paragraph 220 above (paragraph 405 et seq.), Hoechst asserts that the division of the undertakings into categories, in the context of the calculation of the starting amount, should first and foremost observe the principle of equal treatment.
Osutades eespool punktis 220 viidatud kohtuotsusele CMA CGM jt vs. komisjon (punkt 405 jj), rõhutab Hoechst, et ettevõtjate kategooriatesse jagamine lähtesumma arvutamisel peaks ennekõike järgima võrdse kohtlemise põhimõtet.
In this case, the Commission differentiated the undertakings’ starting amounts according to their supposed capacity to harm competition and according to the damage alleged to have been caused to competition (recital 349 to the Decision).
Käesoleval juhul pani komisjon paika ettevõtjate lähtesummade astmed vastavalt nende eeldatavale suutlikkusele konkurentsi kahjustada ning nende panusele väidetavalt konkurentsile tekitatud kahjusse (otsuse põhjendus 349).
It chose as a yardstick the market share of each undertaking on the worldwide sorbates market (recital 350 to the Decision).
Ta valis mõõtmise kriteeriumiks iga ettevõtja turuosa ülemaailmsel sorbaaditurul (otsuse põhjendus 350).
In that regard, first, Hoechst observes that the four Japanese producers each held market shares of up to 15%, which, taken together, might constitute a worldwide market share equivalent to more than twice Hoechst’s share.
Selles suhtes märgib Hoechst kõigepealt, et neljast Jaapani ettevõtjast igaühele kuulus turuosa kuni 15%, mis kokku liites moodustab maailmaturul turuosa, mis on peaaegu kaks korda suurem kui Hoechsti turuosa.
In the light of the solidity of the Japanese producers’ export cartel and their always perfectly concerted conduct at cartel meetings, Hoechst was of secondary importance in the evolution of the worldwide market.
Võttes arvesse Jaapani ettevõtjate ekspordikartelli tugevust ja nende alati täielikult kooskõlastatud käitumist kartelli koosolekutel, oli Hoechst maailmaturu kujundamisel teisejärgulise tähtsusega.
Thus, on the basis of the bracket of the Japanese producers’ market shares, Hoechst contends that the basic amount for those producers ought to have been between 1.61 and 2.54 times higher than for Hoechst.
Tuginedes Jaapani tootjate turuosade vahemikule, leiab Hoechst, et põhisumma oleks nende tootjate puhul pidanud olema 1,61–2,54 korda suurem kui tema puhul.
That would have corresponded, assuming an appropriate fine for the Japanese producers (including Chisso), to a basic amount of between EUR 10.4 million and EUR 16.65 million and therefore — all other things remaining unaltered — to a reduction of between EUR 16.58 million and EUR 47.52 million in Hoechst’s fine.
Eeldades, et Jaapani tootjate (sh Chisso) trahv on kohane, oleks see Hoechsti puhul tähendanud põhisummat vahemikus 10,4–16,65 miljonit eurot ning – juhul kui kõik muud näitajad oleksid jäänud samaks – Hoechsti trahvi vähendamist 16,58–47,52 miljoni euro võrra.
Second, in any event, and even if each Japanese producer’s market share were to be considered separately, the calculation of the fine per 1% market share would correspond to a starting amount of between EUR 0.44 million and EUR 0.7 million.
Teiseks märgib Hoechst, et igal juhul ja isegi siis, kui iga Jaapani tootja turuosa käsitletakse eraldi, vastab trahv 1% turuosa puhul summale vahemikus 0,44–0,7 miljonit eurot.
Hoechst submits that it was at a disadvantage, since, if the Commission had applied the same criteria to it, its starting amount ought to have been between EUR 10.38 million and EUR 16.52 million.
Hoechsti koheldi ebasoodsamalt, sest kui komisjon oleks tema suhtes kohaldanud samu kriteeriume, oleks tema lähtesumma pidanud olema 10,38–16,52 miljonit eurot.
All other things remaining equal, its fine was between EUR 17.3 million and EUR 47.62 million higher than it ought to have been.
Kui kõik muud näitajad jäävad samaks, on trahv 17,3–47,62 miljoni euro võrra liiga suur.
Third, a comparison with other recent decisions shows that the Commission departed in this case from its principles relating to the fixing of fines by categories.
Kolmandaks nähtub võrdlusest muude hiljutiste otsustega, et komisjon kaldus käesoleval juhul kõrvale oma põhimõtetest, mis puudutavad trahvide määramist kategooriate kaupa.
Hoechst refers in that regard to Commission Decision 2006/460/EC of 17 December 2002 relating to a proceeding pursuant to Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement against SGL Carbon AG, Le Carbone-Lorraine SA, Ibiden Co., Ltd, Tokai Carbon Co., Ltd, Toyo Tanso Co., Ltd, GrafTech International, Ltd, NSCC Techno Carbon Co., Ltd, Nippon Steel Chemical Co., Ltd, Intech EDM BV and Intech EDM AG (Case COMP/E-2/37.667 — Specialty graphites), which forms the subjectmatter of the judgment of 15 June 2005 in Case T-71/03 Tokai Carbon and Others v Commission, paragraph 118 above.
Hoechst viitab siinkohal komisjoni 17. detsembri 2002. aasta otsusele 2006/460/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 53 alusel algatatud menetluse kohta SGL Carbon AG, Le Carbone-Lorraine SA, Ibiden Co., Ltd, Tokai Carbon Co., Ltd, Toyo Tanso Co., Ltd, GrafTech International, Ltd, NSCC Techno Carbon Co., Ltd, Nippon Steel Chemical Co., Ltd, Intech EDM BV ja Intech EDM AG vastu (juhtum COMP/E-2/37.667 – Erigrafiit), mille suhtes tegi Esimese Astme Kohus eespool punktis 118 viidatud 15. juuni 2005. aasta otsuse kohtuasjas T-71/03: Tokai Carbon jt vs. komisjon.
In that decision, the Commission, inter alia, fixed fines with a starting amount of EUR 20 million for an undertaking with a market share of between 30 and 40% and at EUR 14 million for an undertaking with a market share of between 21 and 27%.
Selles otsuses määras komisjon ettevõtjale, kellele kuulus turuosa vahemikus 30–40%, trahvi, mille lähtesumma oli 20 miljonit eurot, ning ettevõtjale, kellele kuulus turuosa vahemikus 21–27%, trahvi, mille lähtesumma oli 14 miljonit eurot.
Furthermore, in the same decision, because they had participated in a different cartel relating to extruded specialty graphite, the two undertakings concerned, whose market shares were between 25 and 30%, were given fines with a starting amount of EUR 15 million.
Samas otsuses määrati mõlemale karistatud ettevõtjale, kellele kuulus turuosa vahemikus 25–35%, väljapressitud erigrafiiti puudutava teise kartelli tõttu trahv, mille lähtesumma oli kummagi puhul 15 miljonit eurot.
By way of proof, Hoechst offers the nonconfidential version of that decision (after publication) and also the testimony of a Commission official.
Hoechst pakub tõendina välja selle otsuse mittekonfidentsiaalse versiooni (pärast avaldamist) ning komisjoni ühe ametniku ütlused.
In the light of those principles, Hoechst contends that its basic amount in the present case ought to have been much lower (EUR 24.75 million or EUR 29.7 million, depending on whether the starting amount was EUR 14 million or EUR 15 million, all other things being equal).
Neid põhimõtteid arvesse võttes leiab Hoechst, et tema puhul käesolevas asjas aluseks võetud põhisumma oleks pidanud olema palju väiksem (24,75 või 29,7 miljonit eurot olenevalt sellest, kas lähtesumma on 14 või 15 miljonit eurot, kui kõik muud näitajad jäävad samaks).
— The increase to take account of Hoechst’s size and worldwide resources
– Suurendustegur, mis võtab arvesse Hoechsti suurust ja koguressursse
The Commission again subjected Hoechst to unequal treatment when it multiplied its starting amount of EUR 20 million by a group factor of 2.
Komisjon kohtles Hoechsti taas kord ebavõrdselt, kui ta korrutas tema 20 miljoni euro suuruse lähtesumma kontserni puudutava teguriga, mis võrdus kahega.
Furthermore, the significant reduction in Hoechst’s size which has taken place in the meantime and which reduced its group turnover to approximately EUR 9 billion for the reference year 2002, together with the fact that it is restricted to holding activities and has sold its sorbates business to third parties, renders void the justification for a steep increase in its fine.
Hoechsti suuruse kahanemine, mis on vahepeal toimunud ja mille tõttu tema kontserni käive vähenes ligikaudu 9 miljardi euroni viiteaastal 2002, ning tema piirdumine valdusettevõtja tegevusega ja sorbaadisektori tegevusharu müümine kolmandale isikule muudavad trahvi äärmusliku suurendamise õigustuse olematuks.
In any event, a factor of 2 should not have been used as a multiplier.
Hoechst leiab, et igal juhul ei oleks pidanud suurendamisel kasutama koefitsienti kaks.
The duration of the infringement
Rikkumise kestus
Hoechst contends that the increase of 175% decided upon by the Commission to reflect the duration of the infringement is exorbitant and disproportionate.
Hoechst leiab, et rikkumise kestuse eest summa 175% võrra suurendamine, mille komisjon otsustas läbi viia, on liialdatud ja ebaproportsionaalne.
First, increases for the duration of the infringement which exceed 100% are fundamentally contrary to the method for calculating fines established by the Commission in the Guidelines.
Esiteks on rikkumise kestuse alusel tehtavad suurendused, mis ületavad 100%, põhimõtteliselt vastuolus trahvide arvutamise meetodiga, mille komisjon on suunistes kehtestanud.
Hoechst notes that the factors associated with the gravity of the infringement enable a basic amount to be fixed, which, in the second stage, is adjusted according to the duration of the infringement.
Hoechst märgib, et rikkumise raskusastmega seotud tegurid võimaldavad määrata põhisumma, mida teises etapis kohandatakse vastavalt rikkumise kestusele.
Under the latter aspect, Section 1 B of the Guidelines provides only for a ‘heavy increase’ in the basic amount, and not for the fixing of an entirely new amount of a size completely different from that of the basic amount.
Viimatimainitud aspekti osas näeb suuniste punkt 1 B siiski ette vaid „palju suurema” põhisumma, mitte täiesti uue summa määramise, mille suurusjärk on põhisumma omast täiesti erinev.
Second, the increase for the duration of the infringement takes account, for a second time, of the gravity of the infringement.
Teiseks võtab summa suurendamine rikkumise kestuse tõttu teist korda arvesse rikkumise raskust.
Hoechst contends, in that regard, that cartels on prices and volumes are typically infringements of long duration.
Hoechst rõhutab siinkohal, et hinna- ja kogusekartellid on üldjuhul pikaajalised rikkumised.
Consequently, if the Commission places those cartels in the highest category of ‘very serious infringements’ it cannot take the serious nature of the infringement into account for a second time when assessing the duration of the infringement.
Sellest tuleneb, et kui komisjon paigutab need kartellid „väga raskete rikkumiste” kõige kõrgemasse kategooriasse, ei saa ta rikkumise sellist raskust teist korda arvesse võtta rikkumise kestuse hindamisel.
Third, Hoechst fundamentally challenges the fact that a directly proportionate increase, at a flat rate of 10% per annum, can be applied over a long period for the purpose of penalising a cartel.
Kolmandaks seab Hoechst täielikult kahtluse alla asjaolu, et kartelli eest karistuse määramisel võidakse pika perioodi suhtes kohaldada otseselt proportsionaalset suurendust, mis tõuseb staatiliselt 10% aasta kohta.
Hoechst emphasises in that regard that in the context of longterm infringements regarded as a single infringement, all sanctions systems provide for facteurs de majoration of the penalty at a rate which reduces exponentially as the duration increases.
Hoechst rõhutab, et pikaajaliste süütegude puhul, mida käsitletakse ühe rikkumisena, näevad kõik karistussüsteemid ette karistuse suurendustegurid, mille tase kestuse pikenedes astmeliselt väheneb.
That approach, moreover, observes the principle of proportionality.
Selline lähenemine järgib muu hulgas ka võrdse kohtlemise põhimõtet.
If it is fair that offences committed in the distant past become time-barred at a given time, then the sanction imposed cannot ignore the same principle.
Kui on tõsi, et ammu toimepandud süüteod teataval hetkel aeguvad, ei saa ka karistusmeetme puhul seda põhimõtet eirata.
Hoechst further submits that even if the ‘principle of the link of continuity’ enshrined in Article 1(2) of Regulation No 2988/74 were still applied in Community law, it could not lead to endless increases in the fines imposed.
Hoechst lisab, et isegi kui määruse nr 2988/74 artikli 1 lõikes 2 kehtestatud „jätkuvuse põhimõtet” ühenduse õiguses veel kohaldatakse, ei saa see viia määratavate trahvide lõputu suurendamiseni.
Last, the increase is disproportionate by comparison with the Commission’s previous practice.
Lõpuks on kohaldatud suurendus ebaproportsionaalne ka komisjoni varasema praktikaga võrreldes.
Hoechst refers first of all to Commission Decision 98/273/EC of 28 January 1998 relating to a proceeding pursuant to Article 85 of the EC Treaty (IV/35.733 — VW) (OJ 1998 L 124, p. 60), where the Commission decided that an increase of 10% for each year of the infringement is appropriate only if the gravity of the infringement remains the same throughout the infringement period.
Hoechst viitab kõigepealt komisjoni 28. jaanuari 1998. aasta otsusele 98/273/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetlust (IV/35.733 – VW; EÜT L 124, lk 60) ja milles komisjon otsustas, et suurendamine 10% võrra rikkumise iga aasta kohta on kohane vaid juhul, kui rikkumise raskus oli kogu selle kestuse ajal ühesugune.
In this case, nothing to prove or demonstrate such a fact has been put forward, which is contrary to the Commission’s obligation to state reasons.
Käesoleval juhul ei ole niisuguse fakti kohta esitatud ühtegi tõendit ega viidet ja see on vastuolus komisjonil lasuva põhjendamiskohustusega.
Hoechst refers, next, to a number of decisions in which the Commission increased the basic amount from the second year only, since the Guidelines make provision for an increase only for infringement periods in excess of what is regarded as an ‘average’ duration.
Hoechst viitab seejärel mitmele otsusele, milles komisjon suurendas põhisummat alles alates teisest aastast, kuna suunised näevad suurenduse ette vaid rikkumise perioodide puhul, mis ületavad „keskmisena” käsitletavat kestust.
In particular, Hoechst refers to the increase applied in Commission Decision 1999/60/EC of 21 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (IV/35.691/E.4 — Pre-insulated pipes) (OJ 1999 L 24, p. 1), and refers also to the judgment in Case T-220/00 Cheil Jedang Corporation v Commission [2003] ECR II-2473, paragraph 137).
Hoechst viitab eelkõige suurendusele, mis tehti komisjoni 21. oktoobri 1998. aasta otsuses 1999/60/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetlust (IV/35.691/E-4 – Eelisoleeritud torud; EÜT 1999, L 24, lk 1), ning viitab ka Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsusele kohtuasjas T-220/00: Cheil Jedang Corporation vs. komisjon (EKL 2003, lk II-2473, punkt 137).
Hoechst concludes that only an increase of 165% was foreseeable in this case.
Hoechst järeldab sellest, et käesoleval juhul oli mõeldav üksnes suurendamine 165% võrra.
As a preliminary observation, and in response to the arguments developed by Hoechst by way of introduction to its fifth plea, the Commission submits that the comparison between the fine and the overall turnover of sorbates on the EEA market in 1995 is not valid.
Kõigepealt rõhutab komisjon vastuseks Hoechsti viienda väite sissejuhatuses sisalduvatele argumentidele, et trahvi ja sorbaatide EMP turu 1995. aasta kogukäibe võrdlemine ei ole asjakohane.
The turnover achieved on the market in one year does not reveal the negative impact which a cartel that has lasted more than 17 years may have had.
Turu ühe aasta käibest ei ilmne negatiivseid tagajärgi, mida üle 17 aasta kestnud kartell võis olla tekitanud.
Furthermore, the amount of the fine before Hoechst’s cooperation is taken into account may be explained in this case by a whole range of factors.
Trahvi suurus enne Hoechsti koostöö arvessevõtmist on käesolevas asjas selgitatav terve rea teguritega.
In addition, EUR 20 million corresponds to the minimum starting amount envisaged in the Guidelines for very serious infringements.
Lisaks vastab 20 miljonit eurot suunistes väga raskete rikkumiste puhuks sätestatud lähtesumma alammäärale.
That sum is also consistent with the Commission’s practice in taking decisions.
See summa on kooskõlas ka komisjoni otsustuspraktikaga.
Last, the Commission emphasises that the specific starting amount is merely an intermediate amount which, when the method defined by the Guidelines is applied, is then adapted to reflect the duration of the infringement and any aggravating or attenuating circumstances (Cheil Jedang Corporation v Commission, paragraph 318 above, paragraph 95).
Lõpuks rõhutab komisjon, et konkreetne lähtesumma on üksnes vahesumma, mida suunistes määratletud meetodi kasutamisel kohandatakse seejärel vastavalt rikkumise kestusele ja tuvastatud raskendavatele või kergendavatele asjaoludele (eespool punktis 318 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang Corporation vs. komisjon, punkt 95).
The effects of the infringement
Rikkumise mõju
The Commission contends that it was entitled to assume that the prices charged by the cartel were in principle at least higher than market prices, in any event so far as Hoechst was concerned.
Komisjoni arvates oli tal alust leida, et vaidlustatud ei ole asjaolu, et kartelli kehtestatud hinnad olid vähemalt Hoechsti puhul üldjuhul kõrgemad turuhindadest.