natgillin/translations-raw huggingface dataset:
13 — Approved by Presidential Decree No 156 of 29 March 1973 (Ordinary Supplement to Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (‘GURI’) No 113 of 3 May 1973, p. 2).
13 – Heaks kiidetud Vabariigi presidendi 29. märtsi 1973. aasta dekreediga nr 156 (Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana, edaspidi „GURI”, nr 13 regulaarne lisa, 3.5.1973, lk 2).
14 — The information about the calculation of the fee is set out in the order for reference (pp. 6 and 7).
14 – Teave tasu arvutamise kohta on esitatud eelotsusetaotluses (lk 6 ja 7).
12 — Footnote not relevant to the English-language version.
12 – Eestikeelset teksti see märkus ei puuduta.
After the process of liberalising the sector in the European Union had begun, Decree-Law No 545 of 23 October 1996 15 transposition of Directive 97/13.
Kui Euroopa Liidus alustati sektori liberaliseerimist, nägi 23. oktoobri 1996. aasta dekreetseadus nr 545 15ette Itaalia õigus- aktide kohandamise ühenduse õigusega, ning sellest sai mõningate muudatustega 23. detsembri 1996. aasta seadus nr 650.
It fixed 1 January 1998 as the timelimit for the abolition of the former special and exclusive rights (Article 2(3)), and then went on to reproduce Article 22 of Directive 97/13 (Article 2(4) to (6)).
16 õiguskorra nõuetega kohandamine direktiivi 97/13 ülevõtmise teel.
ordered Italian legislation to be brought into line with Community law and became, with amendments, Law No 650 of 23 December 1996. 16
Selles määrati endiste eri- ja ainuõiguste ajaliseks piiranguks 1. jaanuar 1998 (§ 2 lõige 3), esitades seejuures uuesti direktiivi 97/13 artikli 22 (§ 2 lõiked 4–6).
Presidential Decree No 318 further provided that the charge payable for individual licences would be used only to cover the administrative costs of issuing the licences (Article 6(20)), 19as a result of which Article 188 of the Codice postale was rendered inoperative.
Ühtlasi nägi see ette, et üksiklitsentside eest nõutav tasu on mõeldud üksnes litsentside väljastamisega seotud halduskulude katteks (§ 6 lõige 20), 19mistõttu Codice postale § 188 muutus õigustühiseks.
However, in order to ensure a smooth transition to the new system, the validity of Article 188 of the Codice postale was extended for such time as the Autorità considered necessary (Article 21(2)).
Et aga nendele uutele oludele üleminek toimuks järk-järgult, pikendati Codice postale selle paragrahvi kehtivust seni, kuni Autorità peab vajalikuks (§ 21 lõige 2).
That provision was repealed by Article 20(4) of Law No 448 of 23 December 1998 introducing public finance provisions for stabilisation and development (Law on budgets for
See õigusnorm tühistati 23. detsembri 1998. aasta seaduse nr 448 riigikassa stabiilsuse ja arengu kohta (1999. aasta eelarve
20Article 20(3) of that law provided that Article 188 of the Codice postale would cease to be effective from 1 January 1999, from which it follows that that provision was in force during 1998.
Menetlus Euroopa Kohtus seadus) 20 § 20 lõikega 4 ja lõikes 3 kinnitati, et kõnesolev Codice postale § 188, mis oli seega 1998. aastal kehtiv, kaotab 1. jaanuarist 1999 kehtivuse.
The order for reference was received at the Court Registry on 3 July 2006.
See eelotsuse küsimus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 3. juulil 2006.
The applicant in the main proceedings, the Italian Government and the Commission lodged written observations, and oral argument was presented by their representatives at the hearing held on 4 October 2007.
Kirjalikke märkusi esitasid põhikohtuasja hageja, Itaalia valitsus ja komisjon ning nende esindajad osalesid suuliste märkuste esitamiseks 4. oktoobril 2007 toimunud kohtuistungil.
V — Analysis of the question referred
V. Eelotsuse küsimuse analüüs
Telecom Italia SpA, which had had an exclusive licence to provide public telecommunications services in Italy since 1964, currently holds an individual licence for activities relating to the provision of such services and paid, for 1998, a fee of EUR 385 896 593 plus interest.
Selles riigis alates 1964. aastast tegutseval avalik-õiguslike telekommunikatsiooniteenuste ainukontsessionääril Telecom Italia SpA-l on praegu üksiklitsents nende teenustega seonduvatel tegevusaladel tegutsemiseks, kusjuures ta on maksnud aastaks 1998 tasu summas 385 896 593 eurot pluss intress.
A — Delimitation of the dispute
A. Vaidluse piiritlemine
The Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio frequently seeks preliminary rulings but, at the moment of truth, it is sparing with words and has submitted to the Court a question with more substance than its wording suggests.
Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio on aktiivne aruteludes osaleja, kuid on tõehetkel üsna napisõnaline ja esitab Euroopa Kohtule palju sügavama küsimuse kui täht-tähelt paistab.
In order to secure the reimbursement of that sum, Telecom Italia brought an action before the Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio, which, by order of 10 May 2006 and on the basis of the judgment in Albacom and Infostrada, asked the Court of Justice for a ruling ‘on the interpretation and scope’ of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, and, in particular, on whether Article 20(3) of Law No 448 of 1998 is consistent with those provisions.
Selle summa tagasisaamiseks pöörduti Tribunale Amministrativo Regionale del Laziosse, kes pöördub 10. mai 2006. aasta eelotsusetaotlusega ja Albacom ja Infostrada kohtuotsusele tuginedes Euroopa Kohtusse direktiivi 97/13 artiklite 11, 22 ja 25 „tõlgendamise ja ulatuse” asjus, eelkõige seoses nende kooskõlaga 1998. aasta seaduse nr 448 § 20 lõikega 3.
The referring court is so restrained that, without being more specific, it merely asks
Ta on oma hoiakus nii vaoshoitud, et piirdub pikemalt täpsustamata sellega, et
Article 11 thereof, is a premise to such a question. That task is for the national court and the Court of Justice must restrict itself to providing that court with the relevant guidelines for interpreting Community law, which it has already done in the judgments in Albacom and Infostrada, ISIS Multimedia and Firma 02, Nuova Società di Telecomunicazioni, and i-21 Germany and Arcor.
See on siseriikliku kohtu ülesanne, kusjuures Euroopa Kohtu roll piirdub talle ühenduse õiguse tõlgendamiseks asjakohaste suuniste andmisega, mida ta on juba teinud kohtuotsustes Albacom ja Infostrada, ISIS Multimedia ja Firma 02, Nuova società di telecomunicazioni ja i-21Germany ja Arcor.
the Court to rule on the interpretation and scope of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, with a view to comparing those provisions with Article 20(3) of Italian Law No 448 of 1998.
palub tõlgendada direktiivi 97/13 artikleid 11, 22 ja 25 ning määratleda nende ulatus, et neid võrrelda Itaalia 1998. aasta seaduse nr 448 § 20 lõikega 3.
That conciseness, rather than precision, obscures the real reasons for the reference and hinders a proper understanding of the question.
Küsimuse lakoonilisus, mis ei ole just tavapärane, ähmastab eelotsusetaotluse tegelikke tagamaid ja muudab selle vahetu mõistmise keeruliseks.
In fact, the focus of the question is Article 22 of the directive, while the undeniably useful function of the other two articles is to delimit that provision.
Tegelikult keskendub eelotsuse küsimus nimetatud direktiivi artiklile 22 ja kahe ülejäänud artikli – sugugi mitte lihtne – ülesanne on seda piiritleda.
The object of the main proceedings is to determine whether, in accordance with Article 22 of Directive 97/13, a fee which is contrary to Article 11 of that directive may continue to be levied until 31 December 1998, in other words beyond the timelimit set by Article 25 for the transposition of the directive (31 December 1997). 21
Põhikohtuasjas soovitakse nimelt välja selgitada, kas direktiivi artikli 22 alusel võib selle direktiivi artikliga 11 vastuolus olevat tasuvõtmist pikendada 31. detsembrini 1998, see tähendab artiklis 25 sätestatud direktiivi ülevõtmise tähtaja (31. detsember 1997). 21
An analysis of the conflict between the fee paid by Telecom Italia (and the national measures which provide for that fee) and the scheme of Directive 97/13, and in particular
Sellise lähenemisviisi eelduseks on Telecom Italia makstava tasu (samuti seda sätestavate siseriiklike õigusnormide) direktiivi 97/13 süsteemiga, eriti selle artikliga 11
21 — That date is consistent with the aim of the Community legislature to complete the liberalisation of the telecommunications market by 1 January 1998, as set out in Article 2 of Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p.
21 – See kuupäev langeb kokku ühenduse seadusandja sooviga viia telekommunikatsioonituru liberaliseerimine lõpule 1. jaanuariks 1998, nagu on väljendatud 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/388/EMÜ konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuseturgudel (EÜT L 192, lk 10) artiklis 2 vastavalt komisjoni 13. märtsi 1996. aasta direktiivi 96/19/EÜ (EÜT L 74, lk 13) redaktsioonile.
In line with that approach, the following do not comply with that scheme: a fee calculated by taking into account the forecast of the general costs, over a period of 30 years, of the body which issues the licences (i-21 Germany and Arcor); charges which are based on the turnover of the licence holders (Albacom and Infostrada); and an additional charge levied in respect of the private use of the public telecommunications network allocated to the licence holder, fixed in accordance with criteria other than those laid down in Article 11 (Nuova Società di Telecomunicazioni).
Seetõttu jäävad süsteemist välja litsentsitasud, mida arvutatakse neid litsentse väljastava asutuse üldiste halduskulude 30 aasta prognoosi alusel (kohtuotsus i-21 Germany y Arcor), nagu ka litsentsiomanike käibe alusel võetavad maksud (kohtuotsus Albacom e Infostrada) või täiendav tasu telekommunikatsiooniettevõtjatele määratud üldkasutatava telekommunikatsioonivõrgu kasutamise eest isiklikuks otstarbeks ja see tasu on arvutatud kriteeriumite alusel, mis ei vasta nimetatud artiklis 11 sätestatud kriteeriumidele (kohtuotsus Nuova società di telecomunicazioni).
OPINION OF MR RUIZ-JARABO — CASE C-296/06
KOHTUJURIST RUIZ-JARABO ETTEPANEK – KOHTUASI C-296/06 kataks ühtlustatud süsteemis veel kehtivaid vanu lube, et tagada kogu õigusühendusele omased väärtused: õigussuhete stabiilsus ja järjepidevus.
It is certain (at least in the minds of the referring court and the parties to these preliminary-ruling proceedings) that the same outcome is warranted by the charge levied on Telecom Italia for its licence in 1998, the amount of which was proportional to the gross revenue from its activity.
Ei ole kahtlust (vähemalt mitte eelotsusetaotluse esitanud kohtul ega käesolevas eelotsusemenetluses osalejatel), et sama kehtib tasu kohta, mida nõutakse Telecom Italia’lt tema litsentsi eest 1998. majandusaastal brutotulu alusel.
However, once that finding has been made, the question arises whether, notwithstanding that the fee is contrary to Directive 97/13, it was appropriate to extend that fee for one year pursuant to Article 22, the wording of which is anticipated in recitals 26 and 27 in the preamble to the directive.
Kui see on kindlaks tehtud, tekib aga küsimus, kas vaatamata sellele, et tasu on direktiiviga 97/13 vastuolus, võib seda pikendada aastaks artikli 22 alusel, mille tekst märgitakse ära sama direktiivi 26. ja 27. põhjenduses.
Nevertheless, that desire to preserve the past 24is not without limits.
Varasemat ei ole aga lubatud säilitada 24piiramatult.
At the outset, Article 22(1) lays down a time-limit, 25
Kuid ette nähakse ka sisulised piirangud;
However, Article 22 refers also to substantive restric-
B. Direktiivi 97/13 artikli 22 eesmärk
23 — Article 2(1)(a) of Directive 97/13 defines authorisations as ‘any permission setting out rights and obligations specific to the telecommunications sector and allowing undertakings to provide telecommunications services and, where applicable, to establish and/or operate telecommunications networks for the provision of such services, in the form of a “general authorisation” or “individual licence” …’.
23 – Direktiivi 97/13 artikli 2 lõike 1 punktis a määratletakse luba kui „igasugune „üldloa” või „üksiklitsentsi” vormis luba, milles määratletakse konkreetselt telekommunikatsioonisektoris kehtivad õigused ja kohustused, ja mis annab ettevõtjatele õiguse osutada telekommunikatsiooniteenuseid ja, vajadusel, rajada või käitada telekommunikatsioonivõrke nende teenuste osutamiseks […]”.
The heading of that article (‘Authorisations existing at the date of entry into force of this Directive’), read in conjunction with the beginning of Recital 26, 22provides the
Selle sätte pealkirjas („Käesoleva direktiivi jõustumiskuupäeval kehtivad load”) koostoimes 26. põhjenduse algusega 22aval-dub esimesena selle eesmärk, et direktiiv
24 — That yearning for times past reminds me of the sentence with which Thomas Mann opens his monumental tetralogy Joseph and His Brothers: ‘Deep is the well of the past.
24 – See möödunud aegadesse kiindumus meenutab mulle lauset, millega Thomas Mann alustab oma suurt nelikromaani „Joosep ja tema vennad”, kirj B., S.A., tõlkija Juan Parra, Madrid 2002, lk 15: „Sügav on mineviku põhjatus.
Indeed, we could call it bottomless … when our attention is directed solely and exclusively towards the past of humankind, that enigmatic creature and receptacle of our existence that is at once natural and joyful, supernatural and wretched, whose mystery is the centre around which our words revolve, and which gives urgency and passion to what we say and emphasis to all our questions’.
Seda võiks nimetada koguni hoomamatuks […] kui meie tähelepanu koondub üksnes ja eranditult inimese, selle mõistatusliku olendi minevikule, kellele on osaks saanud kogu meie ühtaegu loomulik ja muretu, üleloomulik ja õnnetu olemasolu, ja kelle mõistatus on meie sõnade keskmeks, mis kannustab ja hingestab igat meie ütlemist ja millest on kantud kõik meie küsimused.”
22 — ‘… this Directive applies to both existing and future authorisations; … certain licences have been granted for periods which go beyond 1 January 1999 …’
22 – „[…] direktiivi kohaldatakse kehtivate ja tulevaste lubade suhtes; […] mõned litsentsid on väljastatud 1. jaanuarist 1999 hilisemaks perioodiks […].”
25 — Which may be deferred pursuant to the second subparagraph of Article 22(3).
25 – Pikendatav lõike 3 teise lõigu alusel.
TELECOM ITALIA tions and paragraph 2 is particularly informative in that regard in that it precludes the extension of terms which confer special or exclusive rights and those which would affect third parties.
TELECOM ITALIA selles suhtes on eriti tähendusrikas lõige 2, kus keelatakse säilitada eri- või ainuõigusi andvaid tingimusi, samuti tingimusi, mille säilitamine kahjustab kolmandaid isikuid.
although it was possible to extend for one year existing authorisations which were contrary to the directive, provided that those authorisations did not grant exclusive rights or prejudice the legal rights of third parties, in which case 31 December 1998 was the absolute time-limit.
31. detsembriks 1997, aga vanu lube võis pikendada aastaks, ehkki need olid direktiiviga vastuolus, tingimusel, et need ei anna kellelegi monopoliõigusi ega kahjusta teiste õiguspärandit, milliste juhtude jaoks oli 31. detsember 1998 lõplik piir.
That view is confirmed by Recital 26 in the preamble to the directive, which states that ‘clauses in such authorisations contrary to Community law, in particular those conferring on the licensees special or exclusive rights, are … inoperative from the date indicated in the relevant Community measures; … regarding other rights which do not affect the interests of other undertakings …, Member States could extend their validity in order to avoid claims for compensation’.
Direktiivi 26. põhjenduses kinnitatakse seda mõtet, tunnistades kehtetuks „lubade klauslid, mis ei ole ühenduse õigusega kooskõlas, eelkõige litsentsiomanike eri- või ainuõigusi puudutavad klauslid, […] alates asjaomastes ühenduse õigusaktides sätestatud kuupäevast; […] õiguste osas, mis ei kahjusta teiste ettevõtjate huve […], on liikmesriikidel hüvitamistaotluste vältimiseks õigus kehtivusaega pikendada.”
Article 22(2) refers to the ‘terms’ of authorisations already in existence, which could be extended unless they gave ‘special or exclusive rights’, in which case they had to be terminated on 31 December 1997.
Täpselt nimetatakse artikli 22 lõikes 2 vanade ja pikendatavate lubade „tingimusi”, välja arvatud „ainu- või eriõigusi” andvate lubade puhul, mis lõpevad 31. detsembril 1997.
Article 22(3) refers to ‘obligations’ in such authorisations, which could remain in force until 31 December 1998.
Nimetatud artikli lõikes 3 viidatakse nendest lubadest tulenevatele „kohustustele”, mis võivad kehtida kuni 31. detsembrini 1998.
Those ‘obligations’ are a subgroup of the ‘terms’, a concept which is capable of including rights and obligations.
Need „kohustused” on nimetatud „tingimuste” alaliik, mis võib endas kätkeda õigusi ja kohustusi.
Since Article 22(3) begins with the phrase ‘[w]ithout prejudice to the provisions of paragraph 2’, it is not appropriate to extend until 31 December 1998 ‘obligations’ linked to ‘special or exclusive rights’.
Arvestades, et kõnesolev lõige 3 algab lausega „ilma, et see piiraks lõikes 2 sätestatut”, ei saa „ainu- või eriõigustega” seotud „kohustusi” pikendada 31. detsembrini 1998.
That systematic approach to the wording of Article 22 undermines the argument put forward at the hearing in these preliminary ruling proceedings by the representative of the Italian Government, who proposed that the two provisions be interpreted independently of one another, as though they were watertight compartments.
Selline süstemaatiline lähenemisviis artikli 22 tekstile välistab Itaalia valitsuse väite, mille ta esitas selle eelotsuse küsimuse asjus toimunud kohtuistungil, kus ta soovitas neid kahte sätet eraldi tõlgendada, nagu oleks need kaks eraldiseisvat üksust.
Therefore, as the representative of Telecom Italia has suggested, it is clear that the legislature wished to set a longer timelimit for bringing into line with Community law concessions and authorisations which, since they did not jeopardise the objectives of harmonisation in the Community, were not detrimental to freedom of competition.
Seega näib selge – nagu arvab Telecom Italia esindaja –, et seadusandja soovis anda vaba konkurentsi jaoks kahjutute kontsessioonide ja lubade kohandamiseks pikema tähtaja, sest need ei ohusta ühenduse tasemel ühtlustamise eesmärke.
C — The cost of the former concession the new legislation abolishes. In other words, Article 22 prohibits the extension, after 31 December 1997, of the provision of telecommunications services by a single undertaking or by a number of undertakings with special rights, and that prohibition automatically affects the fees paid in those circumstances.
C. Endise kontsessiooni hind osutavad paljud eriõigustega ettevõtjad, ning see keeld laieneb paratamatult selliste eriolukordade arvelt teenitud tasudele.
An examination of the fee paid by Telecom Italia, of which it claims reimbursement in the main proceedings, is the next step in the analysis since, if it were concluded that it created special or exclusive rights or that its continuation prejudiced the interests of third parties, the fee should not have continued to be imposed during 1998.
Telecom Italia makstava tasu, mille tagastamist ta põhikohtuasjas nõuab, uurimine eeldab järgmist arutelupunkti, sest kui arvata, et see annab ainu- või eriõigused või et selle säilitamine kahjustab kolmandate isikute huve, ei või seda säilitada 1998. aastal.
Therefore, Telecom Italia is right to assert that, since it ceased to be the sole provider of telecommunications services in Italy on 1 January 1998, its obligation to pay the licence fee to the Italian Treasury ended on that date, and there are no grounds de lege lata or delege ferenda which would justify the extension of that fee.
Seega on Telecom Italial õigus, kui ta märgib, et kui ta alates 1. jaanuarist 1998 ei ole enam ainus telekommunikatsiooniteenuste osutaja Itaalias, lõppes sellest hetkest tema kohustus maksta riigikassasse kontsessiooni hinda, ilma et selle kohustuse pikendamist õigustaks ükski lege data või lege ferenda.
Neither the wording nor the spirit of the provision support any exemptions.
Õigusnormi tekst ega selle põhimõtted ei luba teha siin erandeid.
First of all, the second possibility should be discounted because, far from ‘affecting the rights of other undertakings’, the temporary extension of the payment by the former monopoly assists the activities of such undertakings because it imposes an additional charge on the former concession holder.
Teine võimalus tuleb kohe kõrvale jätta, sest kukutatud monopoli omanikult üleminekuperioodil tasu võtmise pikendamine ei „kahjusta kaugeltki teiste ettevõtjate õigusi”, vaid sillutab neile teed, kui sellega pannakse endisele ainukontsessionäärile lisakoormus.
Directive 97/13 forms part of the Community’s efforts to liberalise the market for electronic communications, through the promotion of competition by means of not imposing on operators more restrictions or charges than are necessary, 26thereby limiting the power of the Member States to impose financial charges and prohibiting
Direktiiv 97/13 väljendab ühenduse püüdlusi elektronsideturu liberaliseerimiseks, soodustades konkurentsi sel viisil, et ettevõtjatele ei kehtestata muid piiranguid ega tasusid peale hädavajalike, 26piirates liikmesriikide maksustamisõigust selliselt, et nad ei või kehtestada teisi makse peale ühen-
26 — Opinions in Nuova Società di Telecomunicazioni (point 11), ISIS Multimedia and Firma 02 (point 9), and i-21 Germany and Arcor (point 10).
26 – Ettepanekud kohtuasjades Nuova società di telecomunicazioni (punkt 11), ISIS Multimedia ja Firma 02 (punkt 9) ning i-21 Germany ja Arcor (punkt 10).
It might be argued that the first possibility should also be discounted because the contested measure does not give ‘special or exclusive rights’ but merely provides for payment in respect of such rights.
Sama kehtib esimese võimaluse kohta, sest vaidlusalune meede „ei anna eri- või ainuõigusi”, vaid piirdub nende eest maksmisega; aga arutelu ei saa siia pidama jääda, sest tasu võtmine on tihedalt seotud selle eelisseisuga, mis ei ole uues korras lubatud.
However, it would be absurd to conclude the analysis at that point since the payment is closely linked to that situation of privilege which
Teisisõnu on artikliga 22 keelatud, et pärast 31. detsembrit 1997 osutab telekommunikatsiooniteenuseid üksainus ettevõtja või neid
TELECOM ITALIA them from levying fees other than the ones provided for by the Community legislature. 27
TELECOM ITALIA vastuvõetav, 29vaid kasutada teisi kõnesoleva korraga tasakaalu saavutamiseks duse seadusandja kehtestatute.
For the purposes of ensuring, in accordance with the principles of transparency, nondiscrimination and proportionality, that all competitors were treated equally in the most sensitive stage, that is, at the time they entered the sector, and with a view to overturning the status quo inherited from the past, 28it would have been possible to impose on Telecom Italia in 1998 the fee corresponding to the former concession only if it enjoyed an advantage which needed to be counteracted and that payment was the only method capable of offsetting it.
27Püüdes tagada läbipaistvuse, mittediskrimineeri- mise ja proportsionaalsuse põhimõtetega kõikidele konkurentidele võrdsed võimalused nende turule tuleku hetkel, mis on eriti tundlik etapp minevikust päritud status quo’st üle saamiseks, 28 võiks Telecom Italialt 1998. aastal nõuda ainult tasu endise kontsessiooni eest, kui sellel ettevõtjal on eelisseis, mis tuleb neutraliseerida, ning sellise tasu maksmine oleks ainus võimalus eelise korvamiseks.