natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Furthermore, even though the Commission gave the impression, at paragraph 295 of the statement of objections, that it would take account of the leading role played by ‘some companies’, that indication was not sufficient, in light of the lack of precision of the rest of the statement of objections, to allow Hoechst to determine whether or not it was concerned by any characterisation as leader.
Pealegi, isegi kui komisjon võis vastuväiteteatise punktis 295 mõista anda, et ta võtab arvesse „teatavate ettevõtjate” rolli eestvedajatena, siis võttes arvesse ülejäänud vastuväiteteatise ebatäpsust, ei ole see märkus piisav selleks, et Hoechst saaks kindlaks teha, kas võimalik eestvedajaks kvalifitseerimine puudutab teda või mitte.
For all of the foregoing reasons, it must be considered that, even though the facts in respect of which Hoechst is criticised were addressed in the statement of objections, the Commission did not characterise them sufficiently precisely to enable the applicant to defend itself properly.
Kõigil eelnevatel põhjustel tuleb järeldada, et isegi kui vastuväiteteatises käsitleti Hoechstile etteheidetavaid asjaolusid, ei kvalifitseerinud komisjon neid piisavalt täpselt, selleks et hageja oleks saanud ennast tulemuslikult kaitsta.
It should further be observed in that regard that, in its response to the statement of objections, Hoechst stated:
Lisaks on kohane märkida, et vastuses vastuväiteteatisele täpsustas Hoechst:
‘Hoechst/Nutrinova did not play a determining role in the cartel.
„Hoechstil/Nutrinoval ei olnud kartellis määravat rolli.
The word “leader” used in para. 60 of the [statement of objections] is unclear in this respect. … The
Vastuväiteteatise punktis 60 kasutatud sõna „eestvedaja” ei ole selles suhtes selge […] Vastuväiteteatise punktis 60
60 of the [statement of objections] concerns exclusively Hoechst/Nutrinova’s role as host and organiser of those joint meetings held in Europe.’
KOMISJON sisalduv viide „eestvedajale” puudutab üksnes Hoechsti/Nutrinova rolli Euroopas toimunud ühiste koosolekute võõrustaja ja korraldajana.”
Likewise, at the hearing on 24 April 2003, counsel for Hoechst and Nutrinova declared that that undertaking satisfied all the conditions for obtaining immunity from a fine, stating that:
Samuti avaldasid Hoechsti ja Nutrinova nõustajad 24. aprillil 2003 toimunud ärakuulamisel, et ettevõtja täidab kõiki tingimusi, selleks et saada kaitset trahvide eest, täpsustades järgmist:
‘As regards the role played by Hoechst and Nutrinova as hosts of the joint meetings held in Europe, it must be emphasised that as my clients were the only European undertaking to have participated in those joint meetings, it was quite natural that they should be responsible for organisation of the meetings in Europe.
„Mis puudutab Hoechsti ja Nutrinova rolli Euroopas toimunud ühiste koosolekute võõrustajatena, siis tuleb rõhutada, et kuna minu kliendid olid ainus Euroopa ettevõtja, kes nendel ühistel koosolekutel osales, oli loomulik, et nad vastutasid koosolekute korraldamise eest Euroopas.
However, that does not mean that they played any role as leader of the cartel.’
See ei tähenda siiski eestvedaja rolli kartellis.”
It follows that the lack of precision in the statement of objections concerning the characterisation of Hoechst as a leader led that undertaking to focus on the organisation of the joint meetings, the only topic initially addressed by the Commission at paragraph 60 of the statement of objections.
Sellest järeldub, et vastuväiteteatise ebatäpsus Hoechsti eestvedajaks kvalifitseerimise osas tõi kaasa selle, et ettevõtja keskendus ühiste koosolekute korraldamisele, mis oli ainus teema, mida komisjon algselt vastuväiteteatise punktis 60 käsitles.
In the absence of greater precision, and as the other factual elements were scattered throughout the statement of objections, Hoechst was not placed in a position to adopt an effective defence on that point.
Suurema täpsuse puudumise tõttu ja võttes arvesse muude faktiliste asjaolude hajutatust vastuväiteteatises, ei võimaldatud Hoechstil ennast selles küsimuses tulemuslikult kaitsta.
It must further be borne in mind that the Commission was aware of the lack of precision of the word ‘leader’ used at paragraph 60 of the statement of objections.
Muu hulgas tuleb meenutada, et komisjon oli teadlik vastuväiteteatise punktis 60 kasutatud sõna „eestvedaja” ebatäpsusest.
That may be seen, in particular, from the fact that the Commission altered the wording used in the Decision.
See nähtub eelkõige asjaolust, et ta muutis otsuses kasutatud sõnavara.
For all of those reasons, the second plea must be upheld.
Kõigil neil põhjustel tuleb teise väitega nõustuda.
Accordingly, without there being any need to analyse the sixth plea, the Decision must be varied in that it establishes the aggravating circumstance of having been a leader of the cartel as against Hoechst.
Järelikult, ilma et oleks vaja analüüsida kuuendat väidet, tuleb otsust muuta osas, milles see võtab Hoechsti puhul raskendava asjaoluna arvesse eestvedaja rolli.
The consequences of that variation will be determined below.
Muutmise konkreetsed tagajärjed määratakse kindlaks edaspidi.
E — The seventh plea, alleging that the increase in the fine imposed for a repeated infringement was unjustified
E – Seitsmes väide, mille kohaselt trahvi suurendamine varasema karistatuse tõttu on põhjendamatu
Recital 363 to the Decision reads as follows:
Otsuse põhjendus 363 on sõnastatud järgmiselt:
(a) Hoechst’s role as a leader of the cartel (recitals 92 to 95);
„Hoechsti puhul suurendavad rikkumise raskust järgmised asjaolud: a) Hoechstil oli kartelli eestvedaja roll (põhjendused 92–95); b) Hoechsti suhtes on varem tehtud otsuseid, milles on tuvastatud sama liiki rikkumine.”
Footnote 211, which accompanies recital 363 to the Decision, reads as follows:
Otsuse põhjenduse 363 joonealune märkus nr 211 on sõnastatud järgmiselt:
At recital 368 to the Decision, the Commission states:
Otsuse põhjenduses 368 märgib komisjon:
‘It is necessary to ensure that the level of the fine has sufficient deterrent effect.
„On vaja tagada trahvisumma piisavalt hoiatav mõju.
The Commission notes that previous Decisions addressed to Hoechst ordered the company to put an end to its anticompetitive conduct and to refrain from repeating it (see recital 363).
Komisjon märgib, et varasemates otsustes, mille adressaadiks Hoechst on olnud, kohustati teda konkurentsivastast tegevust lõpetama ja selle kordamisest hoiduma (vt põhjendus 363).
This should have prompted it to pay special attention to compliance with Community competition law and refrain from all deliberate violations.
See oleks pidanud tegema ta eriti tähelepanelikuks ühenduse konkurentsieeskirjade järgimise suhtes ja panema ta hoiduma igasugusest tahtlikust rikkumisest.
The fact that it repeated the same conduct shows that the previous fines were not such a deterrent as to make it change its conduct.’
Asjaolu, et Hoechst kordas samasugust tegevust, näitab, et varasemad trahvid ei avaldanud talle piisavalt hoiatavat mõju, selleks et ta muudaks oma käitumist.”
In response to the arguments put forward by Hoechst, the Commission states at recital 372 to the Decision:
Vastuseks Hoechsti argumentidele täpsustab komisjon otsuse põhjenduses 372:
‘Concerning Hoechst’s position as recidivist, the Commission notes that the last decision ordering Hoechst to put an end to its anticompetitive conduct and to refrain from repeating it dates from July 1994.
„Hoechsti varasema karistatuse osas märgib komisjon, et viimane otsus, millega kohustati kõnealust ettevõtjat lõpetama konkurentsivastane tegevus ja hoiduma selle kordamisest, pärineb 1994. aasta juulist.
After that decision Hoechst continued the infringement which is the subject of these proceedings for more than two years.
Pärast seda otsust jätkas Hoechst käesoleva menetluse esemeks olevat rikkumist rohkem kui kahe aasta vältel.
This clearly shows that the previous decision did not deter Hoechst from continuing its participation in a similar cartel.’
See näitab selgelt, et eelmine otsus ei hoiatanud teda sellises kartellis osalemise jätkamise eest.”
In the light of those facts, and to take account of the fact that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission increased the basic amount off the fine by 50% to reflect the aggravating circumstances (recital 373 to the Decision).
Neid asjaolusid silmas pidades ja Hoechsti varasemat karistatust arvesse võttes suurendas komisjon trahvi põhisummat raskendavate asjaolude tõttu 50% võrra (otsuse põhjendus 373).
Hoechst states that the Commission increased the basic amount of its fine, EUR 110 million, by 50% because this was a repeated infringement.
Hoechst märgib, et komisjon suurendas tema varasema karistatuse tõttu 110 miljoni euro suurust trahvi põhisummat 50% võrra.
Hoechst contends that that increase is disproportionate and is unable to see on what ground it could be subjected to an increase for repeated infringement connected with past infringements.
Hoechst leiab, et selline suurendus on ebaproportsionaalselt suur, ega mõista, millisel põhjusel võis tema trahvi suurendada varem toimepandud rikkumistega seotud varasema karistatuse eest.
More particularly, Hoechst maintains that the PVC II decision merely reiterates the PVC I decision, which was declared non-existent by the Court of First Instance and then annulled by the Court of Justice.
Mis puudutab täpsemalt otsust PVC II, siis leiab Hoechst, et see üksnes kordab otsust PVC I, mille tühisuse Esimese Astme Kohus tuvastas ja mille Euroopa Kohus tühistas.
Furthermore, the PVC I and PVC II decisions relate to old facts, since the facts ceased in 1984.
Pealegi puudutavad otsused PVC I ja PVC II vanu asjaolusid, kuna need lõppesid 1984. aastal.
The Commission is therefore wrong to seek, at recital 372 to the Decision, to establish a connection between the PVC II decision and the present case.
Seega püüdis komisjon otsuse põhjenduses 372 alusetult luua seost otsuse PVC II ja käesoleva juhtumi vahel.
In addition, Hoechst’s former activities in the animal feedingstuffs additives sector have no bearing on its activities in the PVC sector.
Sellele lisandub asjaolu, et Hoechsti endisel tegevusel toiduainetes kasutatavate lisaainete sektoris ei ole mingit seost tegevusega PVC sektoris.
Hoechst also submits that the Commission recently undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement forming the subjectmatter of another case.
Hoechst märgib samuti, et komisjon on hiljuti asunud sisse seadma kontserni kollektiivset vastutust, suurendades trahvi 10% aasta kohta perioodi eest, mis jääb ühes asjas tehtud trahvi määramise otsuse ja teise asja esemeks oleva rikkumise lõpu vahele.
Hoechst refers, in that regard, to Commission Decision 2005/471/EC of 27 November 2002 relating to proceedings under Article 81 of the EC Treaty against BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA and Gyproc Benelux NV (Case COMP/E-1/37.152 — Plasterboard) (OJ
Hoechst viitab siinkohal komisjoni 27. novembri 2002. aasta otsusele 2005/471/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohase menetluse kohta BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA ja Gyproc Benelux NV vastu (juhtum COMP/E-1/37.152 – Kuivkrohvplaat) (ELT 2005, L 166, lk 8). Seda praktikat kasutatakse uute
In the present case, however, the fact that the PVC II decision and the infringement at issue in the present case relate to the same period results from the fact that the Commission was not in a position to adopt the PVC II decision until 11 years after the infringement at issue in that case had ceased.
Antud juhul tuleneb otsuse PVC II ja käesolevas asjas käsitletava rikkumise samaaegsus siiski asjaolust, et komisjon ei suutnud otsust PVC II vastu võtta enne kui alles 11 aastat pärast kõnealuses asjas käsitletud rikkumise lõppemist.
Second, the cases to which the Commission refers at recital 363 to the Decision concern conduct which came to an end in 1984 at the latest.
Teiseks puudutavad juhtumid, millele komisjon viitas otsuse põhjenduses 363, hiljemalt 1984. aasta lõpus lõppenud tegevust.
The facts are therefore time-barred.
Järelikult on tegemist aegunud tegudega.
Hoechst contends that the Dyestuffs decision became final more than 30 years ago, by a judgment of the Court of Justice.
Hoechst rõhutab, et värvainete otsus jõustus Euroopa Kohtu otsuse alusel lõplikult rohkem kui 30 aastat tagasi.
That decision is too old to support the ‘repeated infringement’ argument.
Seega on kõnealune otsus liiga vana, et teha selle alusel järeldus varasema karistatuse kohta.
Hoechst further submits that the facts referred to by the Polypropylene decision were definitively settled only in July 1999, and those referred to by the PVC I and PVC II decisions in October 2002, thus long after the facts of the present case had come to an end.
Hoechst lisab, et lõplik kohtuotsus tehti polüpropüleeni otsuses käsitletud asjaolude kohta alles 1999. aasta juulis ning otsustes PVC I ja PVC II käsitletud asjaolude kohta 2002. aasta oktoobris, seega pikka aega pärast käesoleva juhtumi asjaolude lõppemist.
Third, even if it should ultimately be held that different infringements committed independently within a group and without any subjective connection between them constitute an aggravating circumstance, the increase applied is disproportionate.
Kolmandaks märgib Hoechst, et isegi kui lõpuks peaks leitama, et kontsernis üksteisest sõltumatult toimepandud erinevad rikkumised, mille vahel puudub subjektiivne seos, kujutavad endast raskendavat asjaolu, oleks kohaldatud suurendus ikkagi ebaproportsionaalne.
In particular, the fact that Hoechst is part of a group has already been taken into account twice by the Commission: first when the Commission fixed the starting amount of the fine at EUR 20 million and second when it increased that amount by 100% on account of the size of the Hoechst group.
Asjaolu, et Hoechst kuulub kontserni, on komisjon arvesse võtnud juba kaks korda: esimest korda siis, kui ta määras trahvi lähtesummaks 20 miljonit eurot, ja teist korda siis, kui ta suurendas seda summat 100% võrra Hoechsti kontserni suuruse tõttu.
It cannot be fair to add further increases.
Hoechsti meelest ei ole õiglane enam täiendavaid suurendusi kohaldada.
By way of comparison, Hoechst had to bear a starting amount practically 14 times Daicel’s, on account of its group structure, while its turnover is only four times as high.
Võrdluseks toob Hoechst näite, et tema põhisumma on kontserni struktuuri tõttu peaaegu 14 korda suurem kui Daicelil, kuigi tema käive on Daiceli omast üksnes neli korda suurem.
Hoechst also emphasises that in the proceedings leading to the Plasterboard decision, an increase of 10% per year had been imposed for the period between the preceding decision imposing a fine and the end of the infringement concerning the relevant product.
Hoechst rõhutab samuti, et menetluses, milles tehti kuivkrohvplaadi otsus, suurendati trahvi 10% aasta kohta perioodi eest, mis jäi eelmise trahvi määramise otsuse ja asjaomast kaupa puudutava rikkumise lõpu vahele.
In this case the increase is 22% per year.
Käesoleval juhul on kohaldatav suurendus aga 22% aasta kohta.
In the alternative, Hoechst contends that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates fully during the administrative procedure.
Täiendavalt väidab Hoechst, et trahvi suurendamine varasema karistatuse eest ei ole õiglane, kui asjaomane ettevõtja teeb haldusmenetluse käigus täielikult koostööd.
The purpose of the penalty cannot justify that increase.
Karistuse eesmärk ei õigusta sellist suurendust.
The Commission refers to Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above (paragraph 617), and Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 284), and contends that the concept of repeated infringement, as understood in a number of national legal orders, implies that a person has committed new infringements after being punished for similar infringements.
Osutades eespool punktis 325 viidatud kohtuotsusele Thyssen Stahl vs. komisjon (punkt 617) ja eespool punktis 339 viidatud kohtuotsusele Michelin vs. komisjon (punkt 284), rõhutab komisjon, et varasema karistatuse mõiste, nii nagu seda mõistetakse teatavate liikmesriikide õiguskordades, tähendab, et isik on pannud toime uusi rikkumisi pärast seda, kui teda on sarnaste rikkumiste eest karistatud.
In this case, the proceedings culminating in the PVC I, PVC II and Dyestuffs decisions referred to in the Decision all concerned cartels on prices or quotas.
Kõik otsuses nimetatud menetlused, milles tehti otsused PVC I ja PVC II ning värvainete otsus, puudutasid hinna- või kvoodikartelle.
The infringements in those cases were therefore similar to the one forming the subjectmatter of the present case.
Seega on tegemist käesolevas asjas käsitletava rikkumisega sarnaste rikkumistega.
It is immaterial, in that context, that certain infringements (such as that giving rise to the Dyestuffs decision) are old.
Selles kontekstis ei ole tähtis, et mõned rikkumised (nagu rikkumine, mille kohta tehti värvainete otsus) on vanad.
The increase for repeated infringement does not serve to increase ex post facto penalties imposed in the past, but to pursue cases of repeated infringement effectively.
Trahvi suurendamine varasema karistatuse tõttu ei ole mõeldud selleks, et minevikus määratud karistusi tagantjärele karmistada, vaid selleks, et menetleda tõhusalt juhtumeid, kus varem karistatud isik paneb toime uue rikkumise.
The Commission emphasises in particular that it must ensure that its action has a deterrent effect (Irish Sugar v Commission, paragraph 198 above, paragraph 245) and that repeated infringement is among the relevant criteria used to determine the fine (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91).
Komisjon rõhutab eriti, et ta peab tagama oma tegevuse hoiatava mõju (eespool punktis 198 viidatud kohtuotsus Irish Sugar vs. komisjon, punkt 245) ning et varasem karistatus kuulub trahvisumma kindlaksmääramisel arvessevõetavate kriteeriumide hulka (eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 91).
The Commission further submits that there is no doubt in this case as to the continuity of the undertaking to which the decisions mentioned at recital 363 to the Decision were addressed.
Komisjon lisab, et otsuse põhjenduses 363 nimetatud otsustes käsitletud ettevõtja järjepidevus on käesoleval juhul väljaspool kahtlust.
Contrary to Hoechst’s contention, moreover, the Commission maintains that an increase for repeated infringement may be imposed when the infringement at issue was committed even when the infringement in respect of which a sanction had previously been imposed had not yet become final.
Vastupidi Hoechsti väidetele leiab komisjon, et trahvi võib varasema karistatuse tõttu suurendada ka juhul, kui rikkumine on toime pandud siis, kui otsus varasema karistuse kohta ei ole veel lõplikult jõustunud.
A warning is given immediately the Commission’s decision is notified and not just when the decision becomes final.
Hoiatus antakse juba komisjoni otsuse teatavakstegemisel, mitte alles siis, kui otsus lõplikult jõustub.
Likewise, the fact that the starting amount was increased on account of the size of the Hoechst group does not prevent the basic amount from being increased on account of repeated infringement.
Samuti ei välista lähtesumma suurendamine Hoechsti kontserni suuruse põhjal põhisumma suurendamist varasema karistatuse tõttu.
The increase imposed on account of the size of the group has no connection with the punishment of past infringements.
Kontserni suuruse alusel kohaldatud suurendusel ei ole mingit seost varasemate rikkumiste eest määratud karistustega.
The fact that past infringements are taken into account does not therefore constitute a ‘double penalty’.
Varem toimepandud rikkumiste arvessevõtmine ei kujuta endast seega „kahekordset karistust”.
It is also immaterial that Hoechst discontinued its own commercial operations on the relevant market before the infringement ceased, since it was active on that market throughout the infringement.
Samuti ei ole oluline asjaolu, et Hoechst lõpetas oma kaubandustegevuse asjaomasel turul pärast rikkumise lõppemist, kuna ta tegutses sellel turul kogu rikkumise aja.
Last, it is irrelevant that the earlier infringements concerned sectors other than the sorbates sector.
Lõpuks ei puutu asjasse ka see, et varasemad rikkumised olid seotud muude sektorite kui sorbaadisektoriga.
The penalties applied to collusive activities relating to a product are intended to deter undertakings from breaching the prohibition in question, irrespective of the product at issue.
Teatavat kaupa puudutava kokkumängu eest rakendatavate karistuste eesmärk on pärssida ettevõtjate tahet kõnealust keeldu rikkuda olenemata sellest, millise kaubaga on tegemist.
As regards the amount of the increase for repeated infringement, the Commission observes that it has a margin of discretion when fixing the amount of the fine (Case T-150/89 Martinelli v Commission [1995] ECR II-1165, paragraph 59), and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Mis puudutab varasema karistatuse tõttu kohaldatava suurenduse summat, siis meenutab komisjon, et tal on trahvi suuruse kindlaksmääramisel kaalutlusõigus (Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T-150/89: Martinelli vs. komisjon, EKL 1995, lk II-1165, punkt 59) ning et ta ei ole kohustatud täpset matemaatilist valemit kohaldama.
The Commission refers in that regard to a number of decisions in other cases implementing Article 81 EC, and also to Michelin v Commission, paragraph 339 above (paragraph 292), where increases of 50% were applied or authorised.
Komisjon viitab siinkohal mitmele otsusele muudes EÜ artikli 81 rakendamise juhtumites ning eespool punktis 339 viidatud kohtuotsusele Michelin vs. komisjon (punkt 292), milles 50-protsendilist suurendust kohaldati või lubati.
The comparison which the applicant draws between the present case and the Plasterboard case is irrelevant since, between 1969 and 1994, Hoechst was ‘warned’ on several occasions, without drawing the necessary consequences.
Käesoleva asja ja selle juhtumi võrdlemine, milles tehti kuivkrohvplaadi otsus, on asjakohatu, kuna aastatel 1969–1994 „hoiatati” Hoechsti korduvalt, ilma et ta oleks sellest vajalikke järeldusi teinud.
It is therefore not excessive to increase the basic amount of the fine by 50%.
Seetõttu ei ole trahvi põhisumma 50% võrra suurendamine liialdatud.
Last, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Lõpuks märgib komisjon, et 1996. aasta koostööteatisele tuginemine ei välistaks Hoechsti varasema karistatuse arvessevõtmist raskendava asjaoluna.
In the Commission’s submission, the 1996 Leniency Notice defines the conditions in which undertakings which have cooperated with the Commission may have their fines reduced.
Komisjoni sõnul määratleb 1996. aasta koostööteatis tingimused, mille korral komisjoniga koostööd teinud ettevõtjate trahvi võidakse vähendada.
That notice cannot however justify the absence of a penalty in the case of a repeated infringement.
Teatis ei õigusta siiski karistuse määramata jätmist varasema karistatuse korral.
Section 2 of the Guidelines refers, as an example of aggravating circumstances, to ‘repeated infringement of the same type by the same undertaking(s)’.
Suuniste punktis 2 on raskendavate asjaolude näitena nimetatud olukorda, kus „sama ettevõtja […] pane[b] uuesti toime sama laadi rikkumise”.