natgillin/translations-raw huggingface dataset:
‘For a rich country, we have a disproportionate number of badly educated young people from poor, often immigrant backgrounds with no access to jobs.’
„Rikka riigi kohta on meil ebaproportsionaalselt palju halva haridusega noori, kes pärinevad vaesematest, sageli immigranditaustaga peredest ja kellel puudub sisuliselt võimalus tööd saada.”
How do you change that?
Kuidas seda muuta?
Dege-Rüger says that today’s issue in education is ‘to teach how to learn,’ rather than to promote the accumulation of a common store of knowledge.
Dege-Rüger ütleb, et hariduse tänane väljakutse on tavapärase teadmiste jagamise toetamise asemel „õppima õpetamine”.
backgrounds – who work in this warehouse by the river Elbe.
töötavast ligikaudu 150 mehest.
The organisation was founded to give work to unemployed shipyard metalworkers when the city’s major industry died out. In 1997, it joined forces with an association working with young people.
Organisatsioon loodi selleks, et pakkuda tööd kunagi linna peamiseks tööandjaks olnud, kuid mõni aeg tagasi uksed sulgenud, laevaehitustehase töötuks jäänud metallitöömeestele.
Dege-Rüger believes that poorarea schools should receive more state funds than other schools.
1997. aastal ühendas organisatsioon jõud ühe noorsootööga tegeleva assotsiatsiooniga.
Its headquarters are in the poor, heavily immigrant Wilhelmsburg, the large island to the south of the city where allotments spring up on either side of the motorway that bisects it.
Praegu tegeleb see igas vanuses inimeste koolitamisega ja nende ettevalmistamisega uue töö leidmiseks.
Dege-Rüger’s job is to implement a lifelong learning plan, with a special focus on increasing the number of school leavers with at least the lowest-level diplomas.
Selle tegevuse lahtutamatu osa on õppimise muutmine põnevamaks ja meeldivamaks.
Holger Dohnt, who runs Movego, also feels that lack of coordination creates a great waste of energy and resources.
Öeldakse, et jäljendamine on siiraim kompliment: Movego Adirondacki stiilis aiatoole võib leida Hamburgi stiilseimatest aedadest.
He believes that not enough is being done to coordinate the various ministry departments that deal with young people and unemployment.
Wilhelmsburgis on üheks ülesandeks olemasolevate institutsioonide vaheliste sidemete loomine.
Too many youths drop completely out of the system.
„Meie saarel on koole, lasteaedu, noorte- ja nõustamiskeskusi,” ütleb ta, „kuid need asutused ei tee omavahel koostööd ja nad ei paku lapsevanematele ega ka lastele huvi.”
‘These kids have had school rammed down their throats.
Dege-Rüger usub, et vaese piirkonna koolid peaksid teistest koolidest rohkem riiklikke toetusi saama.
They want to be treated like adults and given serious career guidance.’
Rõõmsameelne, erkrohelisse särki rõivastatud koolitaja Jürgen Dege-Rüger töötab riiklikus organisatsioonis IBA (Internationale Bau-Ausstellung – Rahvusvaheline Ehitusnäitus).
He believes his school offers just that.
See on üleriigiline linnaplaneerimisasutus, mille peakorter asub järgnevad kolm aastat Hamburgis.
‘We don’t fuss about social workers. We just try to get them jobs when they leave this place.’
Dege-Rügeri tööks on sisse seada elukestva õppe kava, mille peamine eesmärk on suurendada nende õpilaste arvu, kes lõpetavad kooli vähemalt madalaima taseme diplomiga.
The city’s oldest vocational training school is the 10-year-old Altona, run by the soft-spoken
Saksamaal on haridust tõendava diplomita inimesed, eriti vaesema taustaga immigrantide peredest pärit noored, töö leidmisega hädas.
Teacher Jürgen Dege-Rüger says Germany has a disproportionate number of poorly educated young people from immigrant backgrounds.
Süsteemi tagasi paljud õpilased jääksid muidu hommikuti söömata, ja lõuna.
‘Traditionally, study and technical schools have been separate. Here we combine technical with practical work.’
2009. aasta detsembris oli 5,5 miljonit ehk 21,4% alla 25-aastastest noortest meestest ja naistest töötud ning nende hulk on tõusmas.
In Spain, youth unemployment tops 40%. %.
Hispaanias on noorte töötuse protsent isegi kuni 40.
With the state push to create new schools of its kind, it’s a role model, itself inspired by the very effective Danish system.
Olukorras, kus riik soodustab selliste õppeasutuste loomist, on kooli näol tegemist efektiivsest Taani süsteemist inspireeritud näitliku eeskujuga.
Altona takes in 48 students a year, 40% of them with an immigrant background.
Altona võtab aastas vastu 48 õpilast, kellest 40% on immigranditaustaga.
In its small, relaxed classrooms, students aged from 16 to 18 study and do practical work to get their basic school-leaving certificate – a key to entering the job market.
Kooli väikestes ja rahulikes klassiruumides omandavad 16–18-aastased noored praktilisi oskusi, mis on tööturule sisenemiseks vajaliku diplomi saamiseks üliolulised.
His record proves that this approach works; half the former students get jobs and another 20% go back to school.
Statistika näitab, et tema lähenemisviis on edukas – pooled endistest õpilastest leiavad endale töökoha ja veel 20% jätkavad õpinguid teistes koolides.
Fighting unemployment is an uphill struggle.
Võitlus töötusega on alati raske ülesanne.
FOR MORE INFORMATIONwww.movego.euwww.psa-hamburg.de
LISATEAVE www.movego.eu www.psa-hamburg.de
‘It’s essential to make learning attractive and to encourage selfesteem,’ says Johanssen.
Nad tahaksid aga, et neisse suhtutaks kui täiskasvanuisse ja neile on vaja asjalikku karjäärinõustamist.”
This is clearly going to call for a concerted effort by European governments to master the problems that have eluded them forso long.
„Oluline on muuta õppimine atraktiivseks ja tõsta õpilaste enesehinnangut,” ütleb Johanssen.
Key areas include support in finding work for underprivileged groups like immigrants, poorly educated and untrained youth, and questions of mobility ofyoung people.
Selleks tagab ta oma õpilastele sõbraliku hõnguga sööklas kaks sooja söögiga toidukorda päevas – hilise hommikusöögi, sest
‘The key to success is creating motivation,’ he adds.
Õpetaja Jürgen Dege-Rügeri sõnul on Saksamaal puuduliku haridusega noorte seas ebaproportsionaalselt suur hulk sisserännanute peredest pärit noori.
LIVESTOCK THAT MAKES ADIFFERENCE
KARILOOMADEST VÕIB OLLA PALJU ABI
© M F lbertas raises bees in the Lithuanian countryside.
Pl is lbertas peab Leedu maakohas mesilasi.
He sells honey, ambrosia, bee-bread and a mead-like alcohol
Ta müüb mett, ambroosiat, suira ja mõdusarnast meest tehtud alkoholi. Tema naine
Diana and Albertas Usinskai have three children – ten, five and a boy of six.
Diana ja Albertas Usinskail on kolm last – kümne- ja viieaastane tütar ning kuueaastane poiss.
The eldest, Austeja, is named after Lithuania’s bee goddess.
Vanim, Austeja, sai nime Leedu mesilasjumalanna järgi.
A skinny, bright-eyed girl, she’s dressed up for the interview in a pink dress and silver belt.
Kõhn särasilmne tüdruk on intervjuu jaoks riietatud roosasse hõbedase vööga kleiti.
Her little sister has small white tulle flowers in her hair.
Tema väikesel õel on juustes valged tüllist lilled.
Albertas’s ageing parents also live in the same plain wooden house with its corrugated iron roof in Milošaičiai, some 50 km from Lithuania’s former capital, Kaunas.
Albertase eakad vanemad elavad samas lihtsas laineplekist katusega puumajas Milošaičiais, mis asub umbes 50 km kaugusel Leedu endisest pealinnast Kaunasest.
Pl is nly a few years ago, things weren’t so rosy for the
Pl is õned aastad tagasi oli olukord Usinskai perekonna
Usinskai family.
jaoks vähem roosiline.
They had no electricity and little contact with their neighbours.
Neil puudus elekter ning ühendus naabritega oli kehv.
The closest farm is 2 km away.
Lähim talu asub 2 km kaugusel.
Diana is slowed down by a severe limp.
Diana lonkab tugevalt.
She looked after the children and the old people, while Albertas did odd jobs.
Ta hoolitses laste ja vanemate eest ning Albertas tegi juhutöid.
Life seemed to hold few prospects.
Elus tundus olevat vähe väljavaateid.
Arūnas Svitojus of Heifer Baltic – ‘We try to provide people with ways of making money so they don’t have to leave the country’.
Arūnas Svitojus Heifer Baltic’ust – „Püüame anda inimestele võimalusi raha teenida, et nad ei peaks oma riigist lahkuma.”
That’s when the Heifer Foundation stepped in.
Siis tuli mängu sihtasutus Heifer.
It’s an international Arkansas-based charity that was founded 65 years ago by American farmer Dan West.
See on rahvusvaheline Arkansases tegutsev heategevusfond, mille asutas 65 aastat tagasi USA talunik Dan West.
West had been in Spain during its civil war in the 1930s and had found himself feeding hungry children with cups of milk.
West viibis 1930. aastate kodusõja ajal Hispaanias ning toitis näljaseid lapsi tassi piimaga.
It struck him that what these children really needed was a cow, not the odd drink of milk.
Ta taipas, et need lapsed vajavad tegelikult lehma, mitte harvu võimalusi piima juua.
That’s when it all started.
Sellest see kõik algaski.
On the walls of the Vilnius office, there’s a photograph of Heifer Baltic Foundation director Arūnas Svitojus shaking hands with former US President Bill Clinton.
Oma lehma, hobuse, kahe sea ja 20 kanaga on nad põhimõtteliselt isemajandavad, tehes ise võid, juustu ja leiba. 1000 liitrit mett, mida mesilased toodavad, toob sisse 300 eurot kuus.
The organisation is almost entirely funded by private donations, many from Americans of Baltic descent.
Nad on ostnud kappe oma spartaliku puuküttega elutoa jaoks ning on isegi natuke raha kõrvale pannud.
Handing on livestock
Albertase meel on ootejärjekord.
Last year, Heifer ran 30 projects in Lithuania and 50 in the Baltic States as a whole.
Diana on oma pelgupaigast õitsevana väljunud ning töötab poole kohaga raamatupidajana.
Livestock includes everything from Holstein cows to the local Samogitian horses, pigs, rabbits, chickens, earthworms and bees.
Lisaks juhib ta kohalikus kogukonnas mesindusprojekti, millelt on abi saanud üheksa perekonda.
According to Svitojus, the Baltic Foundation usually deals in a mellower breed of bee native to Lithuania.
Iga kuue kuu tagant koostab ta eduaruande, mille saadab Heiferi projektijuht Gražina Mongirdienėle, kes ütleb, et ei suudaks eales elada hooldada.
Making money with honey
Kariloomade edasiandmine
For farmers here who were eking out a miserable
Eelmisel aastal juhtis Heifer Leedus 30 projekti, Baltimaades tervikuna 50.
Heifer International’s goal is to eradicate poverty and hunger, and now it provides livestock and training in 128 countries.
Heifer Internationali eesmärk on vaesuse ja nälja väljajuurimine ning praegu pakub see kariloomi ja väljaõpet 128 riigis.
Each recipient family commits itself to giving the first offspring of a donated animal to another family in equally dire straits.
Iga vastuvõttev perekond kohustub andma annetatud looma esimese järglase teisele samas hädas olevale perele.
Heifer launched its Baltic branch 10 years ago with headquarters in Vilnius and smaller offices in neighbouring Latvia and Estonia.
Heifer käivitas oma Balti filiaali 10 aastat tagasi, avades Vilniuses peakontori ja väiksemad osakonnad kõrvalasuvas Lätis ja Eestis.
‘The economic crisis has hit us hard,’ says Svitojus.
„Majanduskriis mõjus meile raskelt,” ütleb Svitojus.
‘Over the last two years, 15-20% of the country’s population has emigrated.
„Viimase kahe aasta jooksul on 15–20% riigi rahvastikust emigreerunud.
Uneducated rural people go to work for the black economy in other countries, leaving their children behind with grandparents or neighbours.
Mõnedes ELi liikmesriikides on maapiirkondade vaesusrisk kaks korda suurem kui linnades, kuid vaesusuuringutes on nende piirkondade probleemid siiani pigem kahe silma vahele jäänud.
We try to provide them with ways of making some money so that they don’t have to leave.’
Selleks on vaja uusi, koordineeritud lähenemisviise sotsiaal- ja regionaalpoliitikale ning põllumajanduslikule arengule.
Rural areas represent more than 80% of European Union territory and some 25% of its population.
Maapiirkonnad moodustavad rohkem kui 80% Euroopa Liidu territooriumist ja seal elab umbes 25% ELi elanikkonnast.
WEANING DRUG USERS OFF THEHARD STUFF IN LJUBLJANA
Lähikonnas rüüpab kümmekond meest mahajäetud aias õlut.
SL n Ljubljana’s hot summer evenings, fam- ilies catch the breeze at the Slovenian
Ljubljana püüab aidata sõltlasi rehabilitatsioonikavade ja keskustega, kus jagatakse metadooni.
Not far away, some 10 or 12 men are drinking beer in a derelict yard.
All vasakul – Stigma abikäeprogrammi juhataja Borut Bah.
Ljubljana tries to help users though rehabilitation schemes, including centres that give out methadone.
arnaselt paljudele teistelegi linnadele on Ljubljanal tõsine
Inset – Borut Bah, who runs Stigma’s outreach programme.
S kaguosas asuvasse Novo Mestosse, mille paljud elanikud töötavad kohalikus Renault’ autotehases.
ike many cities elsewhere, Ljubljana has a drug prob-
Siinsetelt nõlvadelt pärineb ka Sloveenia kuulus punavein cviček.
Culturally-vibrant Slovenia is on the so-called Balkan drugs route from Afghanistan and trade is brisk in heroine, cocaine and dance drugs like ecstasy and MDMA.
Rikka kultuuritaustaga Sloveenia asub otse niinimetatud Balkani narkoteel, mis saab alguse Afganistanist ja mille kaudu veetakse heroiini, kokaiini ja nn tantsuaineid nagu ecstasy ja MDMA.
Slovenia’s famous Cviček red wine comes from the rolling hills around here.
Hommik Novo Mestos või narkootikumidest täielikult loobumiseni.
Among other actions, Stigma staff counsel prisoners and have set up a shelter for women users who are victims of violence.
Muude tegevuste hulgas nõustab Stigma personal vange ja on sisse seadnud vägivalla ohvriks langenud naiste varjupaiga.
Their most important project is prevention of HIV and Hepatitis C through health education.
Tähtsaim projekt on HIV ja C-hepatiidi ennetamine läbi tervishoiualase teabe levitamise.
The 19-year-old organisation has a successful outreach programme; its Peugeot van fitted with seats, a table and a storage room visits nine cities once a week.
Organisatsioon propageerib steriilsete süstlanõelte kasutamist ja korjab narkomaanidelt kokku kasutatud nõelu.
After the one-hour drive from the capital, Borut parks outside the small railway station close to the centre where methadone is handed out.
Pärast tunniajast sõitu pargib Borut sõiduki väikese raudteejaama juurde, metadooni jagamisega tegeleva kohaliku keskuse lähedale.
Three men are already waiting, and over the next two hours, another eight or nine will drop by.
Kolm meest ootavad teda juba ja järgneva kahe tunni jooksul astub bussist läbi veel kaheksa või üheksa sõltlast.
‘Before then,’ says Stigma director and field worker Borut Bah, ‘we used to go by car and we’d meet addicts in bars and cafés, or on the street. Now they know where and when to find us, and no one can listen in on our conversations.’ sa rt
19-aastasel organisatsioonil on edukas kaasamisprogramm ning nende istmete, laua ja laoruumiga varustatud Peugeot väikebuss külastab kord nädalas üheksat linna.
There’s natty Serbian Marco, who describes himself as a DJ.
Sõltlastele pakutakse siin puhtaid süstlanõelu ja esmaseid tervishoiuteenuseid.
He studied to be a nurse but can’t find work, and says that times are hard.
Sloveenias on Euroopa väikseim HIV-positiivsete narkomaanide arv ja selle saavutuse eest võib suuresti tänada riiklikult rahastatavat valitsusvälist organisatsiooni Stigma, mille kaht Ljubljanas asuvat keskust külastab igapäevaselt 80 meest ja naist.
He would like to start a family but can’t afford to.
„Enne seda,” ütleb Stigma direktor Borut Bah, „sõitsime ringi autoga ja kohtusime narkomaanidega baarides, kohvikutes ja tänavail.
There’s also Jože, who has a farm not far away with chickens, rabbits and two pigs, and says that now he only takes methadone mixed with orange juice.
Nüüd nad teavad, kust ja millal meid leida, ja keegi ei saa meie vahel toimuvaid vestlusi pealt kuulata.”
And then there’s Miha who shoots cocaine straight into his groin because the femoral vein
Osadel on tätoveeringud, mõned neist kannavad erinevates kohtades mitmesuguseid rõngaid.
Ljubljana by night.
Enamik on ahelsuitsetajad.
Addicts can pick up clean needles and get basic healthcare.
See on nende töö.
is the only one he can still find. He has tried to stop many times.
Ljubljana kliinikul on oma metadooniosakond, milles töötav arst kohtub enda sõnul aastas ligikaudu 400 narkomaaniga.
Borut and Blažena listen patiently as he tells his story. That’s their job.
„Suurem osa neist külastab meid iga päev ja paljud suudavad taas tööle või kooli minna,” ütleb ta.
Their ultimate aim is to help these people kick the habit, but in the meantime they’re there to assist with everything from clean needles to filling in official forms for finding work or for health coverage.
Keegi ei pääse üle kliiniku ukseläve juhul, kui ta ei tule õigeaegselt kokkulepitud ajaks ja seda põhimõtet järgitakse siin väga rangelt.
The Ljubljana hospital has a methadone department where a local doctor says she sees some 400 addicts a year.
Tema võtab võõrutusravimit Suboxone ja usub, et suudab varsti jälle n-ö puhtaks saada.
‘Most come every day, and a lot of them are able to start work or go back to school,’ she says.
Tal on meditsiiniõe haridus, kuid tööd ta ei leia ja nendib, et kätte on jõudnud rasked ajad.
The clinic’s policy is not to let anyone through the doors unless they get here on time, and the rule is rigidly applied.
Ta sooviks luua perekonda, kuid ei saa seda endale lubada. Seal on ka Jože, kes peab lähikonnas talu, kus tal on kanad, küülikud ja kaks siga.
‘That’s OK,’ says former addict and Stigma staff member Katja.
„See on hea,” ütleb endine narkomaan ja praegune Stigma töötaja Katja.
‘Addicts need discipline and timetables.’
„Distsipliin ja ajagraafikud on narkomaanidele vajalikud.”
A recent EU communication* highlighted vast inequalities in healthcare, not onlyacross the EU but also within each country.
ELi hiljutine teatis* viitab suurele ebavõrdsusele tervishoiu alal ja mitte ainult ELis tervikuna, vaid ka üksikute riikide piires.
Reducing these inequalities requires concerted action of all parties at European and regional levels, including awareness raising, policydevelopment andnew forms of cooperation in the sectors ofeducation, health and public administration.
Selle ebavõrdsuse vähendamiseks vajame kooskõlastatud meetmeid nii piirkondlikul kui ka ELi tasandil. Sealhulgas tuleb tõsta teadlikkust, arendada poliitikat ning leida uusi koostöövorme hariduse, tervishoiu ning avaliku halduse valdkonnas.
*‘Solidarity in Health: reducing health inequalities in the EU’.
* „Solidaarsus ja tervishoid: tervisealase ebavõrdsuse vähendamine ELis.”
‘When I finished training as a social worker,’ says Borut, ‘I wanted to work with drug abusers.
Ja sealt tuleb Miha, kes süstib kokaiini otse kubemesse, sest reieveen on veel ainus, mille ta ise üles leiab.
I’d had friends who’d been on drugs and I’d been to some weird places when I was young.’
Ta on proovinud mitmel korral oma sõltuvusest vabaneda. Borut ja Blažena kuulavad tema lugu tähelepanelikult.
He looks the part with his soft Mohawk hair, but his pleasant, humane manner hides a dogged commitment to helping willing drug abusers move away from the abyss.
„Kui ma sotsiaaltöö koolituse läbisin,” ütleb Borut, „tahtsin hakata töötama narkomaanidega. Mul on olnud narkomaanidest sõpru ja ma olen ka ise noorena päris kummalistes paikades ringi kolanud.”
DECENT HOUSING ver the last 20 years, La Chanca’s Regional Rehabilitation programme has undertaken a sweeping restoration
OR R A LI KEL K a Chanca piirkondliku taastamisprogrammi käigus on viimase 20 aasta jooksul põhjalikult restaureeritud Almeria vanimat kvar-
A IN SP of the oldest quarter of Almeria in southern Spain.
A A N IA talit Lõuna-Hispaanias.
The goal has been to improve the health, housing, education, employment and social rights of its 12000 citizens.
Eesmärk oli parandada linnaosa 12000 elaniku tervise, eluaseme, hariduse, tööhõive ja kodanikuõiguste taset.
Working together are the municipality of Almeria, the Andalucian government and – last but far from least – La Chanca’s famously combative residents’ associations.
Koostööd teevad Almeria omavalitsus, Andaluusia valitsus ja La Chanca elanike ühendused, mis on kuulsad oma võitlusvalmiduse poolest.
La Chanca’s new quarter is in the spirit of the former fishing village.
ui tuntud hispaania kirjanik Juan Goytisolo läks 1960.
Inset – On a school visit to the worksite.
K praeguseks investeerinud restaureerimisse 45 miljonit eurot ning veel 47,7 miljonit on eraldatud edasiste tööde jaoks.
© Ju nt travelled in the early 1960s to La Chanca in Andulacia, he was shocked by ‘the squalor of the crowded houses, the dirty and pestilent streets.’
© Ju nt sõna otseses mõttes akendest välja ja jooksid minema,” ütles Vidal.
His book, La Chanca, was deemed by the Franco government to be too critical and would not be published in Spain for another 20 years.
„Inimesed tegid La Chanca puhtaks.”
ruins of the ancient Al-Hawd suburb and still make up a dynamic 23% of its population.
Kolmas kord, kui elanikud oma elupaiga parandamiseks kokku tulid, oli siis, kui nad otsustasid ehitada või restaureerida oma tihtipeale üpris algelised kodud.
The city’s ground plan hasn’t changed much since Arab days, including the cave houses carved into the cliffs where the poorer residents used to live.
aastate alguses Andaluusiasse La Chancasse šokeerisid teda „rahvast täis majade räpasus ning mustad ja kasimata tänavad”.
The doors of the fishermen’s white box-like one-storey houses were traditionally painted in the same bright colour as each fisherman’s boat.
Franco valitsus leidis, et tema raamat „La Chanca” on liiga kriitiline ning keelas 20 aastaks selle avaldamise Hispaanias.
Some things have changed, others are unchangeable.
Alalhoidev hing juhuslikult.
The colours in this southern city are warm, the music is flamenco, the smells are of baking bread and grilling fish and the temperatures are torrid under the unforgiving sun.
La Chanca kodanikud ise edendasid immigrantide, sealhulgas nende laste ja noorte kaasamist kultuurialgatuste kaudu.
People’s faces in Almeria’s Moorish historic centre are white and every colour of brown all the way to black and, although poor, they live in harmonious co-existence.
Kuid probleeme siin jagub – näiteks kõrge töötuse tase, ebapiisavad tööoskused ja lagunenud perekonnad.
La Chanca is a story of hope and victory against the odds, and a successful demonstration of urban renewal that has since been used as a role model in Granada, Seville, Cordoba and Malaga.
Endiselt pole siin piisavalt maju ning paljud neist on ülerahvastatud, halvas seisukorras, liiga väheste vannitubade ja tualettidega ning muude elementaarsete hüvedeta.
a deep commitment from the Andalucian government.
„La Chanca on huvitav projekt,” leiab Ana Vinuesa, kes töötab Andaluusia valitsuses riiklike ehitustööde osakonnas ning juhib La Chanca taastamise bürood.
It was adopted in 1990 with goals that were more wide-reaching than just the physical improvement of conditions.
„See hõlmab endas nii ühiskondlikku kui ka arhitektuurivaldkonda.
The Special Plan for the Rehabilitation of La Chanca (Peri) was set up in response to the untiring actions of the neighbourhood’s residents and with
Spetsialist Ana Vinuesa – „La Chanca on võrratu projekt, seda nii sotsiaalse kui ka arhitektuurilise mõõtme pärast.”
La Chanca is the city’s historic centre, having once been the fishermen’s quarter of one of the most important ports of the Caliphate of Cordoba. In the early 20th century, gypsies settled in the abandoned
La Chanca õitsev kogukond, mille elanikud on sageli töötud ja valdavalt noored, kujutab endast kultuuridevahelist segu Põhja-Aafrika moslemitest, Saharatagusest pärit aafriklastest ja katoliiklastest, sealhulgas katoliiklikest mustlastest.
Now, some 1000 houses have been restored and some 250 built to rent, mostly for the residents of cave dwellings that have had to be abandoned.
Selles päikese küpsetatud lõunapoolses Andaluusia provintsis on Hispaania kõige kuivem kliima.