natgillin/translations-raw huggingface dataset:
At the outset, it should be stated that, according to the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987, Member States are to take the measures necessary to ensure that the guarantee institutions guarantee, subject to Article 4 of that directive, payment of employees’ outstanding claims resulting from contracts of employment or employment relationships, including, where provided for by national law, severance pay on termination of employment relationships.
Kõigepealt on oluline meelde tuletada, et direktiivi 80/987 artikli 3 esimese lõigu kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt sama direktiivi artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.
It follows that the national legislation at issue in the main proceedings falls within the scope of Directive 80/987, since it brings the payment of severance pay on termination of the employment relationship within the protection granted by the competent guarantee institution, despite the fact that that institution is in no way required
Sellest tulenevalt kuuluvad põhikohtuasjas vaidluse all olevad siseriiklikud õigusnormid direktiivi 80/987 kohaldamisalasse, kuna nendega lisatakse pädeva garantiiasutuse kaitse alla ka lahkumistoetuse väljamaksmine töösuhte lõpetamise korral ka siis, kui selleks puudub selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu alusel igasugune
Therefore, the power of national law, recognised by that directive, to specify the benefits payable by the guarantee institution is conditional upon the requirements flowing from the general principle of equality and nondiscrimination (Case C-442/00 Rodríguez Caballero [2002] ECR I-11915, paragraphs 29 to 33, and Case C-520/03 Olaso Valero [2004] ECR I-12065, paragraphs 34 and 35).
Järelikult tuleb selle direktiiviga siseriiklikule õigusele jäetud võimaluse suhtes määrata kindlaks garantiiasutuse tagatavad hüvitised kohaldada võrdõiguslikkuse ja diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtetest tulenevaid nõudeid (12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-442/00: Rodríguez Caballero, EKL 2002, lk I-11915, punktid 29–33, ning 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-520/03: Olaso Valero, EKL 2004, lk I-12065, punktid 34 ja 35).
As workers who have been unfairly dismissed are in a comparable situation in so far as they are entitled to compensation when they are not reinstated (see Rodríguez Caballero, paragraph 33, and Olaso Valero, paragraph 35), it follows that the compensation for dismissal recognised in the extrajudicial conciliation procedure cannot be treated differently from other compensation due by denying them the compensation falling under Article 33(2) of the Workers’ Statute, unless that difference in treatment can be objectively justified (see, to that effect, the order in Guerrero Pecino, paragraphs 26 and 28, and Olaso Valero, paragraphs 34 and 36).
Kuna ebaseaduslikult vallandatud töötajad on võrreldavas olukorras, sest neil on õigus hüvitisele ennistamata jätmise korral (vt eespool viidatud kohtuotsused Rodríguez Caballero, punkt 33, ja Olaso Valero, punkt 35), siis sellest tulenevalt ei saa kohtuvälises lepitusmenetluses tunnustatud vallandamishüvitisi käsitleda teisiti kui muid hüvitisi, mida tuleb maksta, jättes need välja töötajate põhimääruse artikli 33 lõikes 2 ette nähtud hüvitistest, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt selle kohta eespool viidatud määrus Guerrero Pecino, punktid 26 ja 28, ning eespool viidatud kohtuotsus Olaso Valero, punktid 34 ja 36).
With regard to such a justification, it should be noted that Article 10(a) of Directive 80/987 confers on Member States the right to adopt necessary measures to avoid abuses (see Rodríguez Caballero, paragraph 36).
Sellise põhjendusega seoses on oluline meenutada, et direktiivi 80/987 artikli 10 punkt a annab liikmesriikidele õiguse võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Rodríguez Caballero, punkt 36).
Accordingly, Spanish law provides that compensation for dismissal granted following an extrajudicial conciliation procedure is excluded from benefiting from Fogasa’s assumption of responsibility.
Sel eesmärgil on kohtuvälise lepitusmenetluse tulemusel määratud vallandamishüvitised jäetud Hispaania õiguse alusel Fogasa poolt tagatust välja.
Such exclusion cannot be considered necessary in order to attain the objective pursued by Article 10(a) where the guarantee institution has sufficient means to enable it to avoid abuse.
Sellist välistamist ei saa lugeda vajalikuks viidatud artikli 10 punktis a taotletud eesmärgi saavutamiseks, kui garantiiasutusel on piisavalt andmeid selleks, et suuta kuritarvitusi ära hoida.
According to the caselaw of the Court, such is particularly the case where the conciliation is supervised by a judicial body (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraphs 36 and 37, and Olaso Valero, paragraph 37).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt on see nii eelkõige juhul, kui lepitusmenetluse üle teostab järelevalvet kohus (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Rodríguez Caballero, punktid 36 ja 37, ning Olaso Valero, punkt 37).
In that regard, the Spanish Government is of the view that extrajudicial conciliation is not comparable to judicial conciliation because it does not include sufficient guarantees for the avoidance of abuse.
Sellega seoses leiab Hispaania valitsus, et kohtuväline lepitus ei ole võrreldav kohtulikuga, sest selle puhul ei ole piisavalt tagatisi, mis aitaksid kuritarvitusi ära hoida.
Conversely, the Commission of the European Communities considers that the difference in treatment described in the order for reference lacks any objective justification.
Seevastu Euroopa Ühenduste Komisjoni hinnangul puuduvad eelotsusetaotluses osutatud erineval kohtlemisel igasugused objektiivsed põhjendused.
Fogasa is invested with appropriate and sufficient means to detect and prevent fraud in specific cases.
Komisjoni väitel on Fogasal sobilikke ja piisavaid vahendeid selleks, et konkreetsetel juhtudel pettust tuvastada ja takistada.
In that respect, it must be pointed out that Article 23 of the LPL makes no provision for intervention by Fogasa during the extrajudicial conciliation procedure.
Neil asjaoludel tuleb rõhutada, et töömenetluse seaduse artiklis 23 ei ole Fogasa astumist kohtuvälisesse lepitusmenetlusse ette nähtud.
Unlike the judicial conciliation procedure, the guarantee institution is not authorised to participate in an extrajudicial conciliation procedure.
Erinevalt kohtulikust lepitusmenetlusest ei ole garantiiasutus volitatud osalema kohtuvälises lepitusmenetluses.
Consequently, Fogasa is not, in practice, in a position to become aware of circumstances constituting abuse or fraud.
Seetõttu ei ole Fogasal tegelikkuses võimalik teada saada asjaoludest, mis võiksid olla aluseks kuritarvitusele või pettusele.
Likewise, Fogasa’s participation in the procedure for declaring the employer concerned insolvent does not permit it to challenge a claim relating to compensation for dismissal which it suspects was established abusively.
Samuti ei võimalda ka Fogasa osalemine asjaomase tööandja maksejõuetuse väljakuulutamise menetluses sellel organil esitada vastuväiteid vallandamishüvitiste nõudele, mille osas tal on kahtlus, et need on kehtestatud kuritarvituse teel.
It is clear from Articles 274 and 275 of the LPL that that procedure only concerns the employer’s insolvency and the declaration to that effect.
Nimelt tuleneb töömenetluse seaduse artiklitest 274 ja 275, et see menetlus hõlmab vaid tööandja maksejõuetuse tuvastamist ja selle väljakuulutamist.
Conversely, once the insolvency is declared, the procedure does not have the objective of reviewing the legality of the claims for which Fogasa is responsible.
Kui aga maksejõuetus on välja kuulutatud, ei ole selle menetluse eesmärk kontrollida Fogasa tagatavate nõuete õiguspärasust.
Second, according to Royal Decree 2756/1979, extrajudicial conciliation settlement leading to an agreement on compensation for dismissal takes place before the Centre for Mediation, Arbitration and Conciliation.
Teiseks tehakse kohtuvälise lepituse toimingud, mille tagajärjel sõlmitakse kokkulepe vallandamishüvitiste kohta, kuningliku dekreedi 2756/1979 kohaselt vahendus-, arbitraaži- ja lepituskomisjoni organite ees.
The agreement so concluded is not subject to the approval of a judicial body since the conciliator, unlike a judicial body pursuant to Article 84 of the LPL in a judicial conciliation, is not empowered to review the content of the agreement.
Selliselt sõlmitud kokkuleppele kohtuorgani kinnituse kohustus ei laiene, sest lepitajal ei ole volitusi kontrollida kokkuleppe sisu nii, nagu seda saab töömenetluse seaduse artikli 84 alusel teha kohus kohtuliku lepituse puhul.
With regard, third, to the possibility of the guarantee institution refusing, by reasoned decision, to pay the compensation for dismissal for which it is responsible (see, to that effect, Rodríguez Caballero, paragraph 36), it is clear from Article 28.3 of Royal Decree 505/1985 that such an institution is only empowered actually to reject the request for payment if it is able, for example in any subsequent judicial procedure, to adduce evidence of circumstances supporting a finding of abuse within the meaning of that provision.
Kolmandaks, mis puutub garantiiasutuse võimalusse keelduda põhjendatud otsusega tema tagada olevate vallandamishüvitiste maksmisest (vt eespool viidatud kohtuotsus Rodríguez Caballero, punkt 36), siis tuleneb kuningliku dekreedi 505/1985 artikli 28 lõikest 3, et sellel asutusel on õigus jätta hüvitise maksmise taotlus rahuldamata üksnes siis, kui ta suudab näiteks hilisemas kohtumenetluses esitada tõendeid asjaolude kohta, mille alusel võib järeldada, et esineb kuritarvitamine viidatud sätte tähenduses.
However, in practice, it is hard to imagine how the guarantee institution concerned could, where appropriate, establish and prove such circumstances, since it is not permitted to take part in the extrajudicial conciliation procedure.
Kuid tegelikkuses on raske ette kujutada seda, mil moel asjaomane garantiiasutus saab vajadusel selliseid asjaolusid tuvastada ja tõendada, kui tal ei ole võimalik osaleda kohtuvälises lepitusmenetluses.
That is equally true with regard to the power of the guarantee institution to bring an action under Article 67(1) of the LPL.
Sama kehtib ka garantiiasutuse pädevuse kohta esitada hagi töömenetluse seaduse artikli 67 lõike 1 alusel.
It must therefore be held that compensation for dismissal recognised by an extrajudicial conciliation settlement does not offer sufficient guarantees of the avoidance of abuse, unlike compensation in a conciliation procedure carried out in the presence of a judicial body, in which the guarantee institution has the right to intervene.
Tuleb järeldada, et vastupidi vallandamishüvitistele, mis määratakse kohtus läbiviidavas lepitusmenetluses, milles garantiiasutusel on õigus osaleda, ei anna kohtuvälises lepitusmenetluses tunnustatud vallandamishüvitised piisavat tagatist kuritarvituste ärahoidmiseks.
That conclusion is not called into question by legislation on ‘salarios de tramitación’ appearing in Article 33(1) of the Workers’ Statute which does not provide protection equivalent to that relating to the compensation awarded pursuant to Article 33(2) of the Workers’ Statute in order to avoid abuses.
Toodud järeldust ei sea kahtluse alla töötajate põhimääruse artikli 33 lõikes 1 sisalduvad õigusnormid salarios de tramitación’i kohta, mis ei taga kuritarvituste ärahoidmiseks samaväärset kaitset kui see, mis on ette nähtud seoses artikli 33 lõike 2 alusel makstavate hüvitistega.
In that regard, it is clear from the order for reference that, by its question, the national court also wishes to know whether, for the compensation provided for in Article 33(2), the protection measure at issue is actually ‘necessary’ within the meaning of Article 10(a) of Directive 80/987.
Sellega seoses nähtub eelotsusetaotlusest, et siseriikliku kohtu küsimuse eesmärk on ka teada saada, kas töötajate põhimääruse kõnealuse artikli 33 lõikes 2 ette nähtud hüvitiste osas on vaidlusalune kaitsemeede ka tegelikkuses direktiivi 80/987 artikli 10 punkti a mõttes vajalik.
In that regard, it should be noted that, when they are recognised in an extrajudicial conciliation settlement, claims such as ‘salarios de tramitación’, by their very nature, are not generally liable to be fixed in circumstances where there is abuse.
Sellega seoses on oluline märkida, et sellised nõuded nagu salarios de tramitación ei ole üldreeglina oma olemuselt sellised, mida võiks määrata kuritarvituse teel, kui neid tunnustatakse kohtuvälise lepituse kokkuleppes.
As such claims are calculated and established according to objective criteria, they do not leave the parties a sufficiently wide discretion to encourage abuses when they are determined, unlike compensation calculated in accordance with Article 33(2) of the Workers’ Statute.
Kuna selliseid nõudeid arvutatakse ja määratakse objektiivsetest kriteeriumidest lähtuvalt, ei ole nende puhul, erinevalt töötajate põhimääruse artikli 33 lõike 2 alusel arvutatavatest hüvitistest, pooltel piisavalt otsustusruumi, et nende määramisel kuritarvitusi tekiks.
The need to exclude compensation recognised in an extrajudicial conciliation settlement from the guarantee by the guarantee institution of payment of outstanding claims cannot therefore be called into question in the light of the treatment from which claims such as ‘salarios de tramitación’ benefit.
Vajadust jätta kohtuvälise lepituse kokkuleppes tunnustatud hüvitised välja garantiiasutusepoolsest rahuldamata nõuete väljamaksmise tagatisest ei saa seega kahtluse alla seada selliste nõuete nagu salarios de tramitación’i rahuldamise kord.
In the light of all the foregoing considerations, the answer to the question referred by the national court must be that the first paragraph of Article 3 of Directive 80/987 is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastata, et direktiivi 80/987 artikli 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus arvata ebaseadusliku vallandamise eest makstavad hüvitised välja selle sätte alusel garantiiasutuse antavast maksetagatisest, kui need on tunnustatud kohtuvälise lepituse kokkuleppega, ja et selline välistamine, mis on objektiivselt põhjendatud, kujutab endast sama direktiivi artikli 10 punkti a tähenduses vajalikku meedet kuritarvituste vältimiseks.
The first paragraph of Article 3 of Council Directive 80/987/EEC of 20 October 1980 relating to the protection of employees in the event of the insolvency of their employer, as amended by Directive 2002/74/EC of the European Parliament and of the Council of 23 September 2002, is to be interpreted as meaning that a Member State has the power to exclude compensation granted for unfair dismissal from the payment guarantee of the guarantee institutions pursuant to that provision where they have been recognised by an extrajudicial conciliation settlement and such exclusion, objectively justified, constitutes a measure necessary to avoid abuses within the meaning of Article 10(a) of that directive.
Nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiiviga 2002/74/EÜ, artikli 3 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus arvata ebaseadusliku vallandamise eest makstavad hüvitised välja selle sätte alusel garantiiasutuse antavast maksetagatisest, kui need on tunnustatud kohtuvälise lepituse kokkuleppega, ja et selline välistamine, mis on objektiivselt põhjendatud, kujutab endast sama direktiivi artikli 10 punkti a tähenduses vajalikku meedet kuritarvituste vältimiseks.
Case C-507/06
Kohtuasi C-507/06
(Reference for a preliminary ruling from the Oberlandesgericht Innsbruck)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Oberlandesgericht Innsbruck)
(Entitlement to childcare allowance in Austria — Periods of drawing family benefits in another Member State not taken into account — Regulation (EEC) No 1408/71)
Õigus Austria lapsehooldustoetusele – Teises liikmesriigis perehüvitiste saamise perioodid, mida ei ole arvesse võetud – Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Social security for migrant workers — Equal treatment — Childcare allowance(Council Regulation No 1408/71, Art. 3(1))
Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus – Võrdne kohtlemine – Lapsehooldustoetus(Nõukogu määrus nr 1408/71, artikli 3 lõige 1)
SUMMARY — CASE C-507/06
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-507/06
Article 3(1) of Regulation No 1408/71 precludes a Member State from refusing to take into account, for the purposes of granting a family benefit such as childcare allowance, the period during which a comparable benefit was drawn in another Member State as if that period had been completed in its own territory.
Määruse nr 1408/71 artikli 3 lõikega 1 on vastuolus, kui liikmesriik keeldub sellise perehüvitise nagu lapsehooldustoetus määramisel arvesse võtmast teises liikmesriigis samalaadse hüvitise saamise perioodi nii, nagu oleks see täitunud tema territooriumil.
also all covert forms of discrimination which, through the application of other distinguishing criteria, lead in fact to the same result.
vormid, mis viivad teistest eristuskriteeriumidest lähtudes tegelikult samale tulemusele.
Accordingly, conditions imposed by national law must be regarded as indirectly discriminatory where, although applicable irrespective of nationality, they affect essentially migrant workers or the great majority of those affected are migrant workers, where they are applicable without distinction but can more easily be satisfied by national workers than by migrant workers, or where there is a risk that they may operate to the particular detriment of the latter.
Kaudselt diskrimineerivaks tuleb pidada siseriiklikus õiguses sätestatud tingimusi, mida kohaldatakse küll kodakondsuse põhjal eristamata, kuid mis mõjutavad peamiselt võõrtöötajaid või enamikku nendest, samuti eristamata kohaldatavaid tingimusi, mida on selle riigi kodanikest töötajatel kergem täita kui võõrtöötajatel või mis võivad olla kahjulikud eelkõige viimastele.
The principle of nondiscrimination, as laid down in Article 39(2) EC and implemented, as far as concerns social security for migrant workers, by Article 3(1) of Regulation No 1408/71, prohibits not only overt discrimination based on the nationality of the beneficiaries of social security schemes but
EÜ artikli 39 lõikes 2 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõte, mida täpsustati mainitud artikli 3 lõikega 1 võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse valdkonnas, ei keela mitte ainult sotsiaalkindlustushüvitise saajate kodakondsusel põhineva ilmse diskrimineerimise, vaid ka kõik varjatud diskrimineerimise
(see paras 17, 18, 22, operative part)
(vt punktid 17, 18 ja 22 ning resolutiivosa)
JUDGMENT OF THE COURT (Second Chamber)21 February 2008 *
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
In Case C-507/06,
21. veebruar 2008 *
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Oberlandesgericht Innsbruck (Austria), made by decision of 30 November 2006, received at the Court on 13 December 2006, in the proceedings
Kohtuasjas C-507/06, mille ese on EÜ artikli 234 alusel Oberlandesgericht Innsbrucki (Austria) 30. novembri 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. detsembril 2006, menetluses
THE COURT (Second Chamber), composed of C.W.A. Timmermans, President of the Chamber, L. Bay Larsen, K. Schiemann (Rapporteur), P. Kūris and C. Toader, Judges,
EUROOPA KOHUS (teine koda), koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud L. Bay Larsen, K. Schiemann (ettekandja), P. Kūris ja C. Toader,
Advocate General: P. Mengozzi, Registrar: R. Grass, having regard to the written procedure, after considering the observations submitted on behalf of:
KOHTUOTSUS 21.2.2008 – KOHTUASI C-507/06 kohtujurist: P. Mengozzi, kohtusekretär: R. Grass, arvestades kirjalikku menetlust, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— Ms Klöppel, by D. Rief,
– M. Klöppel, esindaja: D. Rief,
— the Austrian Government, by C. Pesendorfer, acting as Agent,
– Austria valitsus, esindaja: C. Pesendorfer,
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, assisted by W. Ferrante, avvocato dello Stato,
– Itaalia valitsus, esindaja: I. M. Braguglia, keda abistas avvocato dello Stato W. Ferrante,
— the Commission of the European Communities, by V. Kreuschitz, acting as Agent, having decided, after hearing the Advocate General, to proceed to judgment without an Opinion,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindaja: V. Kreuschitz, arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
KLÖPPEL gives the following
KLÖPPEL on teinud järgmise otsuse
The reference has been made in the course of proceedings between Ms Klöppel and the Tiroler Gebietskrankenkasse (Tyrol Regional Health Insurance Fund) concerning the duration of the period during which Ms Klöppel is entitled to receive childcare allowance in Austria.
Eelotsusetaotlus esitati M. Klöppeli ja Tiroler Gebietskrankenkasse vahelises kohtuvaidluses selle üle, millise aja jooksul võib huvitatud isik saada Austrias lapsehooldustoetust.
As set out in Article 3 of Regulation No 1408/71, headed ‘Equality of treatment’:
Määruse nr 1408/71 artikkel 3 „Võrdne kohtlemine” sätestab:
Subject to the special provisions of this Regulation, persons resident in the territory of one of the Member States to whom this Regulation applies shall be subject to the same obligations and enjoy the same benefits under the legislation of any Member State as the nationals of that State.
Liikmesriigi territooriumil elavatel isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvitisi kui kõnealuse liikmesriigi kodanikel, arvestades käesoleva määruse erisätteid.
Article 4 of Regulation No 1408/71, headed ‘Matters covered’, provides:
Määruse nr 1408/71 artikkel 4 „Reguleerimisala” sätestab:
This Regulation shall apply to all legislation concerning the following branches of social security:
Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
Article 72 of Regulation No 1408/71, headed ‘Aggregation of periods of insurance, employment or self-employment’, provides:
Määruse nr 1408/71 artikkel 72 „Kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide liitmine” sätestab:
‘Where the legislation of a Member State makes acquisition of the right to benefits conditional upon completion of periods of insurance, employment or self-employ-ment, the competent institution of that State shall take into account for this purpose, to the extent necessary, periods of insurance, employment or self-employment completed in any other Member State, as if they were periods completed under the legislation which it administers.’
„Kui liikmesriigi õigusaktid seavad hüvitiste saamise õiguse omandamise sõltuvusse kindlustus, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisest, võtab kõnealuse riigi pädev asutus vajalikul määral arvesse teises liikmesriigis täitunud kindlustus, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode, nii nagu oleksid need täitunud tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel.”