natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the order for reference, that court points out that, in Case C-346/97 Braathens [1999] ECR I-3419, paragraphs 29 to 31, the Court of Justice accepted that Article 8(1)(b) of Directive 92/81 has direct effect.
Eelotsusetaotluses märkis see siseriiklik kohus, et 10. juuni 1999. aasta otsuses kohtuasjas C-346/97: Braathens (EKL 1999, lk I-3419, punktid 29–31) kinnitas Euroopa Kohus, et direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 1 punktil b on vahetu õigusmõju.
The national court notes that the wording of the introductory paragraph of Article 8(1) of Directive 92/81 corresponds to that of the introductory paragraph of Article 14(1) of Directive 2003/96, and that Article 8(1)(b) of Directive 92/81, in the same way as the first sentence of Article 14(1)(a) of Directive 2003/96, lays down a clear and precise obligation to exempt.
Seega vastab nimetatud artikli 8 lõike 1 sissejuhatava lõigu sõnastus direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 sõnastusele. Lisaks näeb direktiivi 92/81 artikli 8 lõike 1 punkt b sarnaselt direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a esimesele lausele ette selge ja täpse maksuvabastuse kohustuse.
The national court is, however, uncertain whether the unconditional and precise character of Article 14(1)(a) is affected by the fact that, according to the second sentence of that provision, Member States may tax energy products ‘for reasons of environmental policy’.
Eelotsusetaotluse esitanud kohut paneb selles, et artikli 14 lõike 1 punkt a on tingimusteta ja täpne, kahtlema asjaolu, et selle sätte teise lause kohaselt võivad liikmesriigid „keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel” nimetatud tooteid siiski maksustada.
In that regard, the national court observes that, while those reasons, which are clearly not defined by Directive 2003/96, appear to confer on the national legislature a discretion with regard to which energy products it will or will not tax, it remains in any event possible to determine whether that legislature has made use of the power thus conferred on it by Article 14(1)(a).
Siseriiklik kohus märgib, et kuigi need põhjused, mida direktiivis 2003/96 määratletud ei ole, näivad andvat liikmesriigi seadusandjale kaalutlusõiguse määratleda, milliseid energiatooteid maksustada, on siiski võimalik kindlaks teha, kas nimetatud seadusandja on või ei ole seda artikli 14 lõike 1 punktist a tulenevat pädevust teostanud.
There is, in the legislation which subsequently amended the Law on taxation of mineral oils or in the related preparatory legislative materials, nothing to indicate that the legislature wished, for reasons of environmental policy, to continue to tax gas oil used to produce electricity.
Mineraalõlimaksu seadust hiljem muutnud õigusnormidest või neid muudatusi ettevalmistavatest dokumentidest ei nähtu, et selle liikmesriigi seadusandja soovis jätkata elektrienergia tootmiseks kasutatava gaasiõli maksustamist keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel.
The national legislature thus quite simply remained inactive in that regard and did not transpose the provisions of Article 14(1)(a) of Directive 2003/96 within the prescribed period.
Liikmesriigi seadusandja oli seega selles küsimuses passiivne ega võtnud õigeaegselt direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a siseriiklikku õigusesse üle.
That transposition occurred only on the adoption of the Law on taxation of energy, which entered into force on 1 August 2006.
Seda tehti alles 1. augustil 2006 jõustunud energiamaksu seaduse vastuvõtmisega.
In those circumstances, the Finanzgericht Düsseldorf decided to stay the proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Finanzgericht Düsseldorf menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
‘Is Article 14(1)(a) of [Directive 2003/96] to be interpreted as meaning that an undertaking which used gas oil on which tax was paid, falling within heading 2710 of the [CN], in order to produce electricity, and which has applied for a refund of that tax, can rely directly on that provision?’
„Kas [direktiivi 2003/96] artikli 14 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellel sättel on vahetu õigusmõju ettevõtjale, kes kasutas [KN] rubriigis 2710 nimetatud gaasiõli elektrienergia tootmiseks ja taotleb maksu tagastamist?”
By its question, the national court asks whether Article 14(1)(a) of Directive 2003/96, in so far as it provides for the exemption from taxation under the directive of energy products used to produce electricity, has direct effect, with the consequence that it may be relied on by an individual before the national courts in proceedings, such as the main proceedings, between that individual and the national customs authorities, in order to disapply national legislation which is incompatible with that provision.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimuses sisuliselt teada, kas direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punktil a, mis näeb ette elektrienergia tootmiseks kasutatavate energiatoodete vabastamise selles direktiivis kehtestatud maksust, on vahetu õigusmõju, mistõttu eraõiguslik isik võib sellele sättele tugineda siseriiklikus kohtus siseriikliku tolli vastu algatatud asjas, nagu on põhikohtuasjas käsitletav asi, paludes, et kohus jätaks kohaldamata siseriikliku õiguse, mis on selle sättega vastuolus.
According to settled caselaw of the Court, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied on before the national courts by individuals against the State where the latter has failed to implement the directive in domestic law by the end of the period prescribed or where it has failed to implement the dir -ective correctly (see, inter alia, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraph 11; Case C-62/00 Marks & Spencer [2002] ECR I-6325, paragraph 25; and Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 103). 24
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et kui direktiivi sätted on nende sätete sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad eraõiguslikud isikud neile siseriiklikus kohtus vaidluses riigi vastu toetuda nii juhul, kui riik on jätnud direktiivi siseriiklikku õigusesse ettenähtud tähtajal üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv on üle võetud ebakorrektselt (vt eelkõige 19. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I-5357, punkt 11; 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-62/00: Marks & Spencer, EKL 2002, lk I-6325, punkt 25, ja 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01–C-403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I-8835, punkt 103). 24
It is not disputed that, at the time of the facts in the main proceedings, that is to say, after the expiry of the period for transposition of Directive 2003/96 laid down in Article 28(1) thereof, namely 31 December 2003, the Federal Republic of Germany had not adopted specific national measures in order to transpose that directive into German law.
On selge, et põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, nimelt pärast direktiivi 2003/96 siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks selle direktiivi artikli 28 lõikes 1 ette nähtud tähtaja ehk 2003. aasta 31. detsembri möödumist ei olnud Saksamaa Liitvabariik selle direktiivi Saksa õigusesse ülevõtmiseks võtnud vastu mingeid konkreetseid siseriiklikke õigusakte.
Such transposition measures were adopted only later, in the Law on taxation of energy, which entered into force on 1 August 2006.
Ülevõtmismeetmeid võeti alles hiljem energiamaksu seadusega, mis jõustus 1. augustil 2006.
It is also common ground that the Federal Republic of Germany had not, at the time of the facts in the main proceedings, exercised the option provided for in the second sentence of Article 14(1)(a) of Directive 2003/96, allowing it, in derogation from the exemption rules established under the first sentence of that provision, to impose taxation ‘for reasons of environmental policy’ on energy products, such as gas oil, used to produce electricity.
Samuti on tuvastatud, et Saksamaa Liitvabariik ei olnud põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kasutanud direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a teises lauses sätestatud õigust, mis võimaldas tal erandina selle sätte esimeses lauses antavast maksuvabastusest siiski kehtestada „keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel” maks energiatoodetele, nagu on elektrienergia tootmiseks kasutatav gaasiõli.
It is not, in fact, disputed that the taxation rules then
Vaidlust ei ole selles, et sel ajal selles liikmesriigis kehtinud maksustamissüsteemis ei olnud
At the hearing, the Italian Government nevertheless contended that the timelimit for transposition laid down in Article 28(1) of Directive 2003/96 did not apply to provisions which, like the second sentence of Article 14(1)(a) of the directive, provide the Member States with a choice.
Kohtuistungil väitis aga Itaalia valitsus, et direktiivi 2003/96 artikli 28 lõikes 1 ette nähtud ülevõtmise tähtaeg ei kohaldu sätetele, mis nagu ka selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punkti a teine lause annavad liikmesriikidele teatud valiku tegemise õiguse.
That argument cannot, however, be accepted.
Selle argumendiga ei saa siiski nõustuda.
Article 28(1) of Directive 2003/96 provides, in unambiguous wording, that the Member States are to adopt the national measures necessary to comply with the directive not later than 31 December 2003, without making any distinction as between its provisions.
Nimelt on direktiivi 2003/96 artikli 28 lõikes 1 täiesti ühemõtteliselt sätestatud, et liikmesriigid võtavad selle direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid vastu hiljemalt 31. detsembril 2003, tegemata vahet direktiivi eri sätete vahel.
In addition, and in any event, it is not disputed that the Law on taxation of energy, which entered into force on 1 August 2006, with the aim of transposing into German law the provisions of Directive 2003/96, did not exercise the option provided for in the second sentence of Article 14(1)(a) of that directive, with the consequence that the question as to the amount of time given to the Member States to transpose that provision cannot have any bearing on the answers to be given to the national court.
Samuti on igal juhul selge ka see, et 1. augustil 2006 jõustunud energiamaksu seaduses, millega võeti direktiiv 2003/96 Saksa õigusesse üle, ei kasutatud direktiivi artikli 14 lõike 1 punkti a teises lauses antud õigust, mistõttu ei saa liikmesriikidele selle sätte ülevõtmiseks antud tähtaja küsimus omada mingit tähtsust eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastamisel.
In those circumstances, it is necessary to examine whether, as claimed by the applicant in the main proceedings and the Commission, Article 14(1)(a) of Dir -ective 2003/96 is, from the point of view of its content, sufficiently precise and unconditional to be capable of being relied on directly by an individual against the authorities of the Member State in question in relation to a period of time during which that Member State was, following expiry of the period laid down in Article 28(1) of the directive, in default of its obligation to transpose that directive into its national law.
Neid asjaolusid arvestades tuleb uurida, nagu väidavad ka põhikohtuasja hageja ja komisjon, kas direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkt a on selle sätte sisu silmas pidades esiteks piisavalt täpne ja teiseks tingimusteta, nii et eraõiguslik isik võib vaidluses asjassepuutuva riigi ametiasutustega sellele sättele vahetult tugineda ajavahemiku suhtes, mil riik pärast nimetatud direktiivi artikli 28 lõikes 1 sätestatud tähtaja möödumist ei olnud seda oma siseriiklikku õigusesse üle võtnud.
With regard to the first condition, it must be held that Article 14(1)(a) of Dir -ective 2003/96, in so far as it imposes on Member States the obligation not to impose
Esimese tingimuse kohta tuleb märkida, et direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a osa, milles kohustatakse liikmesriike jätma elektrienergia tootmiseks
FLUGHAFEN KÖLN/BONN taxation under the directive on energy products used to produce electricity, is sufficiently precise, since it lays down clearly the products covered by the exemption (see, by analogy, Case 8/81 Becker [1982] ECR 53, paragraph 27, and Braathens, paragraph 31).
FLUGHAFEN KÖLN/BONN kasutatav gaasiõli selles direktiivis kehtestatud maksuga maksustamata, on piisavalt täpne, kuna selles määratletakse selgelt need tooted, millele maksuvabastus kohaldub (vt analoogia alusel 19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker, EKL 1982, lk 53, punkt 27, ja eespool viidatud kohtuotsus Braathens, punkt 31).
With regard to the second condition, it follows from the caselaw that the fact that a provision of a directive gives Member States a choice does not necessarily render it impossible to determine with sufficient precision, on the basis of the provisions of the directive alone, the content of the rights thus conferred on individuals (see, to that effect, Francovich and Others, paragraph 17, and Joined Cases C-253/96 to C-258/96 Kampelmann and Others [1997] ECR I-6907, paragraph 39).
Teise tingimuse kohta tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei välista direktiivi sättega liikmesriigile antud valikuõigus tingimata seda, et ainuüksi selle direktiivi sätete põhjal on piisava täpsusega võimalik kindlaks määrata eraõiguslikele isikutele antud õiguste sisu (vt selle kohta eespool punktis 17 viidatud kohtuotsus Francovich jt, punkt 17, ja 4. detsembri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-253/96–C-258/96: Kampelmann jt, EKL 1997, lk I-6907, punkt 39).
Thus, it follows from settled caselaw that the unconditional nature of an obligation to grant an exemption cannot be affected at all by the degree of latitude afforded to Member States by introductory wording such as that contained in Article 14(1) of Directive 2003/96, according to which exemptions are granted by those States ‘under conditions which they shall lay down for the purpose of ensuring the correct and straightforward application of such exemptions and of preventing any evasion, avoidance or abuse’.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et maksuvabastuse kohustuse tingimusetust ei saa mõjutada liikmesriikidele normi sissejuhatava fraasiga jäetud kaalutlusõigus, nagu on sätestatud direktiivi 2003/96 artikli 14 lõikes 1, mille kohaselt annavad liikmesriigid maksuvabastust „tingimustel, mille nad sätestavad selleks, et tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine ning ära hoida maksudest kõrvalehoidmist, maksustamise vältimist ja muid kuritarvitusi”.
A Member State may not rely, as against a taxpayer who is able to show that his tax position actually falls within one of the categories of exemption laid down in a directive, on its failure to adopt the very provisions which are intended to facilitate the application of that exemption (see, by analogy, Becker, paragraph 33; Braathens, paragraph 31; Case C-141/00 Kügler [2002] ECR I-6833, paragraph 52; Case C-45/01 Dornier [2003] ECR I-12911, paragraph 79; and Joined Cases C-453/02 and C-462/02 Linneweber and Akritidis [2005] ECR I-1131, paragraph 34).
Maksumaksja vastu, kes suudab tõendada, et tema poolt tasumisele kuuluv maks kuulub ühte direktiivis loetletud maksuvabastuse kategooriasse, ei saa liikmesriik kasutada väidet, et ta ei ole veel vastu võtnud õigusnorme, mille konkreetne eesmärk oleks maksuvabastuse kohaldamise lihtsustamine (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Becker, punkt 33; eespool viidatud kohtuotsus Braathens, punkt 31; 10. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-141/00: Kügler, EKL 2002, lk I-6833, punkt 52; 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-45/01: Dornier, EKL 2003, lk I-12911, punkt 79, ja 17. veebruari 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-453/02 ja C-462/02: Linneweber ja Akritidis, EKL 2005, lk I-1131, punkt 34).
Contrary to what is submitted by the defendant in the main proceedings and by the Italian Government, that finding is not invalidated by the fact that Member States may, under the second sentence of Article 14(1)(a) of Directive 2003/96, impose taxation on the products in question for reasons of environmental policy.
Vastupidi sellele, mida väidavad põhikohtuasja kostja ja Itaalia valitsus, ei lükka seda järeldust ümber direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a teises lauses liikmesriikidele antud õigus maksustada nimetatud tooteid keskkonnapoliitikaga seotud põhjustel.
That is merely a potential limitation to the exemption rule, and a Member State which has not exercised that option cannot rely on its own failure to do so in order to refuse a taxpayer the benefit of an exemption which he may legitimately claim under
Nimelt on see maksuvabastuse üldreegli piirang vaid võimalus erand kehtestada, ja liikmesriik, kes seda võimalust ei ole kasutanud, ei saa tugineda ka enda tegematajätmisele, et jätta maksumaksjale andmata maksuvabastus, mida see võib direktiivi 2003/96 alusel õiguspäraselt nõuda (vt analoogia alusel eespool
Directive 2003/96 (see, by analogy, Kügler, paragraphs 59 and 60, and Linneweber and Akritidis, paragraph 35).
KOHTUOTSUS 17.7.2008 – KOHTUASI C-226/07 viidatud kohtuotsus Kügler, punktid 59 ja 60, ning kohtuotsus Linneweber ja Akritidis, punkt 35)
It follows that the obligation under Article 14(1)(a) of Directive 2003/96 to exempt from taxation under that directive energy products intended to produce electricity is sufficiently precise and unconditional to confer on individuals the right to rely on it in proceedings before national courts with a view to contesting national rules that are incompatible with it.
Sellest tuleneb, et direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punktis a sätestatud kohustus vabastada elektrienergia tootmiseks kasutatavad energiatooted selles direktiivis kehtestatud maksust, on piisavalt täpne ja tingimusteta, et sellest tuleneks eraõiguslikele isikutele õigus siseriiklikus kohtus sellele sättele tugineda ja nõuda selle sättega vastuolus oleva siseriikliku õiguse kohaldamata jätmist.
According to settled caselaw, the right to obtain a refund of charges levied in a Member State in breach of rules of Community law is the consequence and the complement of the rights conferred on individuals by Community provisions as interpreted by the Court (see, inter alia, Case C-343/96 Dilexport [1999] ECR I-579, paragraph 23; Joined Cases C-397/98 and C-410/98 Metallgesellschaft and Others [2001] ECR I-1727, paragraph 84; and Marks & Spencer, paragraph 30). 35
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et isiku õigus tagasi saada maksu, mis on liikmesriigis sisse nõutud ühenduse õigust rikkudes, on tagajärg ja täiendab ühenduse õigusega õigussubjektidele antud õigusi, nagu neid tõlgendab Euroopa Kohus (vt eelkõige 9. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-343/96: Dilexport, EKL 1999, lk I-579, punkt 23; 8. märtsi 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/98 ja C-410/98: Metallgesellschaft jt, EKL 2001, lk I-1727, punkt 84, ja eespool viidatud kohtuotsus Marks & Spencer, point 30). 35
It must also be pointed out that, at the hearing, the parties to the main proceedings explained, in reply to a request by the Court, that the electricity produced by the applicant in the main proceedings fell, at the time of the facts in issue, within the scope of Paragraph 9(1)(3) of the Law on taxation of electricity of 24 March 1999, in the version then in force, which provided essentially for the exemption of electricity produced by entities the installations of which did not exceed a certain threshold of rated electrical power.
Samuti tuleb märkida, et kohtuistungil märkisid põhikohtuasja pooled Euroopa Kohtu selleteemalisele küsimusele vastates, et põhikohtuasja hageja poolt toodetavale elektrienergiale kohaldus vaidlusaluste asjaolude asetleidmise ajal 24. märtsi 1999. aasta elektrimaksu seaduse § 9 lõike 1 punkt 3 sel ajal kehtinud redaktsioonis, mis nägi sisuliselt ette maksuvabastuse elektrienergialt, mida tootsid käitised, kelle tootmisüksused ei ületanud teatud nominaalset elektrivõimsuse piiri.
Taking those explanations into account, the Commission and the defendant in the main proceedings therefore submitted, at that hearing, that it would be incompatible with Directive 2003/96 to exempt the energy products used by the applicant in the main proceedings to produce electricity, as the electricity produced was itself also exempted.
Neid asjaolusid arvestades väitsid komisjon ja põhikohtuasja kostja samal kohtuistungil seda, et direktiiviga 2003/96 ei oleks kooskõlas, kui põhikohtuasja hageja poolt elektrienergia tootmiseks kasutatavad energiatooted saaksid maksuvabastuse, kuna toodetud elektrienergia ise oli juba maksust vabastatud.
While, pursuant to the third subparagraph of Article 21(5) of Directive 2003/96, Member States may, notwithstanding Article 14(1)(a) of the directive, exempt electricity produced by small producers of electricity, that is subject to the express proviso that the energy products used for that purpose are taxed.
Direktiivi 2003/96 artikli 21 lõike 5 kolmanda lõigu alusel võivad liikmesriigid olenemata selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punktist a väikeste elektrienergia tootjate poolt toodetud elektrienergia maksust vabastada ainult sellisel selgel tingimusel, et nende tootmises kasutatud
The applicant in the main proceedings nevertheless claimed, on that point, that the legislation which transposed Directive 2003/96 during 2006 precisely introduced a specific rate of taxation which is substantially lower than the standard rate which applied at the time of the facts in the main proceedings.
Põhikohtuasja hageja väidab, et õigusnormidega, millega see direktiiv 2006. aasta jooksul siseriiklikku õigusesse üle võeti, kehtestati täpselt konkreetne maksumäär, mis on oluliselt väiksem üldiselt kohaldatavast maksumäärast, mis kehtis põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal.
In that regard, it must be stated that, by its question, the national court asked the Court of Justice only as to the interpretation of Article 14(1)(a) of Directive 2003/96 and that the abovementioned matters of fact and law, which were raised and discussed for the first time at the hearing before the Court, are not referred to either in the order for reference or in the written observations lodged by the interested parties. Moreover, the parties to the main proceedings confirmed, in response to a question put by the Court, that that aspect of the dispute was not addressed at any stage of the main proceedings.
Euroopa Kohus leiab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on temalt palunud vastust ainult küsimusele, kuidas tõlgendada direktiivi 2003/96 artikli 14 lõike 1 punkti a; eespool märgitud õiguslikud ja faktilised asjaolud, mis esitati ja mida arutati esimest korda alles Euroopa Kohtu menetluses, ei ilmne eelotsusetaotlusest ega huvitatud isikute poolt esitatud märkustest; põhikohtuasja hageja ja kostja kinnitasid Euroopa Kohtu selleteemalisele küsimusele vastates, et seda vaidluse aspekti põhikohtuasja üheski staadiumis puudutatud ei ole.
In those circumstances, in the absence of more precise and detailed information on that point, the Court finds that the documents submitted to it do not indicate with sufficient clarity that those various matters may be relevant in resolving the case in the main proceedings and, therefore, of any use to the national court, which, as the court that must resolve the dispute, is best placed to determine the relevance of the questions referred to the Court in the light of the particular features of the case before it.
Arvestades eeltoodut ning täpsema ja detailsema asjakohase teabe puudumist, asub Euroopa Kohus seisukohale, et temale esitatud kohtuasja toimikust ei ilmne piisava selgusega, kas need erinevad elemendid võivad olla põhikohtuasja lahendamisel asjakohased ning olla seega kasulikud eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes asjas tehtava lahendi eest vastutavana saab kõige paremini hinnata Euroopa Kohtule esitatud küsimuste asjakohasust tema menetluses oleva kohtuasja iseärasuste seisukohast.