natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Republic of Poland maintains that lengthening of the period is justified by the fact that the persons concerned are taxable persons newly liable to VAT, who are not known to the tax office and in relation to whom more extensive inquiries must be made in order to prevent any tax evasion and avoidance.
Poola Vabariik väidab, et taolist tähtaja pikendamist õigustab asjaolu, et tegemist on uute käibemaksukohustuslastega, keda maksuhaldur veel ei tunne, seetõttu tuleb neid põhjalikumalt uurida selleks, et ära hoida maksudest kõrvalehoidumist ja maksustamise vältimist.
As the Court has already had occasion to make clear, the Member States have a legitimate interest in taking appropriate steps to protect their financial interests and the prevention of possible tax evasion, avoidance and abuse is an objective recognised and encouraged by the Sixth Directive (see, to that effect, Molenheide and Others, paragraph 47; Case C-255/02 Halifax and Others [2006] ECR I-1609, paragraph 71; and Joined Cases C-439/04 and C-440/04 Kittel and Recolta Recycling [2006] ECR I-6161, paragraph 54).
Siinkohal tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba sedastanud, et liikmesriikidel on õigustatud huvi võtta oma finantshuvide kaitseks vajalikke meetmeid ning et maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimise ning muude kuritarvituste vastane võitlus on kuuenda käibemaksudirektiivi tunnustatud ja julgustatud eesmärk (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Molenheide jt, punkt 47; 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-255/02: Halifax jt, EKL 2006, lk I-1609, punkt 71, samuti 6. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-439/04 ja C-440/04: Kittel ja Recolta Recycling, EKL 2006, lk I-6161, punkt 54).
None the less, as the Advocate General observes in point 20 of his Opinion, Member States must, in accordance with the principle of proportionality, employ means which, whilst enabling them effectively to attain such an objective, are the least detrimental to the objectives and principles laid down by the relevant Community legislation, which include the fundamental principle of the right to deduct VAT (see Molenheide and Others, paragraphs 46 and 47; Case C-409/04 Teleos and Others [2007] ECR I-7797, paragraphs 52 and 53; and Case C-271/06 Netto Supermarkt [2008] ECR I-771, paragraphs 19 and 20).
Nagu kohtujurist meenutas oma ettepaneku punktis 20, peavad liikmesriigid vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele siiski võtma meetmeid, mis, võimaldades küll saavutada siseriikliku õigusega taotletud eesmärki, kahjustavad võimalikult vähe asjassepuutuvates ühenduse õigusaktides seatud eesmärke ja põhimõtteid (vt eespool viidatud kohtuotsus Molenheide jt, punktid 46 ja 47; 27. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-409/04: Teleos jt, EKL 2007, lk I-7797, punktid 52 ja 53, ning 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-271/06: Netto Supermarkt, EKL 2008, lk I-771, punktid 19 ja 20).
It is clear from the caselaw that national legislation determining conditions for repayment of excess VAT which are more onerous for one category of taxable persons because of a presumed risk of evasion, without making any provision for the taxable person to demonstrate the absence of tax evasion or avoidance in order to take advantage of less restrictive conditions, is not a means proportionate to the objective of combating tax evasion and avoidance and has a disproportionate effect on the objectives and principles of the Sixth VAT Directive (see, by analogy, in
Seoses sellega tuleneb kohtupraktikast, et siseriiklikud õigusaktid, mis sätestavad käibemaksu enammakse tagastamise korra, mis on tunduvalt koormavam selliste maksukohustuslaste kategooriale, kelle puhul võib eeldada maksustamise vältimise riski, ilma et maksukohustuslasel oleks võimalik tõendada maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimise puudumist, mille tõttu oleks võimalik talle kohaldada vähem piiravamat korda, ei ole maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimise ärahoidmise eesmärgi suhtes proportsionaalsed ja kahjustavad ülemäära
SOSNOWSKA relation to exclusions from the right to deduct, Joined Cases C-177/99 and C-181/99 Ampafrance and Sanofi [2000] ECR I-7013, paragraph 62, and, in relation to preventive attachment, Molenheide and Others, paragraph 51).
SOSNOWSKA kuuenda käibemaksudirektiivi eesmärke ja põhimõtteid (vt mahaarvamiste välistamise valdkonnas analoogia põhjal 19. septembri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-177/99 ja C-181/99: Ampafrance ja Sanofi, EKL 2000, lk I-7013, punkt 62, ning ennetava arestimise valdkonnas eespool viidatud kohtuotsus Molenheide jt, punkt 51).
That is exactly the case, as determined in paragraph 20 of this judgment, of the national legislation in the main proceedings.
Kõnesolevate siseriiklike õigusaktide puhul on tegemist just selliste õigusaktidega, nagu sedastati ka käesoleva kohtuotsuse punktis 20.
It is clear from the order for reference that Article 97(5) and (7) of the Law on VAT apply generally and preventively to new taxable persons, without making any provision for such persons to demonstrate the absence of a risk of tax evasion or avoidance.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et käibemaksuseaduse artikli 97 lõikeid 5 ja 7 kohaldatakse üldviisil ja ennetavalt uutele maksukohustuslastele, ilma et viimastel oleks võimalik tõendada maksudest kõrvalehoidumise või maksustamise vältimise puudumist.
Similarly, the national provisions at issue do not appear to be in conformity with the condition laid down in the caselaw, as stated in paragraph 17 of this judgment, that repayment of the excess VAT must be made within a reasonable time.
Samamoodi ei paista kõnesolevad siseriiklikud sätted vastavat kohtupraktikas esitatud tingimusele, mida meenutati käesoleva kohtuotsuse punktis 17 ja mille kohaselt tuleb käibemaksu enammakse tagasi maksta mõistliku aja jooksul.
As was stated in the order for reference, the period for repayment of 180 days laid down for new taxable persons is, on the one hand, six times longer than the one month applicable accounting period for VAT and, on the other hand, three times longer than the period applied to other taxable persons, while the Polish authorities have offered no argument capable of explaining why it is necessary, in order to prevent tax evasion and avoidance, to establish a difference in treatment of such a scale.
Nagu eelotsusetaotluses on täpsustatud, on uutele maksukohustuslastele ettenähtud 180-päevane tagastamistähtaeg esiteks kuus korda pikem kui käibemaksu ühekuuline deklareerimisperiood ning teiseks kolm korda pikem kui teistele maksukohustuslastele kohaldatav tähtaeg; samas ei ole Poola ametivõimud esitanud ühtki põhjendust, mis selgitaks vajadust rakendada sedavõrd erinevat kohtlemist võitlemaks maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimisega.
Moreover, such a long period appears even less necessary when, in any event, the tax office has the power, under Article 87(2) of the Law on VAT, if it is useful to make wider inquiry into the lawfulness of repayment and to obtain the necessary clarification, to extend the period of 60 days within which repayment must be made.
Lisaks paistab sedavõrd pikal tähtajal puuduvat mõte, kuna juhul, kui osutub vajalikuks põhjalikumalt uurida tagastamise õiguspärasust, võib maksuhaldur vajalike täpsustuste saamiseks käibemaksuseaduse artikli 87 lõike 2 alusel igal ajal pikendada 60-päevast tähtaega, mille jooksul tuleb tagastamine läbi viia.
Lastly, as regards the possibility offered to new taxable persons by Article 97(7) of the Law on VAT to lodge a security deposit in order to take advantage of the normal
Viimaseks, mis puudutab käibemaksuseaduse artikli 97 lõikega 7 uutele maksukohustuslastele antud võimalust tasuda tagatisdeposiit selleks, et neile saaks kohaldada
As is argued by the Commission, the security deposit is not proportionate either to the amount of the excess VAT to be repaid or to the economic size of the taxable person.
Nagu märgib komisjon, ei olnud kõnealune tagatisdeposiit proportsionaalne tagastatava käibemaksu enammaksega ega ka maksukohustuslase majandusliku mõjukusega.
In particular, the lodging of such a security deposit is likely, contrary to what is required by the caselaw referred to in paragraph 17 of this judgment, to entail a not inconsiderable financial risk for undertakings which have just commenced their activities and may, consequently, lack significant resources.
Iseäranis võib taolise tagatisdeposiidi andmine – vastupidiselt käesoleva kohtuotsuse punktis 17 väljendatud nõuetele – tuua kaasa olulise finantsriski ettevõtjatele, kes on äsja alustanud oma tegevust ja kellel võivad seetõttu puududa märkimisväärsed sissetulekuallikad.
In reality, the effect of the obligation to put in place such a security deposit, in order to be able to take advantage of the period which ordinarily applies, is only to replace the financial burden associated with the fact that the amount of the excess VAT is tied up for a period of 180 days with the burden consequent on the amount of the security deposit being tied up.
Tegelikkuses on kohustusel anda nimetatud tagatisdeposiit harilikult kohaldatava tähtaja kasutamiseks üksnes see mõju, et see asendab finantskoormuse, mis on seotud asjaoluga, et enammakstud käibemaksusummat peetakse kinni 180 päeva, finantskoormusega, mis on seotud tagatisdeposiidi summa kinnipidamisega.
There is even less justification when, first, the latter amount may, as in the case in the main proceedings, be greater than the amount of the excess VAT at issue, and, second, the length of time over which the security deposit is tied up is greater than the period for repayment of the excess VAT laid down for new taxable persons.
Seda enam ei ole õigustatud esiteks asjaolu, et viimatinimetatud summa võib nagu põhikohtuasjas olla tunduvalt suurem kui kõnesolev käibemaksu enammakse summa, ja teiseks see, et ajavahemik, mil tagatisdeposiiti kinni peetakse, on pikem kui uute maksukohustuslaste puhul ettenähtud käibemaksu enammakse tagastamise tähtaeg.
Under Article 97(6) of the Law on VAT, the security deposit can be released only after a period of 12 months, on condition that the taxable person has paid all of the taxes relating to that period for which he is liable to the State.
Käibemaksuseaduse artikli 97 lõike 6 alusel võib tagatisdeposiidi vabaks lasta alles pärast 12 kuu möödumist käibedeklaratsiooni esitamisest tingimusel, et maksukohustuslane on maksnud kõik sel perioodil riigile tasumisele kuuluvad maksud.
In those circumstances, the reply to be given to the first question is that Article 18(4) of the Sixth VAT Directive and the principle of proportionality preclude national legislation, such as that at issue in the main proceedings, which, in order to allow the investigations required to prevent tax evasion and avoidance, extends from 60 to 180 days, as from the date of submission of the taxable person’s VAT return, the period available to the national tax office for repayment of excess VAT to a category of taxable persons unless those persons lodge a security deposit to a value of PLN 250 000.
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 18 lõikega 4 ja proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis pikendavad maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimise ärahoidmiseks vajaliku kontrollimise võimaldamiseks maksukohustuslase poolt käibemaksudeklaratsiooni esitamisest alates kulgevat tähtaega mis on siseriiklikul maksuhalduril teatud maksukohustuslaste kategooriale käibemaksu enammakse tagastamiseks, 60 päevalt 180 päevale välja arvatud juhul, kui viimased on andnud 250 000 Poola zloti suuruse tagatisdeposiidi.
By its second question, the referring court essentially asks whether the provisions of Article 97(5) and (7) of the Law on VAT can be regarded as ‘special measures for derogation’ intended to prevent certain types of tax evasion or avoidance, within the meaning of Article 27(1) of the Sixth VAT directive.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus uurib teises küsimuses seda, kas käibemaksuseaduse artikli 97 lõigete 5 ja 7 sätteid võib käsitada „erimeetmetena erandite tegemiseks”, et ära hoida teatavat liiki maksudest kõrvalehoidumist või maksustamise vältimist kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 27 lõike 1 mõttes.
It must be borne in mind that Article 27(1) of the Sixth VAT Directive provides that the option of a Member State to introduce such derogating measures is subject to a specific procedure, in particular requiring the agreement of the Council of the European Union, acting unanimously.
Sellega seoses on vaja meenutada, et kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 27 lõige 1 lubab liikmesriikidel kehtestada erimeetmeid tingimusel, et see toimub kindla menetluse raames, nähes eelkõige ette, et Euroopa Liidu Nõukogu peab selleks ühehäälselt loa andma.
However, as the Advocate General states in point 39 of his Opinion and as is correctly pointed out by the Commission, the documents before the Court do not disclose that the measures at issue were authorised by the Council, in accordance with that provision, as special measures for derogation from the Sixth VAT directive.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 39 ja nagu tõi õigesti välja komisjon, ei nähtu kohtutoimikust, et nõukogu oleks vastavalt nimetatud sättele andnud loa kõnesolevatele meetmetele kui erimeetmetele kuuenda käibemaksudirektiivi sätetest erandi tegemiseks.
That being the case, provisions such as those within Article 97(5) and (7) of the Law on VAT cannot fall within the scope of Article 27(1).
Neil asjaoludel ei saa käibemaksuseaduse artikli 97 lõiked 5 ja 7 kuuluda nimetatud artikli 27 lõike 1 kohaldamisalasse.
Consequently the reply to be given to the second question is that provisions, such as those at issue in the main proceedings, do not constitute ‘special measures for derogation’ intended to prevent certain types of tax evasion or avoidance, within the meaning of Article 27(1) of the Sixth VAT directive.
Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et sellised sätted, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kujuta endast „erimeetmeid”, mille eesmärk on ära hoida teatavat liiki maksudest kõrvalehoidumist või maksustamise vältimist kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 27 lõike 1 mõttes.
Article 18(4) of the Sixth Council Directive 77/388/EEC of 17 May 1977 on the harmonisation of the laws of the Member States relating to turnover taxes — Common system of value added tax: uniform basis of assessment, as amended by Council Directive 2005/92/EC of 2 December 2005, and the principle of proportionality preclude national legislation, such as that at issue in the main proceedings, which, in order to allow investigations required to prevent tax evasion and avoidance, extends from 60 to 180 days, as from the date of submission of the taxable person’s VAT return, the period available to the national tax office for repayment of excess VAT to a category of taxable persons, unless those persons lodge a security deposit to a value of PLN 250 000.
Nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (mida on muudetud nõukogu 12. detsembri 2005. aasta direktiiviga 2005/92/EÜ) artikli 18 lõikega 4 ja proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ning mis pikendavad maksudest kõrvalehoidumise ja maksustamise vältimise ärahoidmiseks vajaliku kontrollimise võimaldamiseks maksukohustuslase poolt käibemaksudeklaratsiooni esitamisest alates kulgevat tähtaega, mis on siseriiklikul maksuhalduril teatud maksukohustuslaste kategooriale käibemaksu enammakse tagastamiseks, 60 päevalt 180 päevale välja arvatud juhul, kui viimased on andnud 250 000 Poola zloti suuruse tagatisdeposiidi.
Provisions such as those at issue in the main proceedings do not constitute ‘special measures for derogation’ intended to prevent certain types of tax evasion or avoidance within the meaning of Article 27(1) of the Sixth Directive 77/388, as amended by Directive 2005/92.
Sellised sätted, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kujuta endast „erimeetmeid”, mille eesmärk on ära hoida teatavat liiki maksudest kõrvalehoidumist või maksustamise vältimist kuuenda käibemaksudirektiivi 77/388 (muudetud direktiiviga 2005/92) artikli 27 lõike 1 mõttes.
Case C-33/07
Kohtuasi C-33/07
(Reference for a preliminary ruling from the Tribunalul Dâmboviţa)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunalul Dâmboviţa)
(Citizenship of the Union — Article 18 EC — Directive 2004/38/EC — Right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States)
Euroopa Liidu kodakondsus – EÜ artikkel 18 – Direktiiv 2004/38/EÜ – Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil
Opinion of Advocate General Mazák delivered on 14 February 2008 . . . . . .
Kohtujurist J. Mazáki ettepanek, esitatud 14. veebruaril 2008 . . . . . . . . .
Citizenship of the European Union — Provisions of the Treaty — Scope ratione personae (Arts 17(1) EC and 18 EC)
Euroopa Liidu kodakondsus – Asutamislepingu sätted – Isikuline kohaldamisala (EÜ artikli 17 lõige 1 ja EÜ artikkel 18)
Citizenship of the European Union — Right of free movement and residence in the territory of the Member States — Directive 2004/38
Euroopa Liidu kodakondsus – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Direktiiv 2004/38
(Art. 18 EC; European Parliament and Council Directive 2004/38, Art. 27)
(EÜ artikkel 18; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/38, artikkel 27)
SUMMARY — CASE C-33/07
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-33/07
Member State on account of his ‘illegal residence’ there, provided that the personal conduct of that national constitutes a genuine, present and sufficiently serious threat to one of the fundamental interests of society and that the restrict- ive measure envisaged is appropriate to ensure the achievement of the object- ive it pursues and does not go beyond what is necessary to attain it.
saadetud tingimusel, et esiteks kujutab kõnealuse kodaniku isiklik käitumine endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, ja teiseks on selline piirang sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
It is for the national court to establish, on the basis of the matters of fact and law justifying the request for a restriction on the right to leave the first Member State whether that is so in the case before it.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, – tuginedes faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, millega põhjendati taotlust piirata riigist lahkumise õigust – kas see on nii tema menetluses olevas kohtuasjas.
A national of a Member State who has been repatriated from another Member State enjoys the status of a citizen of the Union under Article 17(1) EC and may therefore rely on the right pertaining to that status, including against his Member state of origin, and in particular the right conferred by Article 18 EC to move and reside freely within the territory of the Member States.
Ühe liikmesriigi kodanikul, kes on teise liikmesriigi territooriumilt tagasi saadetud, on EÜ artikli 17 lõike 1 alusel liidu kodaniku staatus ning ta võib seega, sh oma päritoluliikmesriigi vastu, tugineda selle staatusega kaasnevatele õigustele, eeskätt EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.
In that regard, the right of freedom of movement includes both the right for citizens of the European Union to enter a Member State other than the one of origin and the right to leave the State of origin.
Vaba liikumise õigusega on hõlmatud nii Euroopa Liidu kodaniku õigus siseneda muusse kui oma päritoluliikmesriiki kui ka õigus viimati nimetatud riigist lahkuda.
The fundamental freedoms guaranteed by the EC Treaty would be rendered meaningless if the Member State of origin could, without valid justification, prohibit its own nationals from leaving its territory in order to enter the territory of another Member State.
EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadused kaotaksid oma sisu, kui päritoluliikmesriik võiks ilma asjakohase põhjenduseta keelata oma kodanikel riigi territooriumilt lahkuda teise liikmesriigi territooriumile sisenemise eesmärgil.
(see paras 17, 18)
(vt punktid 17 ja 18)
A measure limiting the exercise of the right of free movement must be adopted in the light of considerations pertaining to the protection of public policy or public security in the Member State imposing the measure.
Vaba liikumise õiguse kasutamist piirava meetme võtmisel tuleb arvestada meetmeid võtva liikmesriigi enda avaliku korra või julgeoleku kaalutlusi.
Thus it cannot be based exclusively on reasons advanced by another Member State to justify a decision to remove a Community national from the territory of the latter State. That does not however rule out the possibility of such reasons being taken into account in the context of the assessment which the competent national authorities undertake for the purpose of adopting the measure restricting freedom of movement.
Sellise meetme võtmine ei saaks tugineda üksnes neile põhjendustele, mida teine liikmesriik kasutas – nagu põhikohtuasjas – õigustusena ühenduse kodaniku tagasisaatmisele selle liikmesriigi territooriumilt, ehkki selline kaalutlus ei välista siiski seda, et siseriiklikud pädevad asutused võiksid arvestada nimetatud põhjendusi vaba liikumist piirava meetme võtmiseks koostatavas hinnangus.
Articles 18 EC and 27 of Direct- ive 2004/38 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation No 1612/68 and repealing Directives 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 and 93/96 do not preclude national legislation that allows the right of a national of a Member State to travel to another Member State to be restricted, in par -ticular on the ground that he has previously been repatriated from the latter
EÜ artikliga 18 ja direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96, artikliga 27 ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis lubavad piirata liikmesriigi kodaniku õigust reisida teise liikmesriigi territooriumile põhjusel, et ta oli sealt eelnevalt „ebaseaduslikus olukorras” viibimise tõttu tagasi
(see paras 25, 28, 30, operative part)
(vt punktid 25, 28, 30 ja resolutsioon)
OPINION OF ADVOCATE GENERALMAZÁK delivered on 14 February 2008 1
KOHTUJURISTI ETTEPANEKJÁN MAZÁK esitatud 14. veebruaril 2008 1
I — Relevant Community law
I. Asjaomane ühenduse õigus
In this reference for a preliminary ruling under Article 234 EC, the referring court seeks guidance on the interpretation of Article 18 EC and Article 27 of Direct- ive 2004/38/EC of the European Parliament and of the Council of 29 April 2004 on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States amending Regulation (EEC) No 1612/68 and repealing Directives 64/221/EEC, 68/360/EEC, 72/194/EEC, 73/148/EEC, 75/34/EEC, 75/35/EEC, 90/364/EEC, 90/365/EEC and 93/96/EEC. 2
Käesolevas EÜ artikli 234 alusel esitatud eelotsusetaotluses palub taotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada EÜ artiklit 18 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artiklit 27. 2