natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Hoechst explained that point of view on several occasions, both in writing (for the attention of the hearing officer and the head of division of the Commission responsible for the case) and at the hearing on 24 April 2003.
Hoechst on seda seisukohta väljendanud korduvalt nii kirjalikult (ärakuulamise eest vastutavale ametnikule ja juhtumiga tegeleva komisjoni osakonna juhatajale) kui ka 24. aprilli 2003. aasta ärakuulamisel.
However, the hearing officer rejected those requests by letter of 24 February 2003 to counsel for Hoechst and Nutrinova, stating, in particular, the following:
Ärakuulamise eest vastutav ametnik jättis aga need taotlused rahuldamata 24. veebruari 2003. aasta kirjaga, mille ta saatis Hoechsti ja Nutrinova nõustajatele, täpsustades muu hulgas järgmist:
‘In the absence of strong evidence to the contrary, it has to be presumed that the Commission made an objective assessment of the information which is useful to [your clients] in this regard.
„Vastupidiste määravate tõendite puudumisel tuleb eeldada, et komisjon hindas objektiivselt teavet, mis on teie kliendile [klientidele] selles suhtes vajalik.
No strong evidence to the contrary is conveyed in your letter.
Teie kiri ei sisalda ühtegi tõendit, mis veenaks mind vastupidises.
Moreover, the reason given (quoted above), for requesting additional access is not an appropriate basis upon which to consider granting access and, more specifically, it is not relevant to the issue of the application of the Leniency Notice in this case.’
Pealegi ei ole toimikule täiendava juurdepääsu taotluse alusena esitatud (eespool viidatud) põhjus kohane, et võimaldada dokumentidega tutvumist; täpsemalt ei ole see põhjus asjakohane koostööteatise kohaldamise seisukohast käesolevas asjas.”
Those arguments show that the hearing officer, whose actions are attributable to the Commission, misunderstood her powers and her duties to ensure respect for the rights of the defence.
Nendest argumentidest nähtub, et ärakuulamise eest vastutav ametnik, kelle tegevuse eest vastutab komisjon, eiras oma pädevust ja ülesandeid kaitseõiguste tagajana.
In accordance with the case-law, all that can be expected of a party which seeks wider access to the file is that it should establish by relevant arguments what documents may be of interest for its defence, and for what reason (Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraph 335).
Vastavalt kohtupraktikale võib poolelt, kes taotleb ulatuslikumat juurdepääsu toimikule, nõuda üksnes seda, et ta näitaks asjakohaste argumentide abil, millistel dokumentidel võib olla tema kaitse seisukohast tähtsust ja millisel põhjusel (eespool punktis 70 viidatud kohtuotsus Atlantic Container Line jt vs. komisjon, punkt 335).
Whether a particular document is of interest for the defence must be assessed from the viewpoint of the party defending itself and neither the Commission’s agent responsible for the case nor the hearing officer is competent to decide what documents may serve for the defence as exculpatory documents.
Kaitsehuvi hindamine peab lähtuma ennast kaitsva poole seisukohast ning juhtumiga tegeleval komisjoni ametnikul ega ärakuulamise eest vastutaval ametnikul ei ole pädevust otsustada, milliseid dokumente võidakse kaitse puhul kasutada õigustavate dokumentidena.
The applicant also refers to Case T-30/91 Solvay v Commission [1995] ECR II-1775, paragraphs 81 and 83, and submits that where a case calls for difficult and complex economic assessments, the Commission must ensure that the addressees of a decision have the same knowledge of the facts as the Commission itself and the other parties concerned do.
Viidates ka Esimese Astme Kohtu 29. juuni 1995. aasta otsusele kohtuasjas T-30/91: Solvay vs. komisjon (EKL 1995, lk II-1775, punktid 81 ja 83), rõhutab Hoechst, et kui juhtum nõuab raskete ja keeruliste majanduslike hinnangute andmist, peab komisjon tagama selle, et otsuse adressaadid teavad asjaolusid sama hästi kui tema ja teised asjaomased isikud.
That principle also applies for the Commission’s internal documents relating to the contacts with Chisso, to which Hoechst requested access in order to protect its rights.
See põhimõte kehtib ka komisjoni asutusesiseste dokumentide osas, mis käsitlevad suhtlemist Chissoga ja millega Hoechst palus luba tutvuda, et kasutada oma õigusi.
Referring to Case T-9/99 HFB and Others v Commission [2002] ECR II-1487, paragraph 40, the applicant states that the Commission’s internal documents must be communicated where circumstances of the case are exceptional and the applicant makes out a plausible case for the need to communicate them.
Viidates Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsusele kohtuasjas T-9/99: HFB jt vs. komisjon (EKL 2002, lk II-1487, punkt 40), märgib Hoechst, et komisjoni asutusesiseste dokumentidega tutvumist tuleb võimaldada, kui on esitatud kaalukad põhjused, mis näitavad, et juhtumi erandlikud asjaolud seda nõuavad.
Access to the Commission’s internal documents must be authorised
Komisjoni asutusesisestele dokumentidele tuleb võimaldada juurdepääsu, kui nende dokumentidega võidakse tõendada, et komisjon on rikkunud seaduslikkuse
As regards the hearing officer’s reference to the application of the 1996 Leniency Notice in the present case, Hoechst observes that it cannot be for the hearing officer to predict the future reasoning in the Commission’s decision and to base her procedural decisions on that reasoning.
Mis puudutab asjaolu, et ärakuulamise eest vastutav ametnik viitas 1996. aasta koostööteatise kohaldamisele käesolevas asjas, siis märgib Hoechst, et ärakuulamise eest vastutav ametnik ei saa olla kohustatud ette nägema komisjoni otsuse tulevasi põhjendusi ega saa rajada oma menetlusotsustusi nendele tulevastele põhjendustele.
The hearing officer can neither know nor decide what grounds will be adopted by the College of Members of the Commission and has neither the power nor the right to decide alone on the interest which potentially exculpatory documents might have for the defence (Atlantic Container Line and Others v Commission, paragraph 70 above, paragraph 339).
Tal ei ole võimalik teada ega otsustada, millised põhjendused võtab vastu komisjoni liikmete kolleegium, ning tal ei ole pädevust ega õigust üksi otsustada, milline tähtsus võib kaitse jaoks olla tõenäoliselt õigustavatel dokumentidel (eespool punktis 70 viidatud kohtuotsus Atlantic Container Line jt vs. komisjon, punkt 339).
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to put it and the Court in a position to consult, in their integral version, all the documents in the file, or otherwise in the Commission’s possession, showing the content of the contacts between Chisso’s lawyers and the Commission’s representatives between September 1998 and April 1999.
Selles kontekstis palub Hoechst Esimese Astme Kohtul võtta tarvitusele menetlust korraldavad meetmed, mis kohustavad komisjoni lubama Hoechstil ja Esimese Astme Kohtul tutvuda kõikide toimikus sisalduvate või muul viisil komisjoni valduses olevate dokumentidega nende täielikus versioonis ja mis võimaldavad teada saada, milline oli Chisso advokaatide ja komisjoni esindajate vahel septembrist 1998 aprillini 1999 toimunud suhtlemise sisu.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Lisaks palub Hoechst, et menetlustoiminguna kutsutaks tunnistajatena kohtusse komisjoni kaks ametnikku, kes omal ajal juhtumiga tegelesid.
The refusal of access to a letter of 17 December 2002 from Chisso, together with the annexes thereto
Keeldumine Chisso 17. detsembri 2002. aasta kirja ja selle lisadega tutvumise võimaldamisest
Hoechst states that it has already claimed, before the adoption of the Decision, that a letter of 17 December 2002 from Chisso’s lawyers which was in the file but the content of which was almost entirely concealed ought to have been in an unconcealed form in the file.
Hoechst märgib, et ta väitis juba enne otsuse vastuvõtmist, et Chisso advokaatide 17. detsembri 2002. aasta kiri, mis sisaldus toimikus, kuid mille sisu oli peaaegu täielikult kustutatud, oleks pidanud olema toimikus kustutamata kujul.
Hoechst emphasised that the annexes to that letter, including a letter of 26 March 1999, which, according to the summary of its content, dealt with Chisso’s cooperation with the Commission, was of great interest for its defence.
Hoechst rõhutas, et selle kirja lisad, sh 26. märtsi 1999. aasta kiri, mis käsitleb selle sisu kokkuvõtte kohaselt Chisso koostööd komisjoniga, on tema kaitse jaoks väga olulised.
In so far as that document, as may be inferred from the file to which access was granted, related only to contents or to legal points relating to Chisso’s cooperation and to its assessment, Hoechst contends that there is no valid reason for precluding consultation of it.
Kuna kõnealune dokument – nagu võib järeldada juurdepääsetavast toimikust – puudutab üksnes Chisso koostöö sisu või sellega seotud õiguslikke küsimusi ning hinnangut koostööle, siis leiab Hoechst, et puudub mõjuv põhjus sellega tutvumise takistamiseks.
Hoechst adds that Chisso’s letter might contain inculpatory evidence (for example, if Chisso accused the applicant of having been a leader of the cartel) and the Commission ought therefore to have given the applicant immediate access without any prompting.
Hoechst lisab, et Chisso kiri oleks võinud sisaldada süüstavaid tõendeid (näiteks juhul, kui Chisso süüdistab teda kartelli eestvedajaks olemises) ning et komisjon oleks sel juhul pidanud viivitamata omal algatusel võimaldama tal sellega tutvuda.
Conversely, should there be any sign of discrimination such as the procedural irregularities on the part of the Commission noted above, Chisso’s letter might have an exculpatory effect.
Samas kui see sisaldab viiteid diskrimineerimisele, nagu eespool mainitud komisjonipoolsed menetlusnormide eiramised, võib Chisso kirjal olla hoopis õigustav toime.
In that case, the letter ought to have been transmitted when Hoechst requested it, at the latest.
Sellisel juhul oleks kiri tulnud edastada hiljemalt siis, kui Hoechst palus luba sellega tutvumiseks.
In that context, it is immaterial whether or not one of the parties to the procedure requested confidential treatment for the documents in question.
Selles kontekstis ei ole vahet, kas üks menetlusosalistest on taotlenud kõnealuste dokumentide käsitlemist konfidentsiaalsena või mitte.
The Commission ought to examine of its own motion, and objectively, the confidential nature of the documents in its file.
Komisjon peaks omal algatusel objektiivselt hindama, kas tema toimiku materjalid on konfidentsiaalsed.
Hoechst submits in that regard that Article 21(2) of Regulation No 17 provides that the Commission can grant only valid requests for confidential treatment for business secrets.
Hoechst täpsustab siinkohal, et määruse nr 17 artikli 21 lõige 2 näeb ette, et komisjon võib rahuldada üksnes õigustatud taotlused käsitleda ärisaladusi konfidentsiaalsena.
Hoechst contends that only business data such as turnover or market shares in nonhistorical periods could have constituted a ground for concealing — and only in part — Chisso’s letter.
Hoechsti meelest oleks üksnes äriteave nagu käive või hiljutised turuosad võinud õigustada Chisso kirja varjamist, kuid sedagi vaid osaliselt.
Referring to Endemol v Commission, paragraph 70 above (paragraph 65), Hoechst submits that the protection of confidential information must be weighed up against the rights of defence of the addressees of the statement of objections.
Osutades eespool punktis 70 viidatud kohtuotsusele Endemol vs. komisjon, (punkt 65), rõhutab Hoechst, et konfidentsiaalse teabe kaitset tuleb kaaluda võrreldes vastuväiteteatise adressaatide kaitseõigustega.
The addressees of the statement of objections should be in a position to determine, in full knowledge of the facts, whether the documents described are relevant for their defence (ICI v Commission, paragraph 70 above, paragraph 104).
Vastuväiteteatise adressaatidel peab olema võimalik asjaolusid teades kindlaks teha, kas kirjeldatud dokumendid võivad olla nende kaitse jaoks asjakohased (eespool punktis 70 viidatud kohtuotsus ICI vs. komisjon, punkt 104).
In the present case, Hoechst maintains that its opportunity to defend itself was restricted in so far as it was unable to clarify certain decisive procedural and factual points.
Käesoleval juhul väidab Hoechst, et tema võimalus ennast kaitsta oli piiratud, kuna ta ei saanud selgust teatavates määrava tähtsusega küsimustes menetluse ja asjaolude osas.
In particular, in so far as Hoechst disputes the fact that Chisso was the first to supply decisive evidence, Chisso’s letter of 26 March 1999, which, as the summary shows, concerned the latter’s cooperation with the Commission, might have enabled conclusions to be drawn as to the content and date of the acts of such cooperation, in particular before 29 October 1998.
Kuna Hoechst vaidleb vastu asjaolule, et Chisso esitas esimesena määravaid tõendeid, oleks Chisso 26. märtsi 1999. aasta kiri, mis käsitleb nähtuvalt selle kokkuvõttest Chisso koostööd komisjoniga, võimaldanud teha järeldusi kõnealuse koostöö sisu ja kuupäevade kohta, eriti 29. oktoobrile 1998 eelneva aja osas.
In that context, Hoechst requests the Court to adopt measures of organisation of procedure consisting in ordering the Commission to make available to the Court and to Hoechst Chisso’s lawyers’ letter of 17 December 2002 to the Commission, in the full version, together with the annexes.
Selles kontekstis palub Hoechst Esimese Astme Kohtul võtta tarvitusele menetlust korraldavad meetmed, mis kohustavad komisjoni tegema Esimese Astme Kohtule ja Hoechstile kättesaadavaks Chisso advokaatide 17. detsembri 2002. aasta kirja selle täisversioonis koos lisadega.
Furthermore, by way of measure of inquiry, Hoechst requests that the two Commission officials then responsible for the case be called as witnesses.
Lisaks palub Hoechst, et menetlustoiminguna kutsutaks komisjoni vahendusel tunnistajatena kohtusse kaks ametnikku, kes omal ajal juhtumiga tegelesid.
In its letter of 16 June 2006, in answer to a written question from the Court inviting it to submit further observations on the documents previously transmitted by the Commission, including, in particular, Chisso’s letter of 17 December 2002, together with the annexes thereto (see paragraph 34 above), Hoechst claims that certain evidence has been rejected and that a number of irregularities vitiated the administrative procedure.
Hoechst väidab oma 16. juuni 2006. aasta kirjas, mille ta saatis vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele – millega tal oli palutud esitada oma täiendavad märkused komisjoni varem edastatud dokumentide kohta, mille hulka kuulus ka Chisso 17. detsembri 2002. aasta kiri koos lisadega (vt eespool punkt 34) –, et osasid tõendeid ei võetud arvesse ja haldusmenetluses pandi toime õigusnormide rikkumisi.
As regards the evidence which it claims to have been rejected, first, Hoechst contends that the letter of 11 January 1999 from Chisso’s counsel to the Commission, which is now available for consultation for the first time, constitutes an exculpatory document.
Hoechst leiab kõigepealt arvesse võtmata jäetud tõendite osas, et Chisso nõustajate 11. jaanuari 1999. aasta kiri komisjonile, millega tutvumine on alles praegu esimest korda võimalik, kujutab endast õigustavat dokumenti.
That letter shows that on 3 November 1998, or several days after Hoechst requested immunity, Chisso sought confirmation that no other undertaking had offered to cooperate with the Commission.
Kirjast nähtub, et 3. novembril 1998, st mitu päeva pärast seda, kui Hoechst oli esitanud trahvide eest kaitse saamise taotluse, püüdis Chisso saada kinnitust sellele, et ükski teine ettevõtja ei ole enne teda koostööd pakkunud.
That proves that on that date Chisso had not requested immunity from the Commission.
See on tõendiks, et kõnealuseks kuupäevaks ei olnud Chisso komisjonile trahvide eest kaitse saamise taotlust esitanud.
Chisso requested immunity only after 11 January 1999, as shown in the very terms of the letter.
Chisso esitas trahvide eest kaitse saamise taotluse alles pärast 11. jaanuari 1999, nagu nähtub selle kirja sõnastusest.
It is not possible to make good a failure to request immunity. That
Trahvide eest
Second, Hoechst maintains that Chisso’s letter to the Commission of 26 March 1999 is also an exculpatory document.
Teiseks leiab Hoechst, et Chisso 26. märtsi 1999. aasta kiri komisjonile kujutab endast samuti õigustavat dokumenti.
According to Hoechst, that letter shows that, at the time when it was sent, the written statements which the Commission had requested from Chisso had still not been submitted.
Hoechsti meelest nähtub kirjast, et selle saatmise hetkel ei olnud ikka veel esitatud kirjalikke avaldusi, mida komisjon oli Chissolt palunud.
First of all, Hoechst observes, in that regard, that Chisso was informally granted extra time, for which there is no provision in the 1996 Leniency Notice.
Kõigepealt märgib Hoechst selle kohta, et Chissole anti mitteametlikult täiendavad tähtajad, mida ei ole ette nähtud 1996. aasta koostööteatises.
Next, if certain documents were still missing on 26 March 1999, it is impossible to consider, contrary to what is stated at recital 458 to the Decision, that the Commission had proof of the existence of the cartel on the basis of the cooperation provided by Chisso.
Edasi märgib ta, et kui 26. märtsil 1999 oli dokumente veel puudu, ei ole vastupidi otsuse punktis 458 märgitule võimalik leida, et komisjonil olid Chisso koostööst tulenevalt olemas tõendid kartelli kohta.
The Commission therefore gave unlawful commitments to Chisso and also adhered to them by subsequently granting Chisso immunity from a fine.
Komisjon andis järelikult Chissole ebaseaduslikke lubadusi, mida ta ka täitis, andes talle hiljem kaitse trahvide eest.
Hoechst also observes that it provided the Commission with documentary evidence on 19 March 1999, even though its personnel still faced the risk of criminal proceedings in the United States and though the 1996 Leniency Notice required only evidence of the existence of the cartel, which Hoechst provided as early as 29 October 1998.
Hoechst tuletab ka meelde, et ta esitas komisjonile 19. märtsil 1999 dokumentaalseid tõendeid, samal ajal kui tema töötajaid ähvardas veel oht, et nad võetakse Ühendriikides kriminaalvastutusele, ja et 1996. aasta koostööteatis nõudis üksnes kartelli olemasolu tõendamist, mida Hoechst oli teinud alates 29. oktoobrist 1998.
As regards the irregularities which are alleged to vitiate the administrative procedure, Hoechst emphasises that the Commission, at recital 461 to the Decision, refused to accept that the applicant had been the first to cooperate, on the ground that it had documents without producing them, when it was agreed that, in view of the proceedings pending in the United States, Hoechst could provide those documents at a later stage.
Mis puudutab eeskirjade eiramist haldusmenetluses, siis rõhutab Hoechst, et otsuse punktis 461 keeldus komisjon tunnistamast, et Hoechst oli olnud esimene, kes tegi koostööd, põhjendusel, et tema valduses oli dokumente, mida ta ei esitanud, kuigi oli kokku lepitud, et Ühendriikides pooleliolevat menetlust arvesse võttes oli Hoechstil võimalik esitada need dokumendid hilisemas staadiumis.
At the same time, as shown by the letter of 26 March 1999, the Commission clearly allowed Chisso ‘extra time’ to submit documents.
Nagu nähtub 26. märtsi 1999. aasta kirjast, andis komisjon samal ajal ilmselgelt Chissole „täiendavad tähtajad” dokumentide esitamiseks.
Furthermore, the documents produced by Chisso in April 1999 could have been provided earlier.
Lisaks oleks dokumendid, mis Chisso esitas aprillis 1999, saanud esitada varem.
Accordingly, Chisso’s cooperation should have been rejected on the same grounds as those used against Hoechst.
Seetõttu oleks pidanud jätma Chisso koostöö arvesse võtmata sama põhjendusega kui see, mida kasutati Hoechsti puhul.
In fact, no lack of cooperation was alleged on Chisso’s part in spite of a strictly comparable situation.
Chissole ei heidetud aga ette koostöö puudumist, kuigi tema olukord oli täiesti sarnane.
That constitutes unequal treatment to the detriment of Hoechst.
Selle näol on tegemist ebavõrdse kohtlemisega Hoechsti kahjuks.
The request to carry out further investigations
Uute uurimiste läbiviimise taotlus
Hoechst states that, in its letter of 22 January 2003 to the hearing officer, it had requested that further investigations be carried out at the Commission’s premises in the form of questioning of witnesses.
Hoechst märgib, et 22. jaanuari 2003. aasta kirjas, mille ta saatis ärakuulamise eest vastutavale ametnikule, palus ta komisjoni ruumides läbi viia täiendavaid uurimisi tunnistajate ülekuulamise näol.
Although that request was not refused by either the hearing officer or the Commission, no action was taken, since the requested investigation was clearly not carried out.
Kuigi ärakuulamise eest vastutav ametnik ega komisjon ei keeldunud selle taotluse rahuldamisest, seda ei rahuldatud, kuivõrd taotletud uurimist ei viidud ilmselt läbi.
In so far as that investigation was decisive for the content of the Decision, for the reasons set out in the present plea, the Commission has breached the principle of sound administration.
Kuna selline uurimine oli käesoleva väite raames esitatud põhjustel otsuse sisu seisukohast määrava tähtsusega, rikkus komisjon hea halduse tava.
The refusal to grant access to certain documents
Keeldumine teatavate dokumentidega tutvumise võimaldamisest
The Commission emphasises that Hoechst does not deny that access to certain documents may in principle be refused when they are internal documents or contain business secrets.
Komisjon rõhutab, et Hoechst ei eita, et teatavate dokumentidega tutvumise võimaldamisest võidakse põhimõtteliselt keelduda, kui dokumendid on asutusesisesed või sisaldavad ärisaladusi.
In that context, first, the Commission states that the hearing officer paid ‘particular attention’ to her findings in the draft decision, concerning the question of the benefit of favourable treatment with respect to the fine.
Selles kontekstis täpsustab komisjon esiteks, et ärakuulamise eest vastutav ametnik uuris „eriti tähelepanelikult” otsuse eelnõus komisjoni järeldusi, mis puudutasid leebema kohtlemise rakendamist trahvi osas.
The hearing officer ‘moreover’ examined the Commission’s internal notes before stating that she was convinced that ‘the acts of the Commission’s services vis-à-vis the parties [had] not had any influence on the outcome of the procedure from that point of view’.
Ta uuris „ka” komisjoni asutusesiseseid dokumente, enne kui ta teatas, et on veendunud, et „komisjoni talituste tegevus huvitatud isikute suhtes ei ole mõjutanud selle [juhtumi] lõpptulemust”.
Second, the Commission asserts that the first decisive evidence of the existence of the cartel was provided by Chisso at the meeting of 13 November 1998.
Teiseks märgib komisjon, et esimesed määravad tõendid kartelli olemasolu tõendamiseks esitas Chisso 13. novembri 1998. aasta koosolekul.
The decision as to which undertaking was the first to supply decisive evidence to the Commission was taken solely on the basis of the documents produced by the undertakings, to which the parties had access.
Esimesena komisjonile määravaid tõendeid esitanud ettevõtja tehti kindlaks üksnes selliste ettevõtjate esitatud dokumentide põhjal, millele pooltel oli juurdepääs.
Accordingly, the warning promised to Chisso at the meeting of 13 November 1998 cannot logically have influenced the decision as to which undertaking was the first to cooperate.
Seetõttu ei saanud Chisso hoiatamine, mida talle lubati 13. novembri 1998. aasta koosolekul, loogiliselt mõjutada esimesena koostööd teinud ettevõtja kindlakstegemist.
It follows at the same time that the criticisms concerning the conduct of the procedure after that date could not be of the slightest importance in that regard.
Sellest tuleneb samal ajal ka, et kriitikal menetluse toimumise kohta pärast seda kuupäeva ei saa selles suhtes olla vähimatki tähtsust.