natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In 1992, the plaintiff in the main proceedings, Ms Hamilton, concluded at her home, with a representative of Volksbank Filder eG, a contract for a loan in order to finance the acquisition of shares in a real property fund.
Põhikohtuasja hageja A. Hamilton sõlmis 1992. aastal oma kodus Volksbank Filder eG esindajaga laenulepingu, eesmärgiga rahastada kinnisvarafondi osakute ostmist.
1 — Original language: French.2 — OJ 1985 L 372, p. 31.
1 — Algkeel: prantsuse.2 — ELT L 372, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 262.
It should be pointed out that, in German law, an incorrect notice concerning the right of cancellation is equivalent to no notice.
Tuleb täpsustada, et Saksa õiguses on taganemisõigusega seotud puuduliku teabe edastamine samaväärne teabe puudumisega.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-412/06
Article 4 of Directive 85/577 provides as follows:
Direktiivi artiklis 4 on ette nähtud:
‘In the case of transactions within the scope of Article 1, traders shall be required to give consumers written notice of their right of cancellation within the period laid down in Article 5, together with the name and address of a person against whom that right may be exercised.
„Artikliga 1 reguleeritavate tehingute puhul peavad ettevõtjad andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul, ning esitama selle isiku nime ja aadressi, kelle poole kõnealust õigust kasutades pöörduda.
‘If that notice is not given, the consumer’s right of cancellation shall not lapse until one month after both parties have performed in full their obligations under the agreement’.
Teade peab sisaldama kuupäeva ja lepingu kindlaksmääramist võimaldavaid üksikasju.
Such notice shall be dated and shall state particulars enabling the contract to be identified.
„Sellise teabe esitamata jätmise korral lõppeb kliendi taganemisõigus alles ühe kuu möödumisel pärast seda, kui mõlemad pooled on oma kohustused täies ulatuses täitnud.”
Ms Hamilton did not cancel the initial loan contract until 16 May 2002, that is to say, several years after all the obligations thereunder had been performed by both parties whereas, under the fourth sentence of Paragraph 2(1) of the Law on the cancellation of doorstep transactions and analogous transactions, cancellation is only possible within the month following full performance of the contract.
A. Hamilton taganes esialgsest laenulepingust alles 16. mail 2002, s.t mitu aastat pärast seda, kui mõlemad pooled olid oma kohustused täies ulatuses täitnud, samas kui HwiG-i § 2 lõike 1 neljandas lauses kehtestatakse selle võimaluse piiriks üks kuu alates lepingu täielikust täitmisest.
Member States shall ensure that their national legislation lays down appropriate consumer protection measures in cases where the information referred to in this Article is not supplied.’
Liikmesriigid tagavad, et nende siseriiklikes õigusaktides on vajalikud tarbijakaitsemeetmed juhtudeks, kui käesolevas artiklis nimetatud teavet ei esitata.”
By virtue of Article 5 of Directive 85/577:
Siiski küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas HwiG-i § 2 lõike 1 neljas lause on vastavuses direktiiviga 85/577.
3 — That provision was amended subsequently by the Law on the modernisation of the law of obligations (Schuldrechtsmodemisierungsgesetz, BGBl 2001 I, p. 3138).
3 — Seda sätet on hiljem muudetud võlaõigusseaduse muutmise seadusega (Schuldrechtsmodernisierungsgesetz, BGBl. 2001 I, lk 3138).
That law came into force on 1 January 2002 and provides that the right of cancellation no longer lapses if the consumer has not been properly notified of that right.
Seadus jõustus 1. jaanuaril 2002 ja sellega on edaspidi välistatud taganemisõiguse lõppemine juhul, kui tarbijat ei ole sellest õigusest nõuetekohaselt teavitatud.
However, since that new provision does not have retroactive effect, the dispute is governed by the fourth sentence of Paragraph 2(1) of the Law on the cancellation of doorstep transactions and analogous transactions.
Ometigi, kuna sellel uuel õigusnormil ei ole tagasiulatuvat jõudu, kohaldatakse käesoleva põhikohtuasja puhul endiselt HWiG-i § 2 lõike 1 neljandat lauset.
The consumer shall have the right to renounce the effects of his undertaking by
Tarbija võib siseriiklike õigusaktidega sätestatud korras loobuda võetud kohustu-
HAMILTON sending notice within a period of not less than seven days from receipt by the consumer of the notice referred to in Article 4, in accordance with the procedure laid down by national law.
HAMILTON sest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme päeva jooksul alates artiklis 4 nimetatud teate kättesaamisest.
It shall be sufficient if the notice is dispatched before the end of such period.
Piisab, kui teade saadetakse ära enne nimetatud aja lõppu.
days prescribed for cancellation must be calculated “from receipt by the consumer of the notice” concerning his right of cancellation, and that it is on the trader that the obligation falls to provide that information.
miinimumaega tuleb hakata arvestama alates sellest ajast, kui tarbija on kätte saanud taganemisõigust käsitleva teabe, ning selle teabe esitamise kohustus lasub ettevõtjal.
Those provisions are explained by the fact that if the consumer is not aware of the existence of the right of cancellation, he will not be able to exercise that right.
Nende sätete põhjenduseks on järeldus, et kui tarbija ei ole taganemisõigusest teadlik, ei ole tal võimalik seda kasutada.
The giving of the notice shall have the effect of releasing the consumer from any obligations under the cancelled contract.’
Teatamine vabastab tarbija kõigist ülesöeldud lepinguga seotud kohustustest.”
Having regard to the wording and purpose of Article 5 of the doorstep-selling directive, it is not possible to construe the third paragraph of Article 4 as enabling the national legislature to provide that the consumer’s right of cancellation must in any event be exercised within a period of one year, even if the trader has not notified the consumer of the existence of that right.
Arvestades koduuksetehingute direktiivi artikli 5 sõnastust ja eesmärki, ei ole võimalik tõlgendada selle direktiivi artikli 4 kolmandat lõiku nii, et see lubab siseriiklikul seadusandjal kehtestada, et tarbija taganemisõigust tuleb igal juhul kasutada ühe aasta jooksul, isegi kui ettevõtja ei teavitanud tarbijat selle õiguse olemasolust.
The applicant in that case had received no information about his right of cancellation.
Selles kohtuasjas ei olnud hageja saanud mitte mingisugust teavet taganemisõiguse kohta.
The German legislation none the less laid down a timelimit of one year from the conclusion of the contract for the exercise of that right in such circumstances.
Saksa õigusaktid nägid selliste olukordade puhul sellegipoolest ette selle õiguse kasutamise ajalist piiramist ühe aastaga alates lepingu sõlmimisest.
The Court decided as follows:
Euroopa Kohus otsustas:
It should […] be pointed out that the doorstep-selling directive thus expressly provides that the minimum period of seven
Tuleb […] rõhutada, et koduuksetehingute direktiiv sätestab sõnaselgelt, et taganemiseks ette nähtud seitsmepäevast
Finally, as regards the argument that it is essential, for reasons of legal certainty, to restrict the period within which the right of cancellation may be exercised, such reasons cannot prevail since they imply a limitation of the rights expressly conferred on consumers by the doorstep-selling directive in order to protect them against the risks arising from the fact that the credit institutions have chosen to enter into agreements away from their business premises. …’
Lõpetuseks, argumendi kohta, et taganemisõiguse kasutamise tähtaja piiramine on vältimatu õiguskindluse tõttu, tuleb märkida, et sellistele põhjustele ei saa tugineda, kuivõrd need toovad kaasa selliste õiguste piiramise, mis on tarbijale koduuksetehingute direktiiviga sõnaselgelt antud, et kaitsta tarbijat riskide eest, mis tulenevad asjaolust, et krediidiasutused otsustasid sõlmida kinnisvaralaenulepingu väljaspool oma äriruume […].”
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 defective notice, so that it expires one month after both parties have performed their obligations under the agreement in full?
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-412/06 artiklis 5 ettenähtud taganemisõigust nii, et taganemisõigus lõppeb ühe kuu möödumisel pärast seda, kui mõlemad pooled on oma lepingulised kohustused täies ulatuses täitnud?
It was precisely after becoming aware of the judgment in Heininger, cited above, that Ms Hamilton cancelled the initial loan contract on 16 May 2002.
Just nimelt pärast eelnimetatud Heiningeri kohtuotsusest teada saamist taganes A. Hamilton 16. mail 2002 esialgsest laenulepingust.
On 27 December 2004, she brought an action for reimbursement of the interest and the amount of the loan that she had paid, and for compensation for the interest she had paid to the building society.
27. detsembril 2004 esitas ta hagi eesmärgiga saavutada tema makstud intresside ja laenusumma tagastamine ja ehitus-säästuhoiusesse makstud intresside hüvitamine.
In the event that the Court answers the first question referred in the negative:
Juhul kui Euroopa Kohtu vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav:
The national court is unsure as to the precise implications of the Heininger judgment, cited above, inasmuch as it cannot clearly deduce from that case whether Direct- ive 85/577 precludes the national legislature from limiting the right of cancellation in all situations.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab siiski küsimuse eespool nimetatud Heiningeri kohtuotsuse täpse ulatuse kohta, kuna kohus ei saa sellest kohtuasjast selgelt tuletada, et direktiiv 85/577 keelab siseriiklikul seadusandjal piirata taganemisõigust mis tahes juhtumite puhul.
(2) Should Directive 85/577/EEC be interpreted as meaning that the right of renunciation cannot be forfeited by the consumer — in particular after the completion of the contract — if he has not been given notice in accordance with the first paragraph of Article 4 of the Directive?’
2) Kas direktiivi 85/577/EMÜ tuleb tõlgendada nii, et tarbijalt ei või võtta taganemisõigust — eelkõige pärast lepingu täitmist —, kui teda ei ole direktiivi artikli 4 esimese lõigu kohaselt teavitatud?”
By decision of 2 October 2006, the Oberlandesgericht (Higher Regional Court) Stuttgart therefore decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Oberlandesgericht Stuttgart otsustas seega 2. oktoobri 2006. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
‘(1) May the first paragraph of Article 4 and Article 5(1) of Directive 85/577/EEC be interpreted as meaning that the national legislature is not precluded from placing a timelimit on the right of cancellation given by Article 5 of the Directive, despite the consumer having been given
„1) Kas direktiivi 85/577/EMÜ artikli 4 esimest lõiku ja artikli 5 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik seadusandja võib, hoolimata tarbija puudulikust teavitamisest, piirata ajaliselt direktiivi
Article 4 of Directive 85/577 lays down the principle that ‘traders shall be required to give consumers written notice of their right of cancellation within the period laid down in Article 5’.
Direktiivi 85/577 artikkel 4 kehtestab põhimõtte, et „ettevõtjad [peavad] andma tarbijale kirjalikult teada, et tarbijal on õigus leping tühistada artikliga 5 sätestatud aja jooksul”.
Consistently with the purpose of Directive 85/577, that principle is intended to protect consumers who have concluded contracts in a doorstep-selling situation.
Selle põhimõtte sihiks on tagada kooskõlas direktiivi 85/577 eesmärgiga tarbija kaitsmine koduuksetehingu tulemusena sõlmitud lepingute korral.
In accordance with that approach, the right of cancellation must be understood as an extension of the consumer’s right to information.
Selle lähenemise kohaselt tuleb taganemisõigust mõista tarbija teabeõiguse laiendusena.
Moreover, where the consumer is not supplied with adequate information, Directive 85/577 leaves it to the national legislature concerned to lay down ‘appropriate consumer protection measures’. 5
Ei ole mitte mingit põhjust teha vahet teabe puudumise ja puuduliku teabe esitamise vahel, sest need kaks asjaolu eksitavad tarbijat taganemisõiguse osas ühtmoodi.
In support of that interpretation, the third paragraph of Article 4 of Directive 85/577 provides that ‘Member States shall ensure that their national legislation lays down appropriate … measures in cases where the information referred to in this Article is not supplied’.
Juhul kui kohast teavet tarbijale ei edastatud, jäetakse direktiivis 85/577 siseriiklike seadusandjate ülesandeks võtta vastu „vajalikud tarbijakaitsemeetmed”. 5
None the less, the situation before the referring court is not absolutely identical to that which gave rise to the judgment in Heininger, cited above.
Ometigi ei ole käesolevas kohtuasjas käsitletav olukord täpselt sarnane olukorraga, mis oli eespool nimetatud Heiningeri kohtuotsuse aluseks.
In fact, it requires some refinement of the approach adopted in that case.
Seetõttu tuleb selle lahendamisel laskuda pisut rohkem üksikasjadesse.
However, the Court has explained that if the consumer is not informed of the existence of his right of cancellation, reasons of legal certainty cannot prevail to justify a limitation of the rights expressly conferred on consumers by Directive 85/577 in order to protect them against the risks arising from contracts concluded in a doorstep-selling situation. 6
Siiski on Euroopa Kohus täpsustanud, et kui tarbijat ei teavitatud taganemisõiguse olemasolust, ei saa tugineda õiguskindlusega seotud põhjustele, et õigustada selliste õiguste piiramist, mis on direktiiviga 85/577 sõnaselgelt antud, et kaitsta tarbijat koduuksetehingu tulemusena sõlmitud lepingutest tulenevate riskide eest. 6
It should be pointed out in that regard that, for the purposes of Directive 85/577, an incorrect notice is equivalent to no notice.
Selles osas tuleb märkida, et puuduliku teabe jagamist tuleb direktiivi 85/577 tähenduses käsitleda samaväärselt teabe puudumisega.
It appears from the facts which were communicated to the Court at the hearing that Ms Hamilton became aware of her right
Euroopa Kohtule esitatud ja kohtuistungi käigus kinnitatud faktilistest asjaoludest selgub, et A. Hamilton sai teada oma
5 — Third paragraph of Article 4 of Directive 85/577.6 — Heininger, paragraph 47.
5 — Direktiivi artikli 4 kolmas lõik.6 — Eespool viidatud Heiningeri kohtuotsus (punkt 47).
7 — My italics.
7 — Kohtujuristi kursiiv.
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 of cancellation as a result of the Heininger judgment and, on that basis, decided, several months later, to cancel the contract for the initial loan.
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-412/06 taganemisõigusest pärast Heiningeri kohtuotsuse väljakuulutamist ja selle alusel otsustaski ta mõne kuu pärast taganeda esialgsest laenulepingust.
the placing of a timelimit on the exercise of a right, most often referred to as ‘limitation’, is a principle common to the laws of the Member States.
nimetatakse „aegumiseks”, kujutab endast üldpõhimõtet, mida jagavad erinevate liikmesriikide õiguskorrad.
8That principle might well ultimately appear at Community level in the context of the creation of a common frame of reference for European contract law.
8See põhimõte võib lõpuks isegi leida väljenduse ühenduse tasandil seoses Euroopa lepinguõiguse ühtse tugiraamistiku loomisega.
9 The existence of a general principle of limitation should therefore be recognised, while leaving the Member States the necessary discretion to implement it in their respective legal systems.
9 Aegumise üldpõhimõtte olemasolu tuleks seega tunnustada, jättes samas liikmesriikidele vajaliku hindamisruumi selle rakendamiseks nende õigussüsteemis.
That situation raises questions as to whether it would be appropriate to allow the right of cancellation to subsist independently of any timelimit when it is established that the consumer became aware, or could have become aware, of his right of cancellation notwithstanding the fact that the information was not supplied by the trader with whom he had entered into contractual relations.
See olukord tekitab küsimuse, kas taganemisõigust on võimalik säilitada, sõltumatult mis tahes ajapiirangust, kui on võimalik teha kindlaks, et tarbija sai teada või tal oli võimalik teada saada oma õigusest, ehkki seda teavet ei esitanud talle ettevõtja, kellega ta on lepingulises seoses.
However, since limitation is justifiable essentially for reasons of legal certainty 10, such reasons cannot, in accordance with Heininger, prevail over the obligation to
Siiski, kuna aegumist õigustavad põhiliselt õiguskindluse kaalutlused, 10siis selli- seid kaalutlusi ei saa vastavalt Heiningeri
It is not a matter of calling into question the approach whereby, if no information is supplied concerning the right of cancellation, that right may be exercised at any time, but rather of considering whether it would be justified, where the person entitled to that right was able to become aware of its existence, to regard the Member States as entitled, in the exercise of the discretion granted to them under the third paragraph of Article 4 of Directive 85/577, to fix a timelimit during which the right of cancellation may validly be exercised.
See ei tähenda, et seatakse kahtluse alla lahendus, mille kohaselt peab juhul, kui teave taganemisõiguse kohta puudus, seda õigust saama igal ajal kasutada, vaid tuleb uurida, kas ei saa põhjendatult arvata, et kui taganemisõiguse omaja võis sellest teada saada, siis liikmesriikidel on direktiivi 85/577 artikli 4 kolmandas lõigus neile antud hindamisruumi raames õigus määrata aeg, mille jooksul võib taganemisõigust õiguspäraselt kasutada.
9 — The Commission has come out in favour of a common frame of reference. See, inter alia, the Communication of the Commission to the European Parliament and the Council on European Contract Law and the revision of the acquis: the way forward (COM(2004) 651 final) and Report from the Commission - First Annual Progress Report on European Contract Law and the Acquis Review (COM(2005) 56 final).
9 — Komisjon pooldab ühtse tugiraamistiku loomist: vt eelkõige komisjoni teatis Euroopa Parlamendile ja nõukogule Euroopa lepinguõiguse ja ühenduse õigustiku muutmise kohta (KOM (2004) 456 (lõplik)) ning komisjoni esimene iga-aastane arenguaruanne Euroopa lepinguõiguse ja ühenduse õigustiku läbivaatamise kohta (KOM (2005) 456 (lõplik)). Kasulik võib olla uurida selle kohta läbi viidud uurimusi, eriti Van Gerven, W., „Comparative law in a texture of communitarization of national laws and europeanization of community law”, in Judicial Review in the European Union, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, Haag, I kd, 2000, lk. 433–445; Schulze, R., „The Acquis Communautaire and the Development of European Contrat Law”, in Schulze/Ebers/Grigoleit (nr 25), lk 15, ja üldisemalt, viisi kohta, kuidas ühenduse kohus tugineb liikmesriikide seaduste ühistele üldpõhimõtetele: Galmot, Y., „Réflexions sur le recours au droit comparé par la Cour de justice des Communautés européennes”, RFDA, 1990, lk 255.
There are several arguments in favour of that solution.
Seda toetavad mitmed argumendid.
It should be pointed out that
Sellega seoses tuleb märkida, et õiguse kasutamise ajaline piiramine, mida sagedamini
10 — See the studies mentioned in note 9.
10 — Vt märkuses 9 viidatud uurimusi.
HAMILTON right of cancellation appears to be justified, even though the information did not come from the trader.
HAMILTON kohtupraktikale pidada ülimuslikuks tarbija teavitamise kohustuse suhtes.
inform the consumer. 11As long as the consumer has not been supplied with information concerning his right of cancellation, he is unable to become aware of the full extent of his right.
tarbija ei ole saanud tema taganemisõigust puudutavat teavet, ei ole tal võimalik teada oma õiguse ulatust.
Consequently, the limitation of the right of cancellation cannot be relied on against the consumer where such information has not been supplied.
Seetõttu ei saa kõnealuse teabe puudumisel tarbija suhtes kohaldada taganemisõiguse aegumist.
The protection of that right is recognised in Heininger as being of fundamental importance in ensuring that consumers are informed as to their rights under Directive 85/577, with the result that the informing of the consumer is the essential guarantee of the effectiveness of Directive 85/577.
Selle õiguse kaitset on eelnimetatud Heiningeri kohtupraktikas tunnustatud kesksena selleks, et tagada tarbija teavitamine õigustest, mis tal seoses direktiiviga 85/577 on, mistõttu tarbija teavitamine kujutab endast direktiivi 85/577 kasuliku mõju põhitagatist.
To accept a timelimit on the right of cancellation when that essential condition is not fulfilled would not only fail to ensure the protection of the consumers but would protect traders, a situation which would directly contravene the objective which Directive 85/577 seeks to attain.
Tarbija taganemisõiguse ajalise piiramise lubamine, samas kui eelmainitud põhitingimus ei ole täidetud, tähendaks mitte ainult asjaomase tarbija, vaid ettevõtja kaitsmist, ning selline olukord läheks otseselt vastuollu direktiivi 85/577 eesmärgiga.
In so far as it is established that that information was made known to the person concerned, then the consumer protection objective of Directive 85/577 has been attained.
Kui on tõendatud, et nimetatud teave esitati asjaomasele isikule, on direktiivis 85/577 taotletud tarbija kaitsmise eesmärk täies ulatuses tagatud.
That approach does not cause the consumer to lose his right of cancellation but merely places a timelimit on the exercise thereof if the consumer, notwithstanding the fact that he was aware of, or could have been aware of, the information concerning his right of cancellation, did not invoke that right within a certain time.
See lahendus ei too kaasa tarbijalt taganemisõiguse äravõtmist, vaid lihtsalt selle õiguse kasutamise ajalise piiramise, kui tarbija ei ole seda kasutanud teatud aja jooksul vaatamata sellekohase teabe omamisele või võimalusele seda omandada.
Under those circumstances, the stability of legal relations and even the fairness of commercial transactions require that a fair balance should be struck between the protection of the consumer (ensured by his right to be informed and his right of cancellation) and the stability of legal relations, which requires that when it is established that the consumer knew or could have known, of the existence of his right, it should not be possible to call the contract into question beyond a certain period starting from the point at which the necessary information was obtained.
Sellistes tingimustes on õigussuhete stabiilsuse ja ka hea äritava eelduseks õiglase tasakaalu saavutamine tarbijakaitse — mida tagatakse tarbija teavitamisega ja taganemisõiguse olemasoluga — ning õigussuhete stabiilsuse vahel, mis peab võimaldama sedastada, et kui on kindlaks tehtud, et tarbija teab oma õigust või et tal oli võimalik sellest teada saada, ei seata lepingut kahtluse alla teatud tähtaja möödumisel alates nõutud teabe kättesaamisest.
However, once it is possible to establish that the consumer — who, according to the caselaw of the Court, is supposed to have ‘a certain measure of alertness and discrimination’ 12 — was able to become aware of his right of cancellation, or actually did so, a timelimit on the possibility of relying on the
Kuid niipea, kui on võimalik kindlaks teha, et tarbija, kes Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab „olema teatud määral tähelepanelik ja kaalutlev”, 12võis saada teada või sai teada oma taganemisõigusest, tundub
11 — Heininger, paragraph 47.
11 — Eespool viidatud Heiningeri kohtuotsus (punkt 47).
12 — See, in particular, Case C-220/98 Estée Lauder [2000] ECR I-117, paragraphs 17 and 30.
12 — Vt eelkõige 13. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-220/98: Estée Lauder (EKL 2000, lk I-117, punktid 17 ja 30).