natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By its first three questions, the Giudice di Pace di Genova asks whether the 1992 Law, to the extent that it prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, while permitting such advertisements, under certain conditions, on local television networks, is compatible with Articles 43 EC and 49 EC.
Oma esimese, teise ja kolmanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas EÜ artiklitega 43 ja 49 on kooskõlas 1992. aasta seadus osas, milles see keelab esteetilise ravi valdkonnas eraõiguslikes raviasutustes osutatavate meditsiiniliste ja kirurgiliste raviteenuste reklaami üleriigilise levikuga telekanalites, samas kui see seadus lubab seda reklaami teatud tingimustel kohalikes telekanalites.
At the hearing, the Commission stated that the concept of ‘medical treatment’ in that article must be interpreted by analogy with that of ‘medicinal products available only on prescription’.
Komisjon selgitas kohtuistungil, et selles artiklis kasutatud mõistet „raviteenused” tuleb tõlgendada analoogselt mõistega „ravimid, mis on kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutuse alusel”.
The concept at issue thus corresponds to acts performed by a doctor on the basis of a prescription issued by another doctor.
Kõnealune mõiste vastab niisiis arsti sooritatavatele toimingutele teise arsti tehtud ettekirjutuse täitmiseks.
In the field of plastic surgery, it covers, for example, operations intended to rectify the consequences of an accident or to correct a congenital deformity.
Plastika- ja rekonstruktiivkirurgias hõlmab see mõiste näiteks operatsioone õnnetuse tagajärgede parandamiseks või sünnidefekti korrigeerimiseks.
On the other hand, it does not apply to acts performed solely at the patient’s request.
Seevastu ei kohaldata seda toimingutele, mida teostatakse üksnes patsiendi palvel.
If the question whether plastic surgery is or is not covered by Article 14(1) of Dir -ective 89/552 were to be decided on the basis of whether the operation was prescribed by another doctor or decided upon by the patient himself, it would not be possible to determine in advance in every case whether the treatment is covered by the prohibition in that article.
Selle möönmine, et plastika- ja rekonstruktiivkirurgiline operatsioon kuulub direktiivi 89/552 artikli 14 lõike 1 kohaldamisalasse sõltuvalt sellest, kas selle abi on ettekirjutanud teine arst või on patsient seda ise otsustanud, ei võimalda kõigil juhtudel eelnevalt kindlaks teha, kas selles artiklis sätestatud keeld ravi hõlmab või mitte.
An operation, such as the re-modelling of the nose or the breasts, could be prescribed by a doctor in order to rectify the consequences of an accident or following an illness.
Sellise kirurgilise operatsiooni nagu nina või rindade kuju muutmise võib arst olla ette kirjutanud õnnetuse või haiguse tagajärgede parandamiseks.
It could also be performed solely at the request of the patient, because that person has decided, for purely aesthetic reasons, to alter his face or that part of his anatomy and, in that case, the doctor’s role is to ascertain whether the operation is in fact compatible with the patient’s state of health.
Samuti võib see toimuda üksnes patsiendi palvel, kui ta on puhtesteetilistel põhjustel otsustanud muuta oma nägu või teatud kehaosa, ning sel juhul seisneb arsti sekkumine kontrollis, kas see operatsioon tõesti sobib patsiendi tervisliku olukorraga.
For its part, the Netherlands Government argues that, by definition, all medical treatment requires the intervention of a doctor, with the result that the words ‘available only on prescription’ adds nothing to the concept of medical treatment.
Madalmaade valitsus väidab omalt poolt, et hüpoteetiliselt eeldavad kõik raviteenused arsti sekkumist, mistõttu lause osa „mis on kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutuse alusel” ei lisa raviteenuste mõistele midagi juurde.
It also points out that the Member States may adopt stricter rules than those provided for in Article 14 of Directive No 89/552.
Madalmaade valitsus selgitab veel, et liikmesriigid võivad võtta direktiivi 89/552 artiklis 14 sätestatust rangemaid meetmeid.
Unlike the Netherlands Government, I am of the opinion that the words ‘available only on prescription’ are totally relevant for the purpose of determining the scope of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Vastupidi Madalmaade valitsuse seisukohale arvan, et lause osa „mis on kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutuse alusel” on täiesti asjakohane selleks, et teha kindlaks direktiivi 89/552 artikli 14 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisala.
In addition, I do not believe that the criterion of a prescription should be interpreted as the Commission proposes.
Peale selle ei usu ma, et arsti ettekirjutuse kriteeriumi tuleks tõlgendada komisjoni väljapakutud viisil.
The criterion of a prescription, as presented by the Commission, does not therefore permit a correct implementation of the prohibition laid down in Article 14(1) of Directive 89/552.
Arsti ettekirjutuse kriteerium nii, nagu seda on esitanud komisjon, ei võimalda seega rakendada direktiivi 89/552 artikli 14 lõikes 1 nimetatud keeldu õigesti.
Implementation of the prohibition requires the types of treatment for which television advertising is prohibited to be identified in advance.
Selle keelu rakendamine tähendab tegelikult eelnevat teadmist, milliste raviliikide osas on telereklaam keelatud.
The concept of ‘medical treatment’ within the meaning of Article 14(1) of the directive, in the same way as that of ‘medicinal product’ in the same article must, in my opinion, be understood as covering treatments in respect of which, as such, all forms of television advertising are prohibited.
Mõistet „raviteenused” selle direktiivi artikli 14 lõike 1 tähenduses, nagu ka samas artiklis sätestatud mõistet „ravimid”, tuleb mõista minu arvates nii, et see hõlmab raviteenuseid, mille osas on välistatud igasugune telereklaam.
In order to determine the scope of that provision, the criterion of a prescription must therefore be interpreted differently.
Viimati nimetatud artikli kohaldamisala kindlaksmääramine eeldab seega arsti ettekirjutuse kriteeriumi teistmoodi tõlgendamist.
By referring in Article 14(1) of Direct- ive 89/552 to medicinal products and medical treatment available only on prescription, the Community legislature intended, in my opinion, to limit the prohibition of television advertising to medicinal products and medical treatment which may be administered only with the authorisation of a doctor, in accordance with the legislation of the Member State concerned.
Sätestades direktiivi 89/552 artikli 14 lõikes 1 raviteenused ja ravimid, mis on kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutuse alusel, soovis ühenduse seadusandja minu arvates piirata telereklaami keeldu selliste ravimite ja raviteenustega, mille kättesaadavus sõltub arsti loast vastavalt asjaomase liikmesriigi õigusaktidele.
The medicinal products and medical treatment in question are thus those of such a nature that the use of them cannot be left solely to the judgment of the patient or the consumer.
Seega puudutab see ravimeid ja raviteenuseid, mille tarbimist ei või jätta üksnes patsiendi või tarbija hinnata.
The prohibition of television advertising for medicinal products and medical treatment available only on prescription is explained by the fact that they must be consumed or carried out only in case of necessity, as determined by a doctor, for strictly therapeutic purposes and under conditions determined by the therapist.
Üksnes arsti ettekirjutusel kättesaadavate ravimite ja raviteenuste telereklaami keeld on mõistetav, sest neid tohib tarbida või kasutada üksnes arsti poolt tuvastatud vajaduse korral, rangelt ravieesmärkidel ja terapeudi kindlaksmääratud tingimustel.
The Community legislature thus intended to prohibit actions designed to promote the acquisition of such medicinal products and medical treatment which, if they are not really necessary and not consumed or carried out in accordance with the instructions of a doctor, could endanger the consumer’s health.
Ühenduse seadusandja on seega tahtnud keelata tegevuse, mille eesmärk on soodustada selliste ravimite ja teenuste ostmist, mis juhul, kui need ei osutu tegelikult vajalikeks, ja juhul, kui neid tarbita või ei kasutata vastavalt arsti ettekirjutustele, võivad ohustada tarbija tervist.
That view is confirmed by the 30th recital in the preamble to Directive No 89/552 which, in the French-language version, states that television advertising for medicinal products and medical treatment available ‘only’ on prescription in the Member State concerned must be prohibited.
Seda seisukohta kinnitab direktiivi 89/552 põhjendus 30, mille kohaselt põhjenduse prantsuskeelses versioonis tuleb keelata selliste ravimite ja raviteenuste telereklaam, mis on asjaomases liikmesriigis kättesaadavad „üksnes” arsti ettekirjutusel.
I deduce from this that the Community legislature intended to limit the prohibition of television advertising to medical treatments which can be carried out only on a doctor’s instructions.
Järeldan sellest, et ühenduse seadusandja tahtis piirduda telereklaami keelu puhul raviteenustega, mida saab osutada üksnes arsti ettekirjutusel.
It follows that, if a medical treatment can be carried out solely at the request of a patient, as the re-modelling of the nose or the breasts can be in the case of cosmetic surgery and under Italian law, I am of opinion that it does not fall within the scope of Article 14(1) of Directive 89/552.
Sellest järeldub, et kui raviteenust on võimalik osutada ka üksnes patsiendi palvel, nagu võib olla plastika- ja rekonstruktiivkirurgias Itaalia õigusaktide kohaselt näiteks nina või rindade ümberkujundamine, olen seisukohal, et see raviteenus ei kuulu direktiivi 89/552 artikli 14 lõike 1 kohaldamisalasse.
The prohibition of television advertising laid down in the 1992 Law is thus much wider than that laid down in Directive No 89/552.
1992. aasta seaduses sätestatud telereklaami keeld on seega palju ulatuslikum direktiivis 89/552 sätestatud keelust.
The 1992 Law prohibits the broadcasting on national television networks of advertisements relating to the medical profession and ancillary medical professions and for private clinics.
1992. aasta seadus keelab reklaami üleriigilise levikuga telekanalites arsti ja arsti abistavate erialade ning eraõiguslike raviasutuste osas.
In particular, according to the first three questions, the effect of the law is to prohibit all advertising on national television networks for medical and surgical
Täpsemalt esimese, teise ja kolmanda eelotsuse küsimuse kohaselt keelatakse selle tagajärjel üleriigilise levikuga telekanalites esteetilise ravi valdkonnas eraõiguslikes raviasutustes
It is also supported by the reasons which underlie such a prohibition.
Seda seisukohta kinnitavad ka sellise keelu aluseks olevad põhjendused.
The prohibition of advertising for medicinal products and medical treatment laid down in Article 14(1) of Directive 89/552 follows a prohibition of all forms of advertising for cigarettes and other tobacco products, laid down in Article 13 of the directive, and precedes the provisions governing television advertising for alcoholic beverages, set out in Article 15 of the directive.
Direktiivi 89/552 artikli 14 lõikes 1 sätestatud ravimite ja raviteenuste reklaami keeld paikneb pärast selle direktiivi artiklis 13 sätestatud igasugust sigarettide ja muude tubakatoodete telereklaami keeldu ja enne sätteid, mis reguleerivad viimati nimetatud direktiivi artiklis 15 sätestatud alkohoolsete jookide telereklaami.
The purpose of all of those provisions is to protect public health.
Kõikide nende sätete eesmärk on rahvatervise kaitse.
OPINION OF BOT — CASE C-500/06 treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments, whereas, as we have just seen, not all such treatments are available only on prescription, within the meaning of Article 14(1) of Dir -ective No 89/552.
KOHTUJURIST BOT’ ETTEPANEK – KOHTUASI C-500/06 osutatavate meditsiiniliste ja kirurgiliste raviteenuste igasugune reklaam, samas kui need raviteenused, nagu eespool märgiti, ei ole kõik kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutusel direktiivi 89/552 artikli 14 lõike 1 tähenduses.
exercise of the powers reserved to them, the Member States must not inhibit freedom of movement.
pädevust võtta vastu üksikasjalikumaid või rangemaid norme, nagu siis, kui nad teostavad neile antud pädevust.
It is settled caselaw that, where the conditions for the exercise of a profession have not been harmonised, Member States remain competent to define the conditions for the exercise of the profession, but must, when exercising their powers in that area, respect the basic freedoms guaranteed by the Treaty. 21
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kui kutsetegevuse teostamise tingimusi ei ole ühtlustatud, on liikmesriigid pädevad selle tegevuse teostamist määratlema, kuid nad peavad siiski oma pädevust selles valdkonnas teostama asutamislepinguga tagatud põhivabadusi järgides. 21
However, the fact that those provisions in the 1992 Law introduced a wider prohibition of television advertising than that imposed in Directive No 89/552 does not make those provisions contrary to Community law.
Asjaolu, et need 1992. aasta seaduse sätted kehtestavad telereklaamile niiviisi ulatuslikuma keelu, kui on ette nähtud direktiivis 89/552, ei tee viimati nimetatud sätetest siiski ühenduse õigusega vastuolus olevaid sätteid.
Whether the contested provisions of the 1992 Law are compatible with Community law must therefore be considered in the light of the freedoms of movement established in the Treaty.
Seega tuleb 1992. aasta seaduse vaidlusaluste sätete vastavust ühenduse õigusele kontrollida just asutamislepinguga kehtestatud liikumisvabaduse põhjal.
The Giudice di Pace di Genova considers that, in the circumstances of the main proceedings, that assessment must be carried out in the light of both freedom of establishment and freedom to provide services.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et põhikohtuasja olukorras tuleb selles hinnangus arvestada nii asutamisvabadust kui ka teenuste osutamise vabadust.
I agree with that analysis.
Ma nõustun selle seisukohaga.
As the Netherlands Government pointed out, Article 3(1) of that directive permits Member States to lay down more detailed and stricter rules in the areas covered by it.
Nagu rõhutab Madalmaade valitsus, annab selle direktiivi artikli 3 lõige 1 liikmesriikidele võimaluse sätestada direktiiviga reguleeritud valdkondades üksikasjalikumad või rangemad eeskirjad.
That provision has been interpreted as applying to all the provisions in Chapter IV of the directive, 20 which includes Article 14(1).
Seda sätet on tõlgendatud nii, et seda kohaldatakse viimati nimetatud direktiivi IV peatükis ette nähtud sätete kogumile, 20 mille osaks on artikli 14 lõige 1.
The Member States are therefore entitled to lay down more restrictive rules than those laid down in Article 14(1) regarding television advertising for medicinal products and medical treatment.
Liikmesriikidel on seega õigus sätestada ravimite ja raviteenuste telereklaami suhtes selles artiklis sätestust rangemaid meetmeid.
The dispute in the main proceedings arises from the failure to perform a contract entered into by Advertising Media and Dermoestética, a company constituted under Spanish law, for the purpose of broadcasting advertisements on an Italian television station.
Põhikohtuasi sai alguse sellise lepingu täitmata jätmisest, mille sõlmis Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing Dermoestética Advertising Mediaga reklaamteadete edastamiseks ühes Itaalia telekanalis.
20 — Case C-412/93 Leclerc-Siplec [1995] ECR I-179, paragraphs 37 to 44.
20 – 9. veebruari 1995. aasta otsus kohtuasjas C-412/93: Leclerc-Siplec (EKL 1995, lk I-179, punktid 37–44).
Dermoestética’s legal position appears to me to be covered by Article 43 EC, read together with Article 48 EC, since the purpose of the advertising contract concluded with Advertising Media was to promote Dermoestética’s activities in Italy through its secondary establishments. 22
Dermoestética õiguslik olukord tundub mulle tõesti kuuluvat EÜ artikli 43 – koosmõjus artikliga 48 – kohaldamisalasse, sest Advertising Mediaga reklaamlepingu sõlmimise eesmärk oli esimesena mainitud äriühingu tegevuse edendamine Itaalias oma kõrvaltegevuskohtade kaudu. 22
By its first three questions, the Giudice di Pace di Genova asks, essentially, whether Articles 43 EC and 49 EC, read in conjunction with Articles 48 EC and 55 EC, are to be interpreted as precluding the legislation of a Member State which prohibits the broadcasting of advertisements for medical and surgical treatments of a cosmetic nature carried out in private health care establishments on national television networks, while at the same time permitting such advertisements, under certain conditions, on local television networks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega oma esimese kuni kolmanda eelotsuse küsimusega sisuliselt teada, kas EÜ artikleid 43 ja 49 koosmõjus EÜ artiklitega 48 ja 55 tuleb tõlgendada nii, et nende artiklitega on vastuolus liikmesriigi õigus, mis keelab üleriigilise levikuga telekanalites edastada esteetilise ravi valdkonnas eraõiguslikes raviasutustes osutatavate meditsiiniliste ja kirurgiliste raviteenuste reklaami, kuigi liikmesriigi õigus lubab sellist reklaami teatud tingimustel kohalikes telekanalites.
Similarly, Dermoestética is clearly the party for which the services requested from Advertising Media were intended and may therefore, as such, rely on the provisions of Article 49 EC. 23
Samuti on Dermoestética tõesti Advertising Medialt tellitud teenuste adressaat ja võib seega selles staatuses tugineda ka EÜ artiklile 49. 23
I am of the opinion that the answer to that question should be in the affirmative on the grounds, first, that such a prohibition on advertising constitutes a restriction on freedom of establishment and freedom to provide services within the meaning of Art -icles 43 EC and 49 EC and, secondly, that that restriction is not justified, since such advertising is permitted, under certain conditions, on local television networks.
Olen seisukohal, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, sest esiteks kujutab selline reklaamikeeld endast asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangut EÜ artiklite 43 ja 49 tähenduses ning teiseks ei tundu see piirang õigustatud, kuna see reklaam on teatud tingimustel võimalik kohalikes telekanalites.
I shall examine each of those points.
Analüüsin järgnevalt kõiki neid lähtekohti.
The existence of a restriction
Piirangu olemasolu
I am inclined to think that the centre of gravity of the present case is more in the direction of freedom of establishment, bearing in mind the objective which Dermoestética was seeking to achieve in its contract with Advertising Media and the effects of the 1992 Law on competition.
Arvestades eesmärki, mida Dermoestética taotles Advertising Mediaga sõlmitud lepinguga ja 1992. aasta seaduse sätete mõju konkurentsile, kaldub käesoleva kohtuasja raskuskese asutamisvabaduse poole.
None the less, since the referring court also raises questions as to the scope of freedom to provide services in this case and since the Court, in its judgment in Gourmet Inter -national Products, 24considered legislation on advertising for alcoholic beverages in the light not only of the articles of the treaty on free movement of goods but also of Article 49 EC, I will also analyse, briefly, the interpretation of that article.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib käesolevas asjas ka teenuste osutamise vabaduse ulatuse kohta ja kuna Euroopa Kohus analüüsis kohtuotsuses Gourmet International Products 24alkohoolsete jookide telereklaami mitte üksnes kaupade vaba liikumist käsitlevate EÜ asutamislepingu sätete suhtes, vaid ka EÜ artikli 49 suhtes, analüüsin ma siiski lühidalt ka selle artikli tõlgendamist.
22 — See, to that effect, Case C-79/01 Payroll and Others [2002] ECR I-8923, paragraph 25.
22 – Vt selle kohta 17. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-79/01: Payroll jt (EKL 2002, lk I-8923, punkt 25).
23 — Joined Cases 286/82 and 26/83 Luisi and Carbone [1984] ECR 377, paragraph 10.
23 – 31. jaanuari 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 286/82 ja 26/83: Luisi ja Carbone (EKL 1984, lk 377, punkt 10).
The freedom of establishment established in Articles 43 EC and 48 EC confers upon companies or firms in accordance with the law of a Member State the right to pursue an independent activity in another Member State and to exercise that activity permanently under the same conditions as compan- ies or firms whose registered office is in that
EÜ artiklitega 43 ja 48 kehtestatud asutamisvabadus annab liikmesriigi seaduse alusel asutatud äriühingutele õiguse alustada iseseisvat tegevust teises liikmesriigis ja jätkata seal tegutsemist alaliselt samadel tingimustel nagu selles riigis asukohta omavad äriühin-
OPINION OF BOT — CASE C-500/06
KOHTUJURIST BOT’ ETTEPANEK – KOHTUASI C-500/06 gud.
State. Article 43 EC thus requires the abolition of discriminatory measures.
EÜ artikkel 43 kehtestab seega diskrimineerivate meetmete keelu.
effectively with professionals already established in the host Member State. 29
rentsi vastvõtvas liikmesriigis juba tegutsevatele spetsialistidele. 29
In accordance with the Court’s caselaw, all measures which prohibit, impede or render less attractive the exercise of that freedom are also to be regarded as constituting restrictions on freedom of establishment.
Kohtupraktika kohaselt peetakse asutamisvabaduse piiranguteks selle artikli tähenduses ka kõiki meetmeid, mis keelavad või takistavad nimetatud vabaduse kasutamist või muudavad selle vähem atraktiivseks.
25Among those measures are those which, even though they apply without distinction, affect the conditions for pursuing the activity concerned and have the effect of depriving an economic operator of an effective means of competing with a view to penetrating a market. 26
25Selliste piirangute hulka kuuluvad meetmed, mis on küll ühetaoliselt kõikidele kohaldatavad, kuid pärsivad konkreetsel tegevusalal tegutsemist ja jätavad ettevõtja ilma tõhusast konkurentsivahendist, mille abil turule pääseda. 26
It is therefore the effects which they have on market access which make it possible for such measures to be classified as ‘restrictions’ within the meaning of Articles 43 EC and 49 EC.
Seega on meetmete mõju turule pääsemisele see, mis võimaldab neid kvalifitseerida „piiranguks” EÜ artiklite 43 ja 49 tähenduses.
Those measures constitute restrictions on the freedoms of movement because, by hindering access by new operators to the market in question, they constitute, from an objective point of view, barriers to the freedoms of movement.
Viimati nimetatud meetmed kujutavad endast liikumisvabaduse piiranguid, sest takistades uute ettevõtjate pääsu kõnealusele turule, kujutavad need endast objektiivselt liikumisvabaduse tõkkeid.
Measures which prohibit or render more difficult access to the market by new economic operators freeze the market concerned in its present state and are therefore, by their nature, incompatible with the freedoms of movement and free competition on which the common market is based.
Meetmed, mis keelavad või raskendavad turule pääsemist uutel ettevõtjatel, säilitavad asjaomase turu olemasoleva seisundi ning on seega oma olemuselt vastuolus liikumisvabaduse ja konkurentsiga, millel ühisturg põhineb.
Remuneration of sight accounts by credit institutions and freedom to fix fees have thus been held to be legitimate means of competition necessary in order to have access to the market of the host Member State. In my
Seega peetakse krediidiasutuste poolt nõudehoiuse kontodelt intressi maksmist ja tasu kindlaksmääramise vabadust konkurentsi õiguspärasteks meetmeteks, mis on vajalikud vastuvõtvas riigis turule pääsemi-