natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Nevertheless, Kühne & Heitz seems mainly intended to govern a specific case, namely that of an application for the review of an administrative decision which has become final after the exhaustion of domestic remedies and which proves to be contrary to Community law as subsequently interpreted 30 — I would also mention that the second question from the Finanzgericht Hamburg in the reference for a preliminary ruling in Case C-274/04 ED & F Man Sugar [2006] ECR I-3269 could have led the Court to set out its position in relation to Kühne & Heitz. However, in view of its reply to the first question, the Court found it unnecessary to reply to the second. 31 — That caution is expressed in the following passage from the judgment: ‘even assuming that the principles laid down in [Kühne & Heitz] could be transposed into a context which, like that of the main proceedings, relates to a final judicial decision’ (paragraph 23). 26 — Paragraph 23.27 — Joined Cases C-392/04 and C-422/04 [2006] ECR I-8559.28 — Paragraph 52 (emphasis added).
31 – See ettevaatlikkus väljendub järgmises kohtuotsuse lõigus: „[…] eelduse korral, et kohtuotsuses [Kühne & Heitz] esitatud põhimõtteid on võimalik üle kanda olukorrale, mis puudutab lõplikku kohtuotsust, nagu põhikohtuasja aluseks olev olukord” (punkt 23). 28 – Punkt 52 (kohtujuristi kursiiv).
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 decision it has previously adopted, the Court states immediately that that condition is not satisfied in the context of Kapferer.
KOHTUJURIST BOT’ ETTEPANEK – KOHTUASI C-2/06 kohtuotsuse Kapferer aluseks olnud faktiliste asjaolude põhjal ei ole nimetatud tingimus täidetud.
Following that judgment, i-21 and Arcor unsuccessfully sought repayment of the fees which they had paid.
Pärast seda otsust nõudsid i-21 ja Arcor nende poolt makstud tasude hüvitamist, kuid tulemusteta.
Each of them therefore brought proceedings before the Verwaltungsgericht (Administrative Court), which dismissed their actions on the ground that their fee notices had become final and that in the case in point there were no grounds for challenging the administrative body’s refusal to withdraw those assessments.
64. i-21 ja Arcor leidsid, et Verwaltungsgericht on rikkunud õigusnormi mitte üksnes siseriikliku, vaid ka ühenduse õiguse osas ning esitasid Bundesverwaltungsgerichtile kassatsioonkaebuse.
As regards i-21 Germany and Arcor, that judgment clearly expresses the Court’s intention not to transpose the principles of Kühne & Heitz to a situation where the party seeking the withdrawal of a final administrative decision did not exercise his right to bring an action against that decision. The factual and legal context of the abovementioned judgment must be briefly set out in order to grasp the difference in approach as compared with Kühne & Heitz. An account of the context is all the more necessary as the relevant national provision in i-21 Germany and Arcor, as in the present case, is Paragraph 48(1) of the VwVfG. 64.
Mis puutub eespool viidatud kohtuotsusesse i-21 Germany ja Arcor, siis selles väljendub selgelt Euroopa Kohtu soov mitte kanda eespool viidatud otsusest Kühne & Heitz tulenevaid põhimõtteid üle olukorrale, kus lõplikuks muutunud haldusakti uuesti läbivaatamist taotlev pool ei kasutanud oma õigust esitada nimetatud akti peale kaebus. Meenutagem lühidalt kõnealuse kohtuotsuse faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et paremini mõista selles esitatud käsitluse erinevust võrreldes eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud käsitlusega. Mainitud asjaolude kirjeldus on oluline seda enam, et nii eespool viidatud kohtuotsuses i-21 Germany ja Arcor kui käesolevas asjas on asjassepuutuvaks siseriiklikuks õigusnormiks VwVfG artikli 48 lõige 1. 65. Nimetatud siseriiklik kohus esitas Euroopa Kohtule kaks eelotsuse küsimust.
Since i-21 and Arcor took the view that the Verwaltungsgericht had erred in law in relation not only to national law but also to Community law, they brought appeals on a point of law before the Bundesverwaltungsgericht.
Esiteks küsis siseriiklik kohus Euroopa Kohtult, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. aprilli 1997. aasta direktiivi 97/13/EÜ üldlubade ja üksiklitsentside ühise raamistiku kohta telekommunikatsiooniteenuste valdkonnas 32artikli 11 lõikega 1 on vastuolus, kui üksiklitsentside eest kohal-
Two telecommunications undertakings, i-21 and Arcor, were charged fees for their individual telecommunications licences.
Kahele telekommunikatsiooniettevõtjale, i-21-le ja Arcorile määrati telekommunikatsiooni üksiklitsentsi tasu.
They paid the fees without objection and did not appeal within the timelimit of one month from the date of notification of the fee assessments.
Asjaomased ettevõtjad maksid tasud neid vaidlustamata ära ega esitanud kõnealuste teadete edastamisest arvates ühekuulise tähtaja jooksul kaebust.
The amount of the fees was based on the anticipated general administrative costs of the regulatory authority over a period of 30 years.
Nimetatud tasude summa põhines siseriikliku reguleeriva ametiasutuse eeldatavatel üldistel halduskuludel 30 aasta jooksul.
Court’s decision in Kühne & Heitz. 34 of a fee for individual licences calculated by taking into account the regulatory authority’s general administrative costs connected with the implementation of those licences over a period of 30 years, to which the Court replied in the affirmative. 68.
KEMPTER eespool viidatud kohtuotsust Kühne & Heitz 34. datakse tasu, mille arvutamisel võetakse arvesse nende litsentside andmisest johtuvaid reguleeriva asutuse üldisi halduskulusid 30 aasta jooksul; küsimusele vastas Euroopa Kohus jaatavalt.
With regard to the possible application of the judgment in Kühne & Heitz in such situations, the Court’s words are unambiguous: 66.
Sellisel juhtumil on Euroopa Kohtu vastuse sõnastus otsuse Kühne & Heitz kohaldamise suhtes selge: 66.
The second question from the Bundesverwaltungsgericht was whether Article 10 EC and Article 11(1) of Directive 97/13 were to be interpreted as meaning that fee assessments which had not been contested within the timelimit laid down by national law had to be set aside where it was permissible, but not mandatory, under national law to set them aside.
Teiseks küsis siseriiklik kohus, kas EÜ artiklit 10 ja direktiivi 97/13 artiklit 11 tuleb tõlgendada nii, et teade, millega on kindlaks määratud litsentsitasu esimese küsimuse mõttes ning mida ei ole vaidlustatud, kuigi siseriiklik õigus seda võimaldab, tuleb tühistada, kui siseriiklik õigus seda lubab, aga selle tegemist ei nõua.
The case giving rise to the judgment in Kühne & Heitz … was entirely different from those in the main proceedings. Whilst the undertaking Kühne & Heitz NV had exhausted all legal remedies available to it, i-21 and Arcor did not avail themselves of their right to appeal against the fee assessments issued to them. 67.
Eespool viidatud Kühne & Heitzi otsuse aluseks olnud kohtuasi on […] põhikohtuasjast täiesti erinev. Ettevõtja Kühne & Heitz oli ammendanud kõik tema käsutuses olevad õiguskaitsevahendid, samas kui põhikohtuasjades ei ole i-21 ja Arcor kasutanud oma õigust esitada kaebus neile adresseeritud litsentsitasuteadete peale. 67.
It is clear from the orders for reference that the national court wished the Court to state its position on the question whether Article 10 EC and Article 11(1) of Direct- ive 97/13 had the effect of limiting the national regulatory authority’s discretion with regard to the withdrawal of assessment notices, 33 having regard in particular to the
Eelotsusetaotlustest nähtub, et siseriiklik kohus palus Euroopa Kohtul võtta seisukoht küsimuses, kas EÜ artikkel 10 ja direktiivi 97/13 artikli 11 lõige 1 piiravad siseriikliku reguleeriva asutuse kaalutlus- õigust litsentsitasuteadete kehtetuks tunnistamisel, 33pidades eelkõige silmas
Accordingly, contrary to the arguments advanced by i-21, the judgment in Kühne & Heitz is not relevant for the purposes of determining whether, in a situation such as that in the main proceedings, an administrative body is under an obligation to review decisions which have become final.’ 33 — It should be borne in mind that, according to German case-law, the administrative authority in principle has a discretion, under Paragraph 48(1) of the VwVfG, to withdraw an unlawful administrative act that has become final.
Seega ei ole eespool viidatud Kühne & Heitzi otsus – erinevalt i-21 seisukohast – asjakohane, et teha kindlaks, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjades on haldusorgan kohustatud lõplikuks muutunud aktid uuesti läbi vaatama.” 33 – Tuletan meelde, et Saksa kohtupraktika kohaselt on haldusasutusel kaalutlusõigus tunnistada VwVfG artikli 48 lõike 1 kohaselt lõplikuks muutunud õigusvastane haldusakt kehtetuks.
However, such discretion may be extinguished if upholding the act in question is ‘outright intolerable’ by reference to the concepts of public policy, good faith, fairness, equal treatment or manifest unlawfulness.
Nimetatud kaalutlusõigus võib kahaneda nullini, kui kõnealuse akti kehtima jätmine on „täiesti talumatu” seoses selliste põhimõtetega nagu avalik kord, hea usk, õiglus, võrdne kohtlemine või ilmselge õigusvastasus.
34 — In this connection the Bundesverwaltungsgericht observed that the appeals on a point of law could not succeed on the basis of national law alone.
34 – Bundesverwaltungsgericht märgib selles küsimuses, et kassatsioonkaebused ei saanud üksnes siseriikliku õiguse alusel edukad olla.
According to that court, those were not cases in which to uphold the assessments would have been ‘outright intolerable’ and in which the administration’s discretion would have been reduced to such a degree that it had no choice other than to withdraw the notices.
Kõnealuse kohtu sõnul ei olnud tegemist olukorraga, kus maksuteatiste kehtima jätmine oleks olnud „täiesti talumatu” ja kus haldusorgani pädevus oleks olnud viidud miinimumini, nii et poleks olnud muud võimalust, kui teatised kehtetuks tunnistada.
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 purpose of verifying that the criteria derived from German caselaw for assessing the term ‘outright intolerable’ are not applied differently, depending on whether national or Community law is in issue.
KOHTUJURIST BOT’ ETTEPANEK – KOHTUASI C-2/06 osutab Euroopa Kohus, et siseriiklikul kohtul tuleb tuvastada, kas Saksa kohtupraktikast tulenevaid mõiste „täiesti talumatu” hindamise kriteeriume kohaldatakse erinevalt sõltuvalt sellest, kas küsimuse all on siseriiklik õigus või ühenduse õigus.
As the outcome reached in Kühne & Heitz is therefore not applicable where the administrative decision whose withdrawal is sought was not appealed against within the timelimit laid down by national law, the question whether or not the competent administrative body was required to withdraw it rests entirely on the relevant national provisions, namely Paragraph 48(1) of the VwVfG. In such a situation, the principle of procedural autonomy of the Member States is fully preserved, even if it remains restricted by the principle of effectiveness and the principle of equivalence. It is indeed the latter principle that will play a decisive part here. 71.
Kuna eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud lahendust ei saa seega kohaldada olukorras, kus haldusakti peale, mille kehtetuks tunnistamist taotletakse, ei ole siseriiklikus õiguses ette nähtud tähtaja jooksul kaebust esitatud, sõltub see, kas pädev haldusasutus on kohustatud akti kehtetuks tunnistama, täielikult asjaomastest siseriiklikest õigusnormidest, antud juhul VwVfG artikli 48 lõikest 1. Sellisel juhul on liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõte tervikuna kehtiv ka juhul, kui see on piiratud tõhususe põhimõtte ja võrdväärsuse põhimõttega. Just viimati mainitud põhimõte on käesolevas asjas määrava tähtsusega. 71.
Manifest unlawfulness of the administrative act in relation to rules of higher-ranking law is one of those criteria.
Nimetatud kriteeriumidest üks on see, kas haldusakti õigusvastasus seoses õigusnormide hierarhias kõrgema õigusnormidega on ilmselge.
Still referring to the principle of equivalence, the Court adds that ‘where, pursuant to rules of national law, the administration is required to withdraw an administrative decision which has become final if that decision is manifestly incompatible with domestic law, that same obligation must exist if the decision is manifestly incompatible with Community law’.
Viidates taas võrdväärsuse põhimõttele, rõhutab Euroopa Kohus, et „[j]uhul kui administratsioon on siseriikliku õiguse reeglite kohaselt kohustatud kehtetuks tunnistama lõplikuks muutunud haldusakti selle ilmselge vastuolu korral siseriikliku õigusega, siis peab samasugune kohustus kehtima ka haldusakti ilmselge vastuolu korral ühenduse õigusega” 37.
37 After giving the national court some guidance, 38the Court leaves it to the latter ‘to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with Community law, such as that on which the fee assessments at issue in the main proceedings is based, constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned’. 39
Olles andnud siseriiklikule kohtule mõned juhised, 38jätab Euroopa Kohus siseriikliku kohtu „hinnata, kas ühenduse õigusega selgelt vastuolus olev õigusnorm, nagu põhikohtuasjas kõne all olevate litsentsitasuteadete aluseks olev õigusnorm, on kohaldatava siseriikliku õiguse mõttes ilmselgelt õigusvastane.
The principle of equivalence requires that all the national procedural rules ‘apply without distinction to appeals on the ground of infringement of Community law and to appeals on the ground of disregard of national law’.
Võrdväärsuse põhimõte nõuab, et kõik siseriiklikud menetlusnormid „oleksid ühtemoodi kohaldatavad nii ühenduse õiguse rikkumisest tulenevate kaebuste puhul kui ka siseriikliku õiguse eiramisest tulenevate kaebuste puhul” 35.
35 It follows, according to the Court, that ‘if the national rules applicable to appeals impose an obligation to withdraw an administrative act that is unlawful under domestic law, even though that act has become final, where to uphold that act would be “outright intolerable”, the same obligation to withdraw must exist under equivalent conditions in the case of an administrative act which does not comply with Community law’.
Euroopa Kohtu sõnul järeldub sellest, et „kui kaebuste suhtes kohaldatavad siseriiklikud eeskirjad sätestavad kohustuse tunnistada siseriikliku õiguse seisukohast õigusvastane haldusakt kehtetuks, juhul kui selle kehtima jätmine on „täiesti talumatu”, peab samasugune kehtetuks tunnistamise kohustus kehtima võrdväärsetel tingimustel ka ühenduse õigusega vastuolus oleva haldusakti korral” 36. Seega
36 The Court will therefore guide the national court for the
35 – Eespool viidatud kohtuotsus i-21 Germany ja Arcor (punkt 62).
Consequently the Court’s reply to the referring court is worded as follows: the decision is incompatible with Community law as subsequently interpreted by the Court.
Seega vastab Euroopa Kohus siseriikliku kohtu küsimustele järgmiselt: haldusakt on vastuolus Euroopa Kohtu poolt hilisemas praktikas antud ühenduse õiguse tõlgendusega.
Therefore national procedural law is to apply fully in accordance with the principle of procedural autonomy of the Member States.
Kooskõlas liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõttega kuuluvad seega kohaldamisele siseriiklikud menetlusnormid.
‘Article 10 EC, read in conjunction with Article 11(1) of Directive 97/13, requires the national court to ascertain whether legislation which is clearly incompatible with the Community law … constitutes manifest unlawfulness within the meaning of the national law concerned.
„EÜ artikkel 10 koostoimes direktiivi 97/13 artikli 11 lõikega 1 kohustab siseriiklikku kohut hindama, kas ühenduse õigusega selgelt vastuolus olev õigusnorm […] on kohaldatava siseriikliku õiguse mõttes ilmselgelt õigusvastane.
If that is the case, it is for the national court to draw the necessary conclusions under its national law with regard to the withdrawal of [the fee assessments].’ 40
Kui see nii on, siis tuleb siseriiklikul kohtul otsustada, millised on siseriikliku õiguse kohaselt selle tagajärjed [tasuteadete] kehtetuks tunnistamisele” 40.
However, if it is shown that a national procedural rule preventing the review of a final decision is contrary to the principle of equivalence and/or the principle of effectiveness, that rule should be disregarded by the national court.
Kui aga selgub, et lõplikuks muutunud haldusakti uuesti läbivaatamist takistav siseriiklik menetlusnorm on vastuolus võrdväärsuse ja/või tõhususe põhimõttega, ei või siseriiklik kohus nimetatud menetlusnormi kohaldada.
The recent caselaw concerning the review of final administrative and judicial decisions may, in my view, be summarised as follows.
Lõplikeks muutunud haldusaktide ja kohtuotsuste uuesti läbivaatamist käsitleva Euroopa Kohtu hiljutise praktika võib kokku võtta järgmiselt.
Regarding the specific issue of the review of final administrative decisions, Article 10 EC produces effects the nature and intensity of which vary, depending on the situation.
Mis puutub lõplikuks muutunud haldusaktide uuesti läbivaatamisse kitsamalt, siis on EÜ artikli 10 mõju olemus ja intensiivsus igal üksikjuhul erinev.
Having regard to the importance of the principles of legal certainty and res judicata in the Community and national legal systems, the rule is that Community law does not require a national authority to reopen a final decision which it has adopted, even if
Võttes arvesse õiguskindluse põhimõtte ja lõpliku kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte olulisust nii ühenduse kui ka siseriiklike õiguskordades, ei nõua ühenduse õigus üldjuhul, et siseriiklik haldusorgan tunnistaks oma vastu võetud lõplikuks muutunud haldusakti kehtetuks ka juhul, kui nimetatud
Thus it is clear from i-21 Germany and Arcor that, in the case of a final administrative decision which has not been the subject of an appeal to a court, Article 10 EC, in conjunction with the Community provision which is alleged to have been infringed, requires at the very least the national court to which the matter has been referred by
Nii tuleneb eespool viidatud kohtuotsusest i-21 Germany ja Arcor, et lõplikuks muutunud haldusakti puhul, mille peale ei ole kaebust esitatud, nõuab EÜ artikkel 10 koostoimes õigusnormiga, mille rikkumisele tuginetakse, siseriiklikult kohtult, kellele esitatakse haldusakti uuesti läbivaatamise
OPINION OF MR BOT — CASE C-2/06 reason of the competent national authority’s refusal to review the decision to verify that the procedural rules of national law do not result, through the principle of equivalence, in it being necessary to review and, where appropriate, withdraw the decision.
KOHTUJURIST BOT’ ETTEPANEK – KOHTUASI C-2/06 taotlus pärast seda, kui pädev haldusorgan on läbivaatamisest keeldunud, vähemalt selle tuvastamist, kas siseriiklike menetlusnormide kohaldamine muudab haldusakti uuesti läbivaatamise ja vajaduse korral kehtetuks tunnistamise võrdväärsuse põhimõtte mõjul kohustuslikuks.
explained by the special nature of the situation in question. Where Community law is misinterpreted by a national court against whose decisions there is no judicial remedy under national law and that court infringes its obligation under the third paragraph of Article 234 EC to seek a preliminary ruling, Article 10 EC has the effect of converting the power conferred upon an administrative body by national law into an obligation to review a final administrative decision contrary to Community law and, depending on the outcome of the review, to withdraw that decision.
Viimases astmes asja lahendava siseriikliku kohtu poolt ühenduse õiguse väära tõlgendamise ja nimetatud siseriikliku kohtu poolt EÜ artikli 234 kolmandast lõigust tuleneva eelotsusetaotluse esitamise kohustuse täitmata jätmise korral muutub haldusorganile siseriikliku õigusega antud õigus EÜ artikli 10 alusel kohustuseks ühenduse õigusega vastuolus olev haldusakt uuesti läbi vaadata ja selle tulemuse põhjal vajaduse korral haldusakt kehtetuks tunnistada.
Here Article 10 EC requires every means potentially available in national procedural law to be used to bring about, if national procedural law so authorises, the review and, as the case may be, the withdrawal of the final administrative decision which is contrary to Community law.
Sellisel juhul nõuab EÜ artikkel 10 kõikide siseriiklikes menetlusnormides ette nähtud meetmete rakendamist, et juhul, kui siseriiklikud menetlusnormid seda lubavad, haldusakt uuesti läbi vaadata ja ühenduse õigusega vastuolus olev haldusakt vajaduse korral kehtetuks tunnistada.
The approach taken in Kühne & Heitz therefore provides a means of mitigating, through Article 10 EC, the negative effects of the lack of a reference for a preliminary ruling in the situation referred to in the third paragraph of Article 234 EC, by offering individuals who have exhausted the remedies available under domestic law a further opportunity to assert the rights conferred upon them by Community law. 80.
Nii võimaldab eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz esitatud lahendus EÜ artikli 10 alusel leevendada EÜ artikli 234 kolmandas lõigus sätestatud olukorras eelotsusetaotluse esitama jätmisega kaasnevaid negatiivseid tagajärgi, andes siseriiklikud õiguskaitsevahendid ammendanud isikutele võimaluse tugineda neile ühenduse õigusega antud õigustele. 80.
As regards the situation to which Kühne & Heitz relates, the Court itself has laid down the conditions in which an administrative body is required to review such a decision. It is true that, among those conditions, the first to be mentioned is that the body in question has power under national law to reopen the decision. The existence of an obligation of review does therefore depend, above all, on the existence of a national procedural rule conferring such a power upon the competent administrative body. 83.
Mis puutub eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz käsitletud juhtumisse, siis on Euroopa Kohus ise sätestanud tingimused, mille korral haldusorgan on kohustatud arutlusel oleva haldusakti uuesti läbi vaatama. Nimetatud tingimustest esimene on tõesti see, et kõnealusel haldusorganil on siseriiklikust õigusest tulenevalt õigus vaidlusalune haldusakt kehtetuks tunnistada. Seega sõltub haldusakti uuesti läbivaatamise kohustus eelkõige siseriiklikust menetlusnormist, mis annab haldusorgani sellise õiguse. 83.
As the Finnish Government observes, 41correctly in my view taking account of the present case-law, Kühne & Heitz laid down the conditions in which an obligation of review exists in any event. However, 81.
Soome valitsus märgib 41 praegust kohtupraktikat arvestades minu arvates õigesti, et eespool viidatud kohtuotsuses Kühne & Heitz sätestati tingimused, mille korral haldusakti uuesti läbivaatamise kohustus kehtib alati. Kuid ühenduse õigusega ei ole 81.
However, this concession to the procedural autonomy of the Member States stops there, a fact which in my view can be
Kuid nimetatud liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtte suhtes sellega tehtud mööndus ka piirdub, mis on minu arvates seletatav arutlusel oleva olukorra eripäraga.
41 — Observations of the Finnish Government, paragraph 15.
41 – Soome valitsuse märkused (punkt 15).
Community law does not preclude a review in other circumstances too, when that is permitted by the national procedural rules.
KEMPTER vastuolus haldusakti uuesti läbivaatamine ka muudel asjaoludel, kui seda lubavad siseriiklikud õigusnormid.
Kempter, the Finnish Government and the Commission consider that the reply to that question should be in the negative.
Kempter, Soome valitsus ja komisjon leiavad, et sellele küsimusele tuleb vastata eitavalt.
First of all, the Commission observes that neither the grounds nor the operative part of Kühne & Heitz indicate that it is a condition that the person concerned should have contested the administrative act in question before the national courts by relying on Community law. 84.
Esiteks märgib komisjon, et eespool viidatud kohtuotsuse Kühne & Heitz põhjendustes ega resolutiivosas ei viidata sellele, et asjaomane isik on arutlusel oleva haldusakti vaidlustamisel siseriiklikus kohtus kohustatud tuginema ühenduse õigusele. 84.