natgillin/translations-raw huggingface dataset:
According to some of the observations submitted to the Court, the effect of that provision is that a certificate can be issued pursuant to Article 42 of the Regulation only if a judgment of nonreturn has been issued beforehand pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.
Euroopa Kohtule esitatud märkuste kohaselt on selle sätte tagajärjeks, et määruse artikli 42 alusel saab tõendi välja anda üksnes juhul, kui eelnevalt on tehtud 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohane tagasitoomisest keeldumise otsus.
It would follow, in the main proceedings, that the fact that the Lietuvos apeliacinis teismas ordered the return of the child, by its decision of 15 March 2007, would have prevented the courts of the Member State of origin from issuing a certificate pursuant to Article 42, as the Amtsgericht Oranienburg did by its decision of 20 June 2007, which was upheld by the decision of 20 February 2008 of the Brandenburgisches Oberlandesgericht.
Põhikohtuasjas johtub sellest, et asjaolu, et Lietuvos apeliacinis teismas nõudis oma 15. märtsi 2007. aasta otsusega lapse tagastamist, takistab päritoluliikmesriigi kohtutel anda välja tõendit määruse artikli 42 alusel, nagu seda tegi Amtsgericht Oranienburg 20. juuni 2007. aasta otsusega, mille Brandenburgisches Oberlandesgericht jättis 20. veebruari 2008. aasta otsusega muutmata.
The interpretation that a certificate cannot be issued pursuant to Article 42 of the Regulation unless a judgment of nonreturn has been issued beforehand must be adopted.
Tõlgendusega, et ilma eelneva tagasitoomisest keeldumise otsuseta ei saa määruse artikli 42 alusel tõendit välja anda, tuleb nõustuda.
That is the interpretation which follows from the Regulation as a whole and, in particular, from Article 11(8) thereof.
Sellise tõlgenduse võib tuletada määrusest tervikuna ning eelkõige selle artikli 11 lõikest 8.
Having provided that a judgment given in a Member State is to be recognised in the other Member States without any special procedure being required, the Regulation organises the recognition and declaration of enforceability of judgments in two parts (Articles 21(1) and (3), 11(8), 40(1) and 42(1)).
Olles sätestanud, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata, reguleerib määrus kohtuotsuste tunnustamist ja täitmisele pööratavaks tunnistamist kahes osas (artikli 21 lõiked 1 ja 3, artikli 11 lõige 8, artikli 40 lõige 1 ja artikli 42 lõige 1).
According to the first part, the adoption of a decision of recognition and the declaration of enforceability may be requested in accordance with the procedures provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Esimene osa näeb ette, et kohtuotsuse tunnustamise ja täitmisele pööratavaks tunnistamise otsust võib taotleda määruse III peatüki 2. jaos sätestatud korras.
By the second part, the enforceability of certain judgments concerning rights of access or requiring the return of the child is subject to the provisions of Section 4 of that chapter.
Teine osa näeb ette, et teatavate suhtlusõigust käsitlevate või lapse tagasitoomist nõudvate kohtuotsuste täitmisele pööratavust reguleerivad määruse III peatüki 4. jao sätted.
That second part ties in very closely with the provisions of the 1980 Hague Convention and seeks, provided that certain conditions are satisfied, the immediate return of the child.
Viimati nimetatud osa langeb täpselt kokku 1980. aasta Haagi konventsiooniga ning näeb teatud tingimuste täitmise korral ette lapse viivitamatu tagasitoomise.
Although intrinsically connected with other matters governed by the Regulation, in particular rights of custody, the enforceability of a judgment requiring the return of a child following a judgment of nonreturn enjoys procedural autonomy, so as not to delay the return of a child who has been wrongfully removed to or retained in a Member State other than that in which that child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Kuigi lahutamatult seotud muude määruses reguleeritud küsimustega, eelkõige eestkosteõigusega, on tagasitoomisest keeldumise otsusele järgnev lapse tagasitoomist nõudev otsus täitmisele pööratav menetlusautonoomia alusel, et mitte viivitada lapse tagasitoomisega, kes on ebaseaduslikult ära viidud või kinni peetud liikmesriigis, mis ei ole see liikmesriik, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas.
The procedural autonomy of the provisions in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation and the priority given to the jurisdiction of the court of origin, in the context of Section 4 of Chapter III of the Regulation, are reflected in Articles 43 and 44 of the
Määruse artikli 11 lõike 8 ning artiklite 40 ja 42 sätete menetlusautonoomia, samuti päritoluriigi kohtu pädevusele määruse III peatüki 4. jao raames omistatav prioriteetsus kajastuvad määruse artiklites 43 ja 44, mis sätestavad, et tõendi täpsustamise
The reservation expressed in Article 21(3) of the Regulation by the use of the terms ‘[w]ithout prejudice to Section 4’, which is the subject of the fourth question put by the referring court, is intended to make it clear that the option afforded by that provision to any interested party to apply for a decision that the judgment issued in a Member State be or not be recognised does not preclude the possibility, where the conditions are satisfied, of recourse to the rules provided for in Articles 11(8), 40 and 42 of the Regulation in the event of return of a child following a judgment of nonreturn, since those rules take precedence over those provided for in Sections 1 and 2 of Chapter III.
Määruse artikli 21 lõikes 3 sõnadega „ilma et see piiraks 4. jao kohaldamist” sätestatud reservatsioon, mida käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljas küsimus, on suunatud täpsustamisele, et selle sättega kõigile huvitatud isikutele antud õigus taotleda otsust, et teises liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks, ei välista tingimuste täitmise korral võimalust kasutada režiimi, mis on ette nähtud määruse artikli 11 lõikes 8 ning artiklites 40 ja 42 lapse tagasitoomise korral pärast tagasitoomisest keeldumise otsust, kuna see režiim on III peatüki 1. ja 2. jaos ette nähtud režiimi suhtes ülimuslik.
It should be noted that the procedure provided for in the event of return of a child following a judgment of nonreturn takes over and reinforces the provisions of Art -icles 12 and 13 of the 1980 Hague Convention.
Tuleb rõhutada, et menetlus, mis on ette nähtud juhuks, kui lapse tagasitoomine järgneb tagasitoomisest keeldumise otsusele, kordab ja süvendab 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklite 12 ja 13 sätteid.
In particular, the period for adjudicating on an application for nonreturn is very short.
Muu hulgas on tagastamisest keeldumise taotluse lahendamise tähtaeg väga lühike.
Moreover, a final decision requiring return may be adopted by a court having jurisdiction under the Regulation.
Lisaks võib lapse tagasitoomist nõudva lõpliku otsuse võtta pädev kohus vastu määruse alusel.
Lastly, the procedure culminates in the certification of the decision which gives it special enforceability, the conditions for granting that certificate and the effects thereof being expressly set out in the Regulation.
Menetlus lõpeb otsuse kohta tõendi väljaandmisega, mis muudab otsuse täitmisele pööratavaks, kuna tõendi väljaandmise tingimused ja tagajärjed on määruses sõnaselgelt määratletud.
Thus, as regards the conditions for granting a certificate, Article 42(2) of the Regulation provides that the judge of origin who delivered the judgment referred to in Article 40(1)(b) of the Regulation is to issue the certificate only if:
Väljaandmise tingimuste osas nähtub määruse artikli 42 lõikest 2, et päritoluriigi kohus, kes on teinud määruse artikli 40 lõike 1 punktis b osutatud otsuse, annab tõendi ainult juhul, kui:
‘(a) the child was given an opportunity to be heard, unless a hearing was considered inappropriate having regard to his or her age or degree of maturity;
„a) lapsele on antud võimalus ära kuulatud saada, välja arvatud juhul, kui tema vanuse või küpsusastme tõttu on ärakuulamist sobimatuks peetud; b) kõigile osapooltele on antud võimalus ära kuulatud saada ning
(c) the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention.’
RINAU c) kohus on otsust tehes arvesse võtnud vastavalt 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklile 13 tehtud korralduse põhjuseid ja tõendeid.”
As regards the effects of certification, once the certificate has been issued, the judgment requiring the return of a child referred to in Article 40(1)(b) is to be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition.
Mis puudutab tõendi väljaandmise tagajärgi, siis hetkest, kui tõend on välja antud, on artikli 40 lõike 1 punktis b osutatud otsus teises liikmesriigis tunnustatud ja täitmisele pööratav ilma täitmisotsuse vajaduseta ning ilma võimaluseta selle tunnustamist vaidlustada.
It should be recalled that those rules apply only in the event of return of a child following a judgment ordering nonreturn referred to in Article 11(8) of the Regulation.
Olgu meenutatud, et selline režiim on kohaldatav üksnes lapse tagasitoomise korral, mis järgneb määruse artikli 11 lõikes 8 mainitud tagasitoomisest keeldumise otsusele.
Article 11(8) of the Regulation supports that view, stating that ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, any subsequent judgment which requires the return of the child issued by a court having jurisdiction under this Regulation shall be enforceable in accordance with Section 4 of Chapter III below in order to secure the return of the child’.
Sellise tõlgenduse kasuks räägib kõnesoleva artikli 11 lõige 8, kus on sätestatud, et „1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata on iga hilisem lapse tagasitoomist nõudev otsus, mille teeb vastavalt käesolevale määrusele pädev kohus, täitmisele pööratav vastavalt III peatüki 4. jaotisele lapse tagasitoomise tagamiseks”.
Although the expression ‘[n]otwithstanding a judgment of non-return’ is somewhat ambiguous, its link with the words ‘any subsequent judgment’ indicates a chronological relationship between a decision, namely that of nonreturn, and the subsequent decision, such wording leaving no room for any doubt as regards the prior nature of the first decision.
Kuigi väljend „tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata” ei ole üheselt selge, viitavad sellega koos kasutatud sõnad „iga hilisem otsus” ajalisele järgnevusele tagasitoomisest keeldumise otsuse ja hilisema otsuse vahel, mis ei lase kahelda selles, et esimesena nimetatud otsus on varasem.
Recital 17 in the preamble to the Regulation confirms that interpretation, stating that a nonreturn decision ‘could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention’.
Sellist tõlgendust kinnitab määruse põhjendus 17, kus on märgitud, et tagasitoomisest keeldumise otsuse „võiks asendada selle liikmesriigi kohtu hilisema otsusega, kus oli lapse alaline elukoht enne tema ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist”.
It is also apparent from Article 42(2)(c) of the Regulation, which requires the court to take into consideration the reasons for and evidence underlying the order issued pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention, that that court may adjudicate only after the adoption of a nonreturn decision in the Member State of enforcement.
Veel nähtub määruse artikli 42 lõike 2 punktist c – millega kohustatakse kohut arvesse võtma põhjusi ja tõendeid, mille põhjal tehti 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohane otsus –, et see kohus saab otsuse teha alles pärast seda, kui kohtuotsuse täitmise liikmesriigis on tehtud tagastamisest keeldumise otsus.
It follows from this that Article 40(1)(b) of the Regulation is a provision which applies only where a nonreturn decision has been taken beforehand in the Member State of enforcement.
Sellest järeldub, et määruse artikli 40 lõike 1 punkt b on säte, mis on kohaldatav üksnes siis, kui kohtuotsuse täitmise liikmesriigis on eelnevalt tehtud tagastamisest keeldumise otsus.
The consequences that the observations referred to in paragraph 58 of this judgment infer from that interpretation cannot however be accepted.
Nõustuda ei saa siiski järeldustega, mida sellisest tõlgendusest tehakse käesoleva otsuse punktis 58 mainitud märkustes.
Article 11(3) of the Regulation requires that courts to which an application for return is made act expeditiously, using the most expeditious procedures available in national law.
Määruse artikli 11 lõige 3 nõuab, et kohtud, kellele on esitatud lapse tagasitoomise taotlus, tegutseksid kiiresti, kasutades kõige kiiremat siseriiklikus õiguses sätestatud menetlust.
The second subparagraph of Article 11(3) requires, in addition, that, without prejudice to that objective of expedition, the judgment must be issued, except where exceptional circumstances make this impossible, no later than six weeks after the application is lodged.
Sama sätte teine lõik näeb ette, et kui see ei ole erandlike asjaolude tõttu võimatu, tuleb otsus teha hiljemalt kuus nädalat pärast taotluse esitamist, ilma et see piiraks eesmärki tegutseda kiiresti.
More specifically, Article 11(6) provides that, where a nonreturn order has been issued by a court, the court must immediately, either directly or through its central authority, transmit a copy of that court order and of the relevant documents, in particular a transcript of the hearings before the court, to the court with jurisdiction or central authority in the Member State where the child was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention.
Täpsemalt, artikli 11 lõige 6 sätestab, et kui kohus on teinud tagasitoomisest keeldumise otsuse, peab ta viivitamatult otse või oma keskasutuse kaudu edastama selle kohtuotsuse ja kõigi asjakohaste dokumentide koopiad, eeskätt kohtuistungi protokolli ärakirja, pädevale kohtule või keskasutusele liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas.
The urgent nature of those steps is also revealed by the last sentence of Article 11(6), which provides that the court of origin ‘shall receive all the mentioned documents within one month of the date of the nonreturn order’.
Sellise tegutsemise kiireloomulisust on rõhutatud ka sama lõike viimases lauses, mis sätestab, et päritoluliikmesriigi kohus „peab kõik nimetatud dokumendid saama ühe kuu jooksul pärast tagasitoomisest keeldumise otsuse kuupäeva”.
Those provisions seek not only to secure the immediate return of the child to the Member State where he or she was habitually resident immediately before the wrongful removal or retention, but also to enable the court of origin to assess the reasons for and evidence underlying the nonreturn decision issued.
Nende sätete eesmärk ei ole üksnes tagada lapse viivitamatu tagasitoomine liikmesriiki, kus ta vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas, vaid ka võimaldada päritoluliikmesriigi kohtul hinnata põhjusi ja tõendeid, mille põhjal tehti tagasitoomisest keeldumise otsus.
In particular, the court of origin is required to examine whether the conditions set out in paragraph 67 of this judgment are satisfied.
Eelkõige peab päritoluliikmesriigi kohus kontrollima, kas on täidetud käesoleva otsuse punktis 67 mainitud tingimused.
Since responsibility for that assessment ultimately lies with the court of origin, pursuant to Articles 10 and 40(1)(b) of the Regulation, procedural steps which, after a nonreturn decision has been taken, occur or recur in the Member State of enforcement are not decisive and may be regarded as irrelevant for the purposes of implementing the Regulation.
Kuna lõppkokkuvõttes tuleb selline hinnang anda päritoluliikmesriigi kohtul vastavalt määruse artiklile 10 ja artikli 40 lõike 1 punktile b, ei ole menetlusküsimused, mis pärast tagasitoomisest keeldumise otsuse tegemist võivad kohtuotsuse täitmise liikmesriigis esmakordselt või uuesti üles kerkida, otsustava tähtsusega ning need ei oma määruse rakendamisel tähtsust.
If the position were otherwise, there would be a risk that the Regulation would be deprived of its useful effect, since the objective of the immediate return of the child would remain subject to the condition that the redress procedures allowed under the domestic law of the Member State in which the child is wrongfully retained have been exhausted.
Kui see nii ei oleks, oleks oht, et määrus kaotab oma kasuliku mõju, kuna lapse viivitamatu tagastamise eesmärk jääks sõltuvusse selliste õiguskaitsevahendite ammendamise tingimusest, mida näeb ette selle liikmesriigi õigus, kus last ebaseaduslikult hoitakse.
That risk should be particularly balanced because, as far as concerns young children, biological time cannot be measured according to general criteria, given the intellectual and psychological structure of such children and the speed with which that structure develops.
Selle ohuga peab veelgi enam arvestama väikelapse puhul, mil bioloogilist aega ei saa mõõta üldiste kriteeriumide alusel, võttes arvesse väikelapse intellektuaalset ja psühholoogilist struktuuri ja selle arenemise kiirust.
Even if the object of the Regulation is not to unify the rules of substantive law and of procedure of the different Member States, it is nevertheless important that the application of those national rules does not prejudice its useful effect (see, by analogy, as regards the Convention of 27 September 1968 on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters, Case C-365/88 Hagan [1990] ECR I-1845, paragraphs 19 and 20; Case C-68/93 Shevill and Others [1995] ECR I-415, paragraph 36; and Case C-159/02 Turner [2004] ECR I-3565, paragraph 29).
Kuigi määruse eesmärk ei ole liikmesriikide materiaalõigusnormide ja menetlusnormide ühtlustamine, on siiski oluline, et siseriiklike normide rakendamine ei kahjustaks määruse kasulikku mõju (vt seoses 27. septembri 1968. aasta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades analoogia alusel 15. mai 1990. aasta otsus kohtuasjas C-365/88: Hagen, EKL 1990, lk I-1845, punktid 19 ja 20; 7. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas C-68/93: Shevill jt, EKL 1995, lk I-415, punkt 36, ja 27. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-159/02: Turner, EKL 2004, lk I-3565, punkt 29).
It should be added that that interpretation of the Regulation is consistent with its requirements and purpose and that it is the only interpretation which best ensures the effectiveness of Community law.
Olgu lisatud, et määruse niisugune tõlgendus on kooskõlas määruse nõuete ja eesmärgiga ning on ainus, mis kõige paremini tagab ühenduse õiguse tõhususe.
Moreover, it is backed up by two elements.
Sellist tõlgendust kinnitab veel kaks tegurit.
The first is based on the words ‘any subsequent judgment which requires the return of the child’ in Article 11(8) of the Regulation, words which express the idea that, once the nonreturn decision has been taken, the court of origin may be required to take one or more decisions in order to obtain the return of the child, including in situations where there is a procedural or factual impasse.
Esimene põhineb määruse artikli 11 lõikes 8 esineval fraasil „iga hilisem lapse tagasitoomist nõudev otsus”, mis väljendab mõtet, et hetkest, kui on tehtud tagasitoomisest keeldumise otsus, võib päritoluriigi kohus pidada vajalikuks ühe või mitme otsuse tegemist lapse tagasitoomise saavutamiseks, kaasa arvatud menetlusliku või faktilise ummikseisu korral.
The second element is of a systemic nature and rests on the fact that, contrary to the procedure laid down in Articles 33 to 35 of the Regulation in respect of the application for a declaration of enforceability, judgments issued in accordance with Section 4 of Chapter III thereof (rights of access and return of the child) may be declared enforceable by the court of origin irrespective of any possibility of appeal, whether in the Member State of origin or in that of enforcement.
Teine tegur on süsteemset laadi ning põhineb asjaolul, et erinevalt täitmisele pööratavaks tunnistamise taotlusi puudutavast määruse artiklites 33–35 sätestatud menetlusest võib määruse III peatüki 4. jao alusel tehtud kohtuotsused (suhtlusõigus ja lapse tagasitoomine) kuulutada päritoluriigi kohus täitmisele pööratavaks sõltumata kaebevõimalustest päritoluliikmesriigis või kohtuotsuse täitmise liikmesriigis.
By excluding any appeal against the issuing of a certificate pursuant to Article 42(1), other than an action seeking rectification within the meaning of Article 43(1), the Regulation seeks to ensure that the effectiveness of its provisions is not undermined by abuse of the procedure.
Välistades artikli 42 lõike 1 alusel tõendi väljaandmise peale igasuguse kaebuse esitamise, välja arvatud tõendi täpsustamise nõue määruse artikli 43 lõike 1 mõttes, on määruse eesmärk välistada määruse sätete toimimise takistamine menetluse kuritarvitamisega.
Moreover, Article 68 does not list among the redress procedures any appeal against decisions taken pursuant to Section 4 of Chapter III of the Regulation.
Pealegi ei maini artikkel 68 edasikaebemenetluste hulgas määruse III peatüki 4. jao alusel tehtud otsuste peale esitatud kaebusi.
The foregoing considerations cover the characteristics of the dispute in the main proceedings.
Need kaalutlused vastavad põhikohtuasja eripärale.
First, the sequence of the decisions taken by the Lithuanian courts, as regards both the application for return and that for nonrecognition of the decision certified pursuant to Article 42 of the Regulation, does not appear to have observed the autonomy of the procedure provided for in that provision.
Ühelt poolt tundub, et Leedu kohtute poolt tagasitoomistaotluse ja määruse artikli 42 kohaselt tõendatud kohtuotsuse mittetunnustamise taotluse kohta tehtud otsuste ajaline järgnevus ei arvesta viimati mainitud sättes ette nähtud menetlusautonoomiaga.
Second, the number of decisions and their diverse nature (to set aside, overturn, reopen, suspend) are evidence that, even if the most expeditious domestic procedures may have been adopted, the periods of time elapsed were already, on the date on which the certificate was issued, in manifest contradiction to the requirements of the Regulation.
Teiselt pool tõendab otsuste arv ja mitmekesisus (tühistamised, muutmised, menetluse uuendamised ja peatamised), et isegi kui on kasutatud kõige kiiremaid siseriiklikke menetlusi, oli kulutatud aeg juba tõendi väljaandmise kuupäevaks määruse nõuetega ilmses vastuolus.
It remains to be pointed out that, since no doubt has been expressed as regards the authenticity of the certificate issued by the Amtsgericht Oranienburg, and since that certificate contains all the elements required by Article 42 of the Regulation, an appeal against the issue of the certificate or opposition to its recognition could, under Article 43(2) of the Regulation, only have been dismissed, the requested court being able only to declare the enforceability of the certified decision.
Jääb üle täpsustada, et Amtsgericht Oranienburgi väljastatud tõendi ehtsuse osas ei ole mingeid kahtlusi väljendatud ning kuna see tõend sisaldab kõiki määruse artikli 42 kohaselt nõutavaid andmeid, tuleb tõendi väljaandmise peale esitatud kaebus või selle tunnustamisele esitatud vastuväide jätta rahuldamata vastavalt määruse artikli 43 lõikele 2 ning taotluse saanud kohtul tuleb tunnistada tõendatud otsus täitmisele pööratavaks.