natgillin/translations-raw huggingface dataset:
• Is the solution a one-off scrapping fund?
• Kas lahenduseks võiks olla ühekordsete lammutamistoetuste fond?
Social objectives such as employment have often been invoked to advocate more generous shortterm fishing opportunities: the result has always been to further jeopardise the state of the stocks and the future of the fishermen who make a living out of them.
Sotsiaalseid eesmärke nagu tööhõive tuuakse sageli põhjenduseks, et saada rohkem kalapüügivõimalusi lähemas tulevikus. selle tagajärjeks on alati kalavarude seisukorra ja nende püügist elatuvate kalameeste tuleviku ohtu seadmine.
It is therefore crucial that any compromises made to cushion the immediate economic and social effects of reductions in fishing opportunities remain compatible with longterm ecological sustainability, including a move to fishing within MSY, eliminating discards and ensuring a low ecological impact of fisheries.
Seepärast on otsustava tähtsusega, et püügivõimaluste vähendamisest tulenevate koheste majanduslike ja sotsiaalsete mõjude pehmendamine jääks vastavaks pikaajalise ökoloogilise jätkusuutlikkusega, mis hõlmab liikumise maksimaalse jätkusuutliku saagikuse poole, vette tagasilaskmise likvideerimise ja kalastamise väikese keskkonnamõju tagamise.
Ecological sustainability is therefore a basic premise for the economic and social future of European fisheries.
• Kas ülekantavaid õigusi (individuaalseid või kollektiivseid) võiks rohkem kasutada, et toetada suute laevastike püügivõimsuse vähendamist?
• Could transferable rights (individual or collective) be used more to support capacity reduction for large-scale fleets and, if so, how could this transition be brought about?
Kui jah, siis kuidas seda ülekandmist teostada?
• Should this choice be left entirely to Member States or is there a need for common standards at the level of marine regions or at EU level?
Ökoloogiline jätkusuutlikkus on seetõttu Euroopa kalanduse majandusliku ja sotsiaalse tuleviku põhieeldus.
• How can the objectives regarding ecological, economic and social sustainability be defined in a clear, prioritised manner which gives guidance in the short term and ensures the longterm sustainability and viability of fisheries?
• Kas valiku tegemine tuleks jätta täielikult liikmesriikide otsustada või on vajalikud ühised normid merepiirkondade või ELi tasandil?
Focusing the policy objectives
4.2.Kalanduspoliitika eesmärkide fookustamine
• Should the future CFP aim to sustain jobs in the fishing industry or should the aim be to create alternative jobs in coastal communities through the IMP and other EU policies?
• Kas tulevikus peaks ühise kalanduspoliitika eesmärk olema töökohtade säilitamine kalandussektoris või rannikualade elanikkonnale alternatiivsete töökohtade loomine?
• How can indicators and targets for implementation be defined to provide proper guidance for decision making and accountability?
• Kuidas määratleda rakendamise indikaatorid ja eesmärgid, et anda otsuste tegemiseks ja vastutamiseks nõuetekohased juhised?
The current CFP regulation states that‘the Common Fisheries Policy shall ensure exploitation of living aquatic resources that provides sustainable economic, environmental and social conditions’(2).
Kehtivas ühise kalanduspoliitika määruses on sätestatud, et„ühine kalanduspoliitika tagab vee-elusressurssi-de kasutamise säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes”(2).
No priority is set for these objectives and, while direct references are made to adopting a precautionary and an ecosystem approach, it is not clear how this relates to economic and social conditions. There are no clear indicators and
Kõnealuste eesmärkide saavutamiseks ei ole kehtestatud prioriteete ning samas, kuigi otseselt viidatakse ettevaatusprintsiibi ja ökosüsteemil põhineva lähenemisviisi kasutamisele, ei ole selge, kuidas see on seotud majanduslike
An Analysis of existing Rights Based Management (RBM) instruments in Member States and on setting up best practices in the EU.
Liikmesriikide olemasolevate õigustepõhise juhtimise instrumentide ja ELi parimate tavade analüüs.
European Commission study, 2009.
Euroopa Komisjoni uurimus, 2009.
Council Regulation (EC) No 2371/2002 of 20 December 2002 on the conservation and sustainable exploitation of fisheries resources under the Common Fisheries Policy.
Nõukogu määrus (EÜ) nr 2371/2002, 20. detsember 2002, ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta.
4.3.Focusing the decision-making framework on core longterm principles shared ecosystems cover wide geographical areas and cannot be managed by individual Member States acting in isolation.
4.3.Otsuste tegemise raamistiku fookustamine pikaajalistele põhimõtetele liikmesriikide ülesandeks oma kalapüügi reguleerimine ühenduse asjaomaste standardite piires.
This has resulted in a focus on shortterm considerations at the expense of the longer-term environmental, economic and social sustainability of European fisheries.
Selle tagajärjeks on lühiajalistele kaalutlustele keskendumine Euroopa kalanduse pikemaajalise keskkonnaalase, majandusliku ja sotsiaalse jätkusuutlikkuse arvel.
‘Brussels’ – in fact the Council of Fisheries Ministers – is seen as deciding on each and every detail of the implementation of the policy.
„Brüsselit” – tegelikult kalandusministrite nõukogu – nähakse kalanduspoliitika iga üksikasja otsustajana.
Putting policy in its right place by letting Council and Parliament focus on principles and delegating implementation decisions to Member States, the Commission and/or selfmanagement by the industry would lead to a simpler and cheaper policy.
Poliitikale tema õige koha leidmine, andes nõukogule ja parlamendile võimaluse keskenduda põhimõtetele ja delegeerides rakendusotsused liikmesriikidele, komisjonile ja/või kalandussektorile iseseisvaks juhtimiseks, viib lihtsama ja odavama poliitikani.
There is also a need to assess the role of consultative structures such as the Advisory Committee for Fisheries and Aquaculture (ACFA) or the Regional Advisory Councils (RACs) under the new set-up.
Lissaboni lepingu kohaselt kohaldatakse kaasotsustamismenetlust (mille kohaselt nõukogu ja Euroopa Parlament võtavad koos vastu otsuseid) kõigi kalandusotsuste suhtes, välja arvatud iga-aastaste püügivõimaluste kindlaksmääramine.
Policy decisions would in any case remain the remit of Community institutions and Member States. Moving to regional set-ups would most likely enhance the advisory role of the RACs.
Seda enam on vaja ümber hinnata praegune lähenemisviis mikrotasandi juhtimisküsimuste lahendamisele kõrgeimal poliitilisel tasandil ja tuua otsuste tegemine ühise kalanduspoliitika alla, et see oleks kooskõlas kõigi teiste ELi poliitikatega, st teha selge vahe põhimõtete ja tehnilise rakendamise vahel.
Under the Lisbon Treaty, the co-decision procedure (under which the Council and the European Parliament take decisions together) would apply to all fisheries decisions apart from establishing yearly fishing opportunities.
Samuti on vaja hinnata selliste nõuandestruktuuride rolli nagu kalanduse ja vesiviljeluse nõuandekomitee (ACFA) või piirkondlikud nõuandekomisjonid uute organisatsiooniliste struktuuride raames.
This makes it all the more necessary to re-evaluate the current approach on micromanagement at the highest political level and bring decision-making under the CFP in line with all other EU policies i.e. a clear hierarchy between fundamental principles and technical implementation.
Poliitikaotsused jäävad igal juhul ühenduse institutsioonide ja liikmesriikide ülesandeks. Piirkondlike struktuuride kasutuselevõtt tugevdab tõenäoliselt piirkondlike nõuandekomisjonide nõuandvat rolli.
• How can we clarify the current division of responsibilities between decision-making and implementation to encourage a longterm focus and a more effective achievement of objectives?
• Kuidas saame muuta selgemaks praeguse vastutuse jaotumise otsuste tegemise ja rakendamise vahel, et soodustada pikaajalistele eesmärkidele keskendumist ja eesmärkide tõhusamat saavutamist?
• Do you think decentralised decisions on technical matters would be a good idea? What would be the best option to decentralise the adoption of technical or implementing decisions?
Teine võimalus, mida tuleb hoolikalt kaaluda, oleks võimaluse korral toetuda konkreetsetele piirkondlikele juhtimislahendustele, mida liikmesriigid on rakendanud kooskõlas ühenduse standardite ja kontrolliga.
Would it be possible to devolve implementing decisions to national or regional authorities within Community legislation on principles?
Asutamislepingus on sätestatud, et kõnealune poliitika peab põhinema ühenduse ainupädevusel, kuid see ei takista rakendusotsuste delegeerimist liikmesriikidele, tingimusel, et need on seotud ühenduse tasandil vastu võetud põhimõtteliste otsustega.
What are the risks implied for the control and enforcement of the policy and how could they be remedied?
Näiteks otsused teatavate põhimõtete ja standardite kohta, nagu kalapüük maksimaalse jätkusuutliku saagikuse piires, laevastiku püügivõimsuse kohandamine olemasolevate ressurssidega või vette tagasilaskmise likvideerimine, võiksid jääda ühenduse tasandile, kuid siis jääks
• How could the advisory role of stakeholders be enhanced in relation to decision-making?
• Kas tehnilistes küsimustes detsentraliseeritud otsuste tegemine oleks hea mõte?
Another option to be carefully considered would be to rely wherever possible on specific regional management solutions implemented by Member States, subject to Community standards and control.
Milline oleks parim võimalus tehniliste või rakendusotsuste vastuvõtmise detsentraliseerimiseks?
For instance, decisions on certain principles and standards such as fishing within MSY, adapting fleet capacity to available resources or eliminating discards could remain at Community level, but it would then be left to Member States to regulate their fisheries within these Community standards.
Kas oleks võimalik anda rakendusotsused riiklike või piirkondlike ametiasutuste pädevusse põhimõtteid käsitlevate ühenduse õigusaktide piires?
In most cases this delegation would need to be organised at the level of marine regions because shared fish stocks and
Millised on kalanduspoliitika kontrollimise ja jõustamise eeldatavad ohud ja kuidas neid vältida?
4.4.Encouraging the industry to take more responsibility in implementing the CFP often as a response to processors’and retailers’ pressure to improve traceability.
4.4.Tööstuse innustamine võtma suuremat vastutust ühise kalanduspoliitika rakendamise eest
In a mostly top-down approach, which has been the case under the CFP so far, the fishing industry has been given few incentives to behave as a responsible actor accountable for the sustainable use of a public resource.
Enamikul juhtudel kasutatav„ülalt alla”lähenemisviis, mis iseloomustab praegust ühist kalanduspoliitikat, on andnud kalandussektorile vähe stiimuleid vastutustundliku käitumise soodustamiseks ja avaliku ressursi säästva kasutamise eest vastutamiseks.
In the context of a CFP which gives more rights to the catching sector and relieves the industry the burden of the micromanagement it will be relevant to raise the issue of sharing the costs of fisheries management.
Ühise kalanduspoliitikaga seoses on oluline tõstatada küsimus kalanduse juhtimise kulude jagamisest.
The industry can be given more responsibility through self-management.
• Kuidas anda tööstusele suurem vastutus, nii et tal oleks suurem paindlikkus ühise kalanduspoliitika eesmärkide elluviimisel?
• How could the catching sector be best structured to take responsibility for selfmanagement?
• Kuidas kõige paremini struktureerida püügisektorit, et ta ise vastutaks enda juhtimise eest?
• Should the catching sector take more financial responsibility by paying for rights or sharing management costs, e.g. control? Should this only apply to large-scale fishing?
Tulemustel põhineva juhtimise rakendamisel tuleks silmas pidada proportsionaalsust ja konkurentsivõimelise tööstuse säilitamist.
There are already many examples of such selfmanagement through bottom-up initiatives in the European catching sector. Some Producer Organisations (POs) manage the quota uptake of their members and provide for private penalties against those who overshoot their individual quota at the expense of others.
• Milliseid kaitse- ja järelevalvemehhanisme on vaja, et tagada püügisektori iseseisva juhtimise edukus ja tulemuslikult rakendada ühise kalanduspoliitika põhimõtted ja eesmärgid?
• How can data collection systems be improved in the short and medium term to ensure coherent information for enforcement purposes?
Seepärast tegi komisjon 2008. aasta novembris ambitsioonika ettepaneku, mida praegu arutavad liikmesriigid ja Euroopa Parlament (4).
• When giving more responsibility to the industry, how can we implement the principles of better management and proportionality while at the same time contributing to the competitiveness of the sector?
• Kui tööstusele antakse suurem vastutus, kuidas saame siis rakendada parema juhtimise põhimõtteid ja proportsionaalsust, panustades samal ajal tööstusharu konkurentsivõimesse?
• Which enforcement mechanisms would in your view best ensure a high level of compliance: centralised ones (e.g. direct Commission action, national or cross-national controls) or decentralised ones?
• Kuidas parandada andmekogumissüsteeme lähi- ja pikema aja jooksul, et tagada jõustamiseks vajalik sidus teave?
• Are there examples of good practice in particular fisheries that should be promoted more widely?
• Kas konkreetse püügikonna heade tavade näiteid tuleks laiemalt edendada?
• Would you support creating a link between effective compliance with control responsibilities and access to Community funding?
• Millised jõustamismehhanismid tagaksid õigusaktide järgimise kõrge taseme: kas tsentraliseeritud (näiteks otsesed komisjoni meetmed, riiklik või piiriülene kontroll) või detsentraliseeritud?
Developing a culture of compliance
4.5.Eeskirju järgiva kalanduskultuuri arendamine
• Could increasing selfmanagement by the industry contribute to this objective?
• Kas kalatööstuse suurem iseseisev juhtimine aitaks kaasa selle eesmärgi saavutamisele?
In a report published in November 2007 (3) the EU Court of Auditors gave an extensive description of the shortcomings of fisheries control in the European Union.
Euroopa Kontrollikoja aruandes, mis avaldati 2007. aasta novembris (3), kirjeldati suures mahus kalanduskontrolli puudujääke Euroopa Liidus.
The Commission agreed with the Court’s analysis and considered that, irrespective of other policy options to be adopted in the future, it was urgent to move ahead with an immediate in-depth reform of the control and enforcement system.
Andmekogumissüsteemid, mis on vajalikud püügiandmete mõõtmiseks lühiajaliste kvootide seire ja pikaajalise struktuurse hindamiste huvides, ei ole rahuldavad ning tuleb parandada nende sidusust.
Special Report n° 7/2007 on the control, inspection and sanction systems relating to the rules on conservation of Community fisheries resources together with the Commission’s replies.
Eriaruanne nr 7/2007 ühenduse kalavarude säilitamist käsitlevate eeskirjade kontrolli-, inspektsiooni- ja sanktsioonisüsteemide kohta koos komisjoni vastustega.
Communication from the Commission on the proposal for a Council Regulation establishing a Community control system for ensuring compliance with the rules of the Common Fisheries Policy – COM(2008) 718.
Komisjoni teatis ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu määrus, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks. KOM(2008) 718.
FURTHER IMPROVING THE MANAGEMENT OF EU FISHERIES
ELI KALANDUSE JUHTIMISE TÄIENDAV PARANDAMINE
5.1.A differentiated fishing regime to protect small-scale coastal fleets?
5.1.Erinev püügikord väikesemahulise rannapüügiga tegelevate laevastike kaitseks?
Fisheries with their large share of small- and mediumsized companies play an important role in the social fabric and the cultural identity of many of Europe’s coastal regions.
Kalandus etendab väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete suure osakaaluga olulist rolli paljude Euroopa rannikualade sotsiaalstruktuuris ja kultuurilises identiteedis.
It is therefore essential to secure a future for coastal, small-scale, and recreational fishermen taking fully into account the particular situation of the small- and mediumsized enterprises.
Seetõttu on oluline kindlustada ranna-, väike- ja harrastuskalurite tulevik, võttes täiel määral arvesse väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete eriolukorda.
Many vessels are small scale and have a limited environmental impact but small-scale fishing can also be harmful to sensitive coastal habitats and its aggregated impact can be significant with real consequences on the state of the stocks.
Kalalaevastike püügivõimsuse kooskõlla viimine ja kooskõlas hoidmine püügivõimalustega toob paratamatult kaasa püügisektori tööhõive üldise vähenemise.
A differentiated regime would have to be carefully designed to secure the ecological sustainability of the stocks on which these fishing communities ultimately depend.
Püüe kaitsta kõige haavatavamaid rannikukogukondi sellise suundumuse eest on õiguspärane sotsiaalne eesmärk.
While the overall principles and standards would have to apply EU-wide, specific decisions concerning small-scale fleets should be taken as close as possible to the coastal community.
Nimetatud sotsiaalküsimusi tuleb käsitleda viisil, mis ei takista suuremate laevastike kohandamist vajalikul määral.
Bringing and keeping the capacity of the fishing fleets in line with fishing opportunities will inevitably lead to less overall employment in the catching sector.
Paljud kalalaevad on väikesemahulised ja nende keskkonnamõju on piiratud, kuid väikesemahuline kalapüük võib kahjustada tundlikke rannaelupaiku ning selle koondmõju võib olla märkimisväärne ja tagajärjed kalavarude seisukorrale võivad olla tõsised.
There is a legitimate social objective in trying to protect the most fragile coastal communities from this trend.
Mõningatel juhtudel püüavad väikese- ja suuremahulised laevastikud samu kalavarusid.
These social concerns must be addressed in a way which does not prevent larger fleets from undergoing the necessary adaptations.
Selleks et tagada nende kalavarudele, kellest kalandusega tegelevad kogukonnad vahetult sõltuvad, ökoloogiline jätkusuutlikkus, tuleks hoolikalt välja töötada erikord.
• How can overall fleet capacity be adapted while addressing the social concerns faced by coastal communities taking into account the particular situation of small- and mediumsized enterprises in this sector?
• Kuidas kohandada laevastiku üldist võimsust, võttes samal ajal arvesse rannikukogukondade ees seisvaid sotsiaalseid probleeme ja pidades silmas kõnealuse sektori väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete eriolukorda?
• How can longterm management plans for all European fisheries be developed under the future CFP?
• Kuidas on tulevase ühise kalanduspoliitika raames võimalik välja töötada kõigi Euroopa püügipiirkondade pikaajalised majandamiskavad?
• How could a differentiated regime work in practice?
• Kuidas võiks erikord toimida praktikas?
• How should small-scale fisheries be defined in terms of their links to coastal communities?
• Kuidas tuleks määratleda väikesemahulisi kalandusettevõtjad nende sidemete kaudu rannikukogukondadega
• What level of guidance and level-playing field would be required at EU level?
• Mis tasemel juhised ja võrdsed võimalused oleksid nõutavad ELi tasandil?
• How could the MSY commitment be implemented in mixed fisheries while avoiding discards?
• Kas ühise kalanduspoliitika reformimist peaks kaaluma kahes etapis, võttes esmalt erimeetmeid maksimaalse jätkusuutliku saagikuse saavutamiseks enne 2015. aastat ja seejärel võttes meetmeid selleks, et maksimaalne jätkusuutlik saagikus jääks maksimaalseks kasutustasemeks ka pärast nimetatud tähtaega?
• What should the main management system be for Community fisheries and to which fisheries should it apply?
• Milline peaks olema ühenduse kalanduse juhtimise peamine süsteem ja milliste püügipiirkondade suhtes peaks see kehtima?
• What measures should be taken to further eliminate discards in EU fisheries?
2002. aasta ülemaailmsel säästva arengu tippkohtumisel leppisid kõik liikmesriigid kokku selles, et maksimaalse jätkusuutliku saagikuse (MSY) kontseptsioon on eesmärk, mis tuleb saavutada 2015. aastaks.
Could management through transferable quotas be useful in this regard?
Sama eesmärk sisaldus ka ÜRO 1995. aasta kalavarude kokkuleppes.
The MSY concept was accepted by all Member States at the 2002 World Summit on Sustainable Development as an objective to achieve by 2015.
• Milliseid meetmeid tuleks võtta, et veelgi vähendada saagi vette tagasi laskmist ELi kalanduses?
This international commitment should now be enshrined as a principle for stock management in the future CFP.
Kas juhtimine ülekantavate kvootide kaudu oleks selles osas kasulik?
Relative stability was established as a principle of the first CFP in 1983.
EÜ kalandust (v.a Vahemeri) juhitakse suuremalt jaolt lubatud kogupüügi (TAC) kehtestamisega, millest igale liikmesriigile eraldatakse riiklik kvoot.
It means that each Member States’ share of each Community quota should remain constant over time.
See lossimiskvootide haldussüsteem näib suhteliselt lihtne, kuid mitmel viisil on see osutunud ka ebatõhusaks.
Most EC fisheries outside the Mediterranean are managed by setting Total Allowable Catches (TACs) of which each Member State gets a national quota.
Mitme kalaliigiga püügipiirkondades toob see kaasa soovimatu kaaspüügi, kui ühe liigi kvoot ammendub, aga teiste liikide kvoodid mitte.
This system of management by landing quotas seems relatively simple but it has also proven sub-optimal in several ways.
Kalameestel ei jää seega üle muud võimalust, kui lasta vette tagasi kalad, mida neil ei lubata enam lossida.
Management based on fishing effort such as limiting the days a fishing vessel can go to sea would remove this problem but it may not be sufficient to achieve the objectives of the CFP.
Suhteline stabiilsus kehtestati esimese ühise kalanduspoliitika põhimõtteks 1983. aastal. See tähendab, et iga liikmesriigi osa igast ühenduse kvoodist peaks püsima ajas muutumatuna.
Relative stability has had the merit of establishing a mechanism to distribute fishing opportunities among Member States.
Püügikoormusel põhinev majandamine, näiteks laeva merepäevade arvu piiramine, lahendaks selle probleemi, kuid sellest ei pruugi piisata ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks.
However, it has also given rise to very complex practices such as quota swaps between Member States or out-flagging by fishing operators.
Suhtelise stabiilsuse eelis on olnud mehhanismi kehtestamine püügivõimaluste jaotamiseks liikmesriikide vahel.
In short, it is fair to say that relative stability no longer provides a guarantee that fishing rights remain with their fishing communities.
Samas on see põhjustanud vägagi keerukaid tavasid, nagu kvootide vahetamine teiste liikmesriikidega või kalandusettevõtjate lipuvahetus.
– it reduces the flexibility of the fishing sector to make efficient use of its resources and to adopt different fishing activities, techniques and patterns;
See põhimõte on üldiselt töötanud hästi ja seda võiks isegi tõhustada, kui rannapüügiga tegelevate väikesemahuliste laevastike suhtes töötatakse välja erikord.
Europe’s fishing industry (whether fisheries or aquaculture) generally receives a small share of the price the consumer pays for the fish at the counter.
Püügikoormuse haldamise eesmärkide lisandumine on pilti veelgi hägustanud.
Overall, first sale prices of fish have been stagnating, even at times of extraordinary variations in fuel prices such as those in 2008.
Pärast kalanduspoliitika enam kui 25 rakendusaastat ja püügitavade muutumist on nüüd näha suurt erinevust liikmesriikidele eraldatud kvootide ning nende laevastike tegelike vajaduste ja kvootide tegeliku täitmise vahel.
This has had three important consequences:
Lühidalt on õiglane öelda, et suhteline stabiilsus ei kindlusta enam kalapüügiõiguste jäämist nendele kalandusega tegelevatele kogukondadele, kellele need on algselt antud.