natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Under the procedure leading to the adoption of a final measure by the NRA under Article 16(4) of Directive 2002/21, the NRA concerned notifies, in accordance with Article 7(3) of Directive 2002/21, its draft measure to the Commission and other NRAs ‘to give them the opportunity to comment’ (recital 15 in the preamble to Directive 2002/21).
Menetluse raames, mis lõppeb reguleeriva asutuse poolt lõpliku meetme võtmisega direktiivi 2002/21 artikli 16 lõike 4 alusel, teatab asjaomane reguleeriv asutus vastavalt direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikele 3 oma meetme eelnõust komisjonile ja teistele reguleerivatele asutustele, „et neil oleks võimalus esitada oma arvamus” (direktiivi 2002/21 põhjendus 15).
The procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 therefore constitutes a consultation and cooperation procedure between the notifying NRA, on the one hand, and other NRAs and the Commission on the other .
Järelikult on direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 3 ette nähtud menetlus ühelt poolt teate esitanud reguleeriva asutuse ja teiselt poolt teiste reguleerivate asutuste ja komisjoni vaheline konsulteerimis- ja koostöömenetlus.
It is true, as Article 1(1) of Directive 2002/21 states, that the intervention of the Commission and of other NRAs under the procedure of Article 7 of Directive 2002/21 is ‘to ensure the harmonised application of the regulatory framework throughout the Community’.
Nagu sätestab direktiivi 2002/21 artikli 1 lõige 1, on komisjoni ja teiste reguleerivate asutuste osalus tõepoolest ette nähtud „reguleeriva raamistiku ühtse kohaldamise tagamiseks kogu ühenduses”.
However, that does not mean that the Commission’s comments under Article 7(3) of Directive 2002/21 produce binding legal effects.
See asjaolu ei tähenda siiski, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel esitatud komisjoni arvamusel oleks siduvaid õiguslikke tagajärgi.
First, on the one hand, whilst it is true that Directive 2002/21 assigns an important role to the Commission in the context of the procedures to ensure the harmonised application of the regulatory framework throughout the Community, the fact remains that, in accordance with Article 7(2) and Article 8(3)(d) of Directive 2002/21, NRAs are to ensure the consistent application of the regulatory framework by cooperating with each other and with the Commission in a transparent manner.
Esiteks, kuigi ühelt poolt vastab tõele, et direktiivi 2002/21 alusel on komisjonil oluline roll menetlustes, mille eesmärk on tagada õigusliku raamistiku ühtne kohaldamine kogu ühenduses, ei muuda see asjaolu, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 2 ja artikli 8 lõike 3 punkti d kohaselt kindlustavad reguleerivad asutused õigusliku raamistiku ühetaolise kohaldamise, tehes omavahel ja komisjoniga läbipaistvalt koostööd.
On the other hand, it must be noted that the legal effects of a letter under Article 7(3) of Directive 2002/21 are clearly set out at Article 7(5), according to which the notifying NRA ‘shall take the utmost account of comments of other [NRAs] and the Commission’.
Teiselt poolt tuleb tõdeda, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikel 3 põhineva kirja õiguslikud tagajärjed on selgelt täpsustatud selle sätte lõikes 5, mille kohaselt teate esitanud reguleeriv asutus „võtab täiel määral arvesse teiste [reguleerivate asutuste] ja komisjoni arvamusi”.
That wording underlines the nonbinding nature of a Commission letter under Article 7(3) of Directive 2002/21.
Selline sõnastus toob esile selle, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikel 3 põhinev komisjoni kiri ei ole siduv.
Article 7(5) of Directive 2002/21 does not therefore provide that the Commission’s comments are to prevail over those of other NRAs.
Seetõttu on oluline märkida, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 5 ei ole ette nähtud, et komisjoni arvamused oleksid mingil moel kaalukamad kui teiste reguleerivate asutuste arvamused.
In this respect, Paragraph 17 of Recommendation 2003/561 states that ‘[w]here a[n] [NRA] that has received comments from the Commission or another [NRA] made in accordance with Article 7(3) of Directive 2002/21 …, adopts the draft measure, on the Commission’s request it shall provide information to the Commission and other [NRAs] of the manner in which it took the utmost account of the comments made’.
Selle kohta on soovituse 2003/561 punktis 17 ette nähtud, et „kui [reguleeriv asutus], kellele komisjon või teise riigi reguleeriv asutus esitas direktiivi 2002/21 […] artikli 7 lõike 3 alusel oma arvamuse, võtab meetme eelnõu vastu, selgitab ta komisjoni palvel komisjonile ja teistele [reguleerivatele asutustele], mil viisil ta neid arvamusi täiel määral arvesse võttis”.
Accordingly, in a case where the comments of an NRA and of the Commission are contradictory, the notifying NRA would not infringe Article 7(5) of Directive 2002/21 by following, after careful review of the various comments, the approach proposed by the other NRA and not that proposed by the Commission .
Seega juhul, kui ühe reguleeriva asutuse ja komisjoni arvamused on vastandlikud, ei riku teate esitanud reguleeriv asutus direktiivi 2002/21 artikli 7 lõiget 5, kui ta järgib pärast erinevate arvamuste põhjalikku läbivaatamist teise reguleeriva asutuse ja mitte komisjoni pakutud lahendust.
Moreover, if, as Vodafone claims, the Commission had the power to authorise the national measure notified under Article 7(3) of Directive 2002/21, it would not be sufficient, in such a case, for the NRA to take the utmost account of the Commission’s ‘decision’ since, under Article 249 EC, such a decision would be binding in its entirety upon the addressee thereof.
Pealegi, kui komisjonil oleks pädevus anda direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel luba teatatud siseriiklikule meetmele, nagu väidab Vodafone, ei oleks sellisel juhul piisav, et reguleeriv asutus võtab täiel määral arvesse komisjoni „otsust”, kuna vastavalt EÜ artiklile 249 oleks selline otsus tervikuna siduv isiku suhtes, kellele see on adresseeritud.
It must be recalled in that connection that draft measure ES/2005/0330, which the CMT notified in this case to the Commission and to the other NRAs, constitutes a measure referred to in Article 16(4) of Directive 2002/21.
Sellega seoses on oluline meenutada, et meetme nr ES/2005/0330 eelnõu, millest sideamet käesolevas asjas komisjonile ja teistele reguleerivatele asutustele teatas, kuulub direktiivi 2002/21 artikli 16 lõike 4 reguleerimisalasse.
That provision directly authorises the NRA concerned to adopt the measure in question insofar as it provides that where an NRA determines that a market is not effectively competitive it ‘shall identify undertakings with significant market power on that market’ and ‘shall on such undertakings impose appropriate specific regulatory obligations’.
Viidatud säte aga volitab asjaomast reguleerivat asutust otseselt kõnealust meedet võtma, kuna selles on sätestatud, et kui reguleeriv asutus teeb kindlaks, et turg ei tegutse konkurentsinõuete kohaselt, „määratleb ta ettevõtjad, kellel kõnealusel turul on märkimisväärne turujõud,” ning „kehtestab sellistele ettevõtjatele […] vajalikud regulatiivsed erikohustused”.
Even if, in the circumstances specified in Article 7(4) of Directive 2002/21, the Commission may require the NRA concerned to withdraw a notified draft measure where the measure would create a barrier to the single market or would be incompatible with Community law and in particular the policy objectives that NRAs should follow, the exercise by the NRA of the powers which it derives directly from Article 16(4) of Directive 2002/21 requires no ‘authorisation’ on the part of the Commission .
Isegi kui direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 4 täpsustatud asjaoludel võib komisjon juhul, kui meede looks takistusi ühtsel turul või oleks vastuolus ühenduse õigusnormidega ja eelkõige poliitiliste eesmärkidega, mida reguleerivad asutused peavad järgima, nõuda, et asjaomane reguleeriv asutus teatatud meetme eelnõu tühistaks, siis reguleeriva asutuse poolt selle pädevuse kasutamiseks, mis tuleneb otseselt direktiivi 2002/21 artikli 16 lõikest 4, ei ole vaja ühtegi komisjoni „luba”.
Furthermore, no provision of Directive 2002/21 states that the fact that the Commission does not initiate the second phase of the procedure is to be regarded as equivalent to an approval of the notified draft measure authorising the NRA to act.
Pealegi ei ole direktiivi 2002/21 ühegi sättega ette nähtud, et asjaolu, et komisjon ei algata menetluse teist osa, samastatakse teatatud meetme eelnõu heakskiitmisega, mis annab reguleerivale asutusele õiguse tegutseda.
Third, having regard to the advisory role assigned to the Commission and to the other NRAs under the procedure of Article 7(3) of Directive 2002/21, a Commission letter of comments under that provision constitutes a preparatory Community act in the context of a procedure which leads to the adoption of a national measure by the NRA concerned.
Kolmandaks, kui arvestada komisjonile ja teistele reguleerivatele asutustele direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 3 sätestatud menetluses antud konsultatiivset rolli, siis sellel sättel põhinev komisjoni arvamuskiri kujutab endast ettevalmistavat ühenduse akti menetluses, mis lõppeb siseriikliku meetme võtmisega asjaomase reguleeriva asutuse poolt.
However, it is apparent from settled caselaw that preparatory acts adopted by the Community institutions cannot be the subject of an independent action for annulment (Netherlands v Commission, cited in paragraph 69 above, paragraph 35; Case T-311/04 Buendía Sierra v Commission [2006] ECR II-4137, paragraph 98).
Kuid väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa ühenduse institutsioonide poolt vastu võetud ettevalmistavate aktide peale esitada eraldi tühistamishagi (eespool punktis 69 viidatud kohtuotsus Madalmaad jt vs. komisjon, punkt 35; Esimese Astme Kohtu 19. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-311/04: Buendía Sierra vs. komisjon, EKL 2006, lk II-4137, punkt 98).
Indeed, Commission intervention under Article 7(3) of Directive 2002/21 does not lead to the adoption of a definitive Community act which may be the subject of a direct action before the Community judicature.
Kui komisjon sekkub direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel, siis ei võeta selle tulemusel tõepoolest vastu lõplikku ühenduse akti, mille peale saab ühenduse kohtutes otse hagi esitada.
However, contrary to what Vodafone claims, the right to effective judicial protection does not require an action to lie before the Court of First Instance against a letter of comments pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21.
Sellegipoolest ei nõua õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – vastupidiselt Vodafone’i väitele –, et Esimese Astme Kohtusse oleks võimalik esitada hagi direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikel 3 põhineva arvamuskirja peale.
To that effect, it must be pointed out that Article 4 of Directive 2002/21 requires Member States to set up an appeal mechanism against decisions of their NRAs before an independent body.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2002/21 artikli 4 kohaselt on liikmesriigid kohustatud tagama toimiva mehhanismi, mille alusel on nende reguleerivate asutuste otsuste peale võimalik esitada sõltumatule organile kaebus.
It is stated that where that appeal body is not judicial in character, ‘its decision shall be subject to review by a court or tribunal within the meaning of Article 234 of the Treaty’.
Selle kohta on täpsustatud, et kui see organ ei ole oma olemuselt õigustmõistev, „saab […] tema otsuse kaevata edasi kohtusse asutamislepingu artikli 234 tähenduses”.
Directive 2002/21 thus organises a full system of judicial protection .
Nii kehtestab direktiiv 2002/21 tervikliku kohtuliku kaitse süsteemi.
On the one hand, where, as in the present case, the Commission’s role is limited to consultation in the context of the procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 which leads, in principle, to the adoption of a decision by the NRA concerned, a right of appeal lies to the national court or tribunal concerned, which, in accordance with Article 234 EC, may refer questions to the Court of Justice for a preliminary ruling on the interpretation of the applicable Community regulatory framework.
Ühelt poolt, kui komisjoni roll piirdub, nagu käesoleval juhul, konsultatsiooniga direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 3 ette nähtud menetluse raames, mis lõppeb põhimõtteliselt asjaomase reguleeriva asutuse poolt otsuse vastuvõtmisega, siis on võimalik esitada kaebus asjaomasele siseriiklikule kohtule, kes võib EÜ artikli 234 alusel esitada Euroopa Kohtule kohaldatava õigusliku raamistiku kohta eelotsuse küsimusi.
It should be noted that Vodafone has lodged an appeal before the Tribunal Supremo against the CMT’s decision.
Tuleb rõhutada, et Vodafone esitas sideameti otsuse peale kaebuse Tribunal Supremole.
Since a reference for a preliminary ruling under Article 234 EC may also relate to nonbinding Community acts (see, to that effect, Case C-322/88 Grimaldi [1989] ECR 4407, paragraph 8, and Case C-94/91 Wagner [1992] ECR I-2765, paragraphs 16 and 17), the national court or tribunal concerned could, by means of such a reference, ascertain inter alia whether the Commission’s letter of comments pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 is based on a correct interpretation of Community law.
Kuna EÜ artikli 234 alusel võib eelotsusetaotluse esitada ka ühenduse aktide kohta, mis ei ole siduvad (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C-322/88: Grimaldi, EKL 1989, lk 4407, punkt 8, ja 8. aprilli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-94/91: Wagner, EKL 1992, lk I-2765, punktid 16 ja 17), siis saaks asjaomane siseriiklik kohus sellise eelotsusetaotluse abil kontrollida eelkõige, kas direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikel 3 põhinev komisjoni arvamuskiri tugineb ühenduse õiguse korrektsele tõlgendamisele.
On the other hand, if the Commission exercises its right of veto under Article 7(4), the procedure does not lead to a national decision, but to the adoption of a Community act having binding legal effects and an action can be brought before the Court of First Instance .
Teiselt poolt, kui komisjon kasutab artikli 7 lõike 4 kohaselt oma vetoõigust, siis ei tehta menetluses siseriiklikku otsust, vaid võetakse vastu ühenduse akt, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed ja on võimalik esitada hagi Esimese Astme Kohtule.
In the second place, Vodafone seeks to establish the binding nature of a Commission letter pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 by emphasising the right of veto available to the Commission under Article 7(4) of that directive, which purportedly demonstrates that it has a decisionmaking role under Article 7.
Teiseks püüab Vodafone tõendada, et komisjoni kiri on siduv direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel, tuues esile selle direktiivi artikli 7 lõikest 4 tuleneva komisjoni vetoõiguse, mis näitab tema sõnul, et komisjonil on artikli 7 raames otsustuspädevus.
In that regard, it must be pointed out that Article 7(4) of Directive 2002/21 enables the Commission to ‘take a decision requiring the [NRA] concerned to withdraw the draft measure’.
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 4 kohaselt võib komisjon „teha […] otsuse, et asjaomane [reguleeriv asutus] peab meetme eelnõu tühistama”.
Even if the actual exercise of the right of veto gives rise to binding legal effects in that the NRA in question would no longer be entitled to adopt the proposed measure, it must be considered that non-exercise of the right of veto can be treated as non-adoption of a decision which does not give rise to any binding legal effect (see, to that effect, Case C-27/04 Commission v Council [2004] ECR I-6649, paragraphs 31 to 34).
Isegi kui vetoõiguse tegelik kasutamine toob kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi selles suhtes, et reguleerival asutusel ei ole enam õigust võtta kavandatud meedet, tuleb siiski tõdeda, et vetoõiguse kasutamata jätmine on samastatav otsuse tegemata jätmisega, millel puuduvad igasugused siduvad õiguslikud tagajärjed (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-27/04: komisjon vs. nõukogu, EKL 2004, lk I-6649, punktid 31–34).
It follows that if, as it did in the present case, the Commission merely makes comments in accordance with Article 7(3) of Directive 2002/21 and does not exercise its right of veto provided for in Article 7(4), the Commission’s intervention does not have any binding legal effects.
Eeltoodust järeldub, et kui komisjon piirdub vastavalt direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikele 3 arvamuse esitamisega, nagu ta tegi käesolevas asjas, ega kasuta oma vetoõigust, mis on ette nähtud artikli 7 lõikes 4, siis ei ole komisjoni osalusel siduvaid õiguslikke tagajärgi.
If the NRA decides to adopt the national measure, the binding legal effects deriving from that measure are attributable to the NRA in question and not to the Commission’s comments or the fact that the procedure under Article 7(4) of Directive 2002/21 is not set in motion.
Kui reguleeriv asutus otsustab kõnealuse siseriikliku meetme vastu võtta, siis tulenevad selle meetme siduvad õiguslikud tagajärjed kõnealuse reguleeriva asutuse tegevusest ja mitte komisjoni arvamusest ega direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 4 alusel menetluse teise osa algatamata jätmisest.
On that point, the procedures under Article 7(3) and (4) of Directive 2002/21 are distinguishable from State aid and merger review procedures, in respect of which the applicable legal framework provides expressly that non-exercise by the Commission of its powers within a certain period amounts to an implied authorisation decision.
Kirjeldatud osas erinevad direktiivi 2002/21 artikli 7 lõigetes 3 ja 4 sätestatud menetlused riigiabi ja koondumiste kontrolli menetlustest, mille suhtes näeb kohaldatav õiguslik raamistik sõnaselgelt ette, et komisjoni poolt oma pädevuse kindlaksmääratud tähtajal kasutamata jätmine tähendab vaikimisi heakskiitvat otsust.
If, within 25 working days or two months following notification of the concentration or the State aid measure respectively, the Commission has not taken a decision, the concentration or the State aid measure is deemed to be compatible with the common market, pursuant to Article 10(6) of Regulation No 139/2004 and Article 4(6) of Regulation No 659/1999.
Kui komisjon ei ole 25 tööpäeva jooksul koondumise teatamisest või kahe kuu jooksul riigiabi teatamisest otsust teinud, eeldatakse, et koondumine või riigiabi on ühisturuga kokkusobiv vastavalt määruse nr 139/2004 artikli 10 lõikele 6 ja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikele 6.
However, no provision of Directive 2002/21 provides that non-exercise by the Commission of its powers under Article 7(4) of Directive 2002/21 amounts to an implied decision to authorise the national measure.
Kuid ühestki direktiivi 2002/21 sättest ei nähtu, et see, kui komisjon ei kasuta pädevust, mis tuleneb direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikest 4, võrdub siseriiklikku meedet vaikimisi heakskiitva otsusega.
In the absence of any provision of Community law prescribing a period on the expiry of which an implied decision is deemed to arise and establishing the content of that decision, non-adoption of a decision by a Community institution cannot be regarded as an act open to challenge under Article 230 EC (see, to that effect, Commission v Council, cited in paragraph 105 above, paragraphs 32 and 34).
Kui aga puudub selline ühenduse õiguse säte, mis kehtestaks tähtaja, mille möödumisel eeldatakse, et on tehtud vaikimisi otsus, ja mis määratleks selle otsuse sisu, siis ei saa ühenduse institutsiooni poolt otsuse vastu võtmata jätmist käsitleda vaidlustatava aktina (vt selle kohta eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punktid 32 ja 34).
In the third place, Vodafone relies several times on Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, in support of its argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an act open to challenge under Article 230 EC.
Kolmandaks tugineb Vodafone oma argumendi toetuseks, mille kohaselt 30. jaanuari 2006. aasta kiri on vaidlustatav akt EÜ artikli 230 mõttes, mitmel korral eespool punktis 53 viidatud kohtuotsusele Infront WM.
The fact that the action was declared admissible by the Court of First Instance in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, does not mean that it should be concluded that this action is admissible.
Asjaolu, et Esimese Astme Kohus tunnistas eespool punktis 53 viidatud kohtuotsuses Infront WM hagi vastuvõetavaks, ei võimalda tuvastada, et hagi on vastuvõetav käesolevas asjas.
Directive 89/552 sought to facilitate the free movement of television broadcasts within the Community whilst taking account of the specific nature, particularly cultural and sociological, of audiovisual programmes.
Direktiivi 89/552 eesmärk oli hõlbustada teleedastuste vaba ringlust Euroopa Ühenduses, arvestades samas audiovisuaalsete programmide eelkõige kultuurilisi ja ühiskondlikke eripärasid.
In particular, it enabled the Member States to take measures to protect the right to information and to ensure wide access by the public to television coverage of national or non-national events of major importance for society.
See võimaldas eeskätt liikmesriikidel võtta meetmeid, et kaitsta teabe saamise õigust ja tagada avalikkusele laialdane juurdepääs ühiskonnas väga tähtsate riiklike või mitteriiklike sündmuste teleülekannetele.
In that context, it was provided that Member States retained the right to take measures compatible with Community law to regulate the exercise by television broadcasters under their jurisdiction of the exclusive broadcasting rights to such events.
Neil asjaoludel oli ette nähtud, et liikmesriikidel on õigus võtta ühenduse õigusega kooskõlas olevaid meetmeid, mille eesmärk on reguleerida nende jurisdiktsiooni all olevate ringhäälinguorganisatsioonide ainuõiguste kasutamist selliste sündmuste edastamiseks.
For the purposes of their mutual recognition by the other Member States under Article 3a(3) of Directive 89/552, the measures adopted or to be adopted by a Member State had to be notified to the Commission .
Selleks, et teised liikmesriigid võetud või kavandatud meetmeid direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 3 kohaselt vastastikku tunnustaks, tuli nendest teatada komisjonile.
Article 3a(2) of the Directive provided, in that regard, that within a period of three months from the notification, the Commission was to verify that such measures taken by States were compatible with Community law.
Viidatud direktiivi artikli 3a lõikes 2 oli selle kohta sätestatud, et kolme kuu jooksul alates teatamisest kontrollib komisjon selliste meetmete vastavust ühenduse õigusele.
The measures thus approved by the Commission were published in the Official Journal.
Komisjoni poolt selliselt heaks kiidetud meetmed avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas.
The contested act which gave rise to the judgment in Infront WM v Commission, cited in paragraph 53 above, was a Commission letter in which it had found that measures in the United Kingdom which had been notified to it on the basis of Article 3a of Directive 89/552 were compatible .
Kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 53 viidatud otsus Infront WM vs. komisjon, oli vaidlustatud aktiks komisjoni kiri, milles ta tõdes, et Ühendkuningriigi meetmed, millest talle direktiivi 89/552 artikli 3a alusel teatati, olid kooskõlas ühenduse õigusega.
According to the Court of First Instance, that ‘letter … produce[d] legal effects for the Member States insofar as it envisage[d] the publication in the Official Journal of the national measures in question, since the effect of that publication [was] to trigger the mechanism for mutual recognition laid down by Article 3a(3) of … [D]irective [89/552]’ (paragraph 95).
Esimese Astme Kohus sedastas, et see „kiri tekitab seega liikmesriikidele õiguslikke tagajärgi, kuna see näeb ette asjaomaste riiklike meetmete avaldamise Euroopa Ühenduste Teatajas ning selle avaldamise tagajärjel käivitub direktiivi [89/552] artikli 3a lõikes 3 ette nähtud vastastikku tunnustamise kord” (punkt 95).