natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The country of origin cannot be relied on to act in the country of residence’s affairs on behalf of citizens, who are long-term residents abroad or generations removed from the country.
Ei saa eeldada, et päritoluriik tegutseb oma kodanike nimel nende kodanike elukohariigis, kes elavad pikka aega välismaal või mitmeid põlvkondi oma riigist eemal.
The principle of enfranchisement comes into play, whereby those living by a country’s laws have an equal say in their making.
Mängu tuleb valimisõiguse põhimõte, mille kohaselt on neil, kes elavad riigi seaduste alusel, võrdne õigus öelda sõna sekka ka seaduste tegemisel.
Long-term social and economic integration deficits can be countered through the acquisition of nationality and the exercise of active citizenship.
Riigi kodakondsuse andmise ja kodanikuaktiivsuse abil on võimalik leevendada pikaajalise ühiskondliku ja majandusliku integratsiooni puudujääke.
Besides the many tangible benefits that clearly come with nationality, an intangible “premium on citizenship” has been observed in comparative research.
Lisaks kodakondsuse mitmele ilmselgele eelisele on võrdlevates uuringutes täheldatud kaudset kodakondsuse eelist.
Employers tend to prefer hiring residents who have the country’s nationality over those who do not.
Tööandjad eelistavad palgata pigem riigi kodakondsusega elanikke, kui neid, kellel seda kodakondsust ei ole.
The public sector expresses a similar preference for nationals in its employment requirements.
Samamoodi eelistab töölevõtmisel kodakondsusega isikuid avalik sektor.
The idea of a premium on citizenship is therefore explained by the greater return on investment that comes with greater opportunities for participation and greater host society openness to naturalised citizens.
Seega väljendub kodakondsusega kaasneva boonuse mõte suuremas investeeringutasuvuses, mis kaasneb suuremate osalemisvõimalustega ja vastuvõtva ühiskonna suurema avatusega kodakondsuse saanud inimeste suhtes.
The removal of these employment barriers is one of the major observed impacts of becoming a national.
Selliste tööhõivega seonduvate takistuste kõrvaldamine on üks kodanikuks saamise olulisemaid tulemusi.
Longitudinal surveys show, that in the years following naturalisation, new citizens, especially former third-country nationals, enjoy greater occupational mobility and rapid growth in their wages, “catching up” with the national average.
Pikaajalised uuringud näitavad, et kodakondsuse saamisele järg- nevatel aastatel uute kodanike, eelkõige kolmandate riikide endiste kodanike tööalane liikuvus paraneb ja palk kasvab märgatavalt, jõudes järele riigi keskmisele.
The benefits of naturalisation will differ in scale, depending on structural factors (the premium that the state and host society put on national citizenship) and personal factors (like age).
Kodakondsuse saamisest tulenevate eeliste määr on erinev, olenedes struktuursetest teguritest (eelistest, mida riik ja vastuvõttev ühiskond riigi kodakondsuse puhul võimaldavad) ja isiklikest teguritest (nagu vanus).
The acquisition of nationality presents itself as a further tool to promote equal opportunities by bringing permanent third-country national residents under the scope of national and EU anti-discrimination legislation.
Kodakondsuse saamine on täiendav vahend võrdsete võimaluste propageerimisel, kaasates kolmandate riikide kodanikest alalise elamisloaga isikud liikmesriigi ja ELi diskrimineerimisvastaste õigusaktide reguleerimisalasse.
Countries of immigration have an interest in securing full socioeconomic and political inclusion through the recognition of full citizenship for its settled residents.
Sisserände sihtriigid on huvitatud inimeste täielikust sotsiaal-majanduslikust ja poliitilisest kaasamisest seal püsivalt elama asunud elanike täieõigusliku kodakondsuse tunnustamise kaudu.
Remedying low naturalisation rates
Naturalisatsiooni korras kodakondsuse saajate arvu suurendamine
The fact that Europe’s settled immigrant population has been growing over the past quarter century means that more candidates are eligible for the acquisition of the EU’s nationalities.
Asjaolu, et end Euroopas alaliselt sisse seadnud sisserändajate kogukond on viimase veerandsaja aasta jooksul kasvanud, tähendab, et ELi liikmesriikide kodakondsuse võib saada rohkem inimesi.
Acquisition rates have tended to rise in most countries, but diverge and fluctuate across the EU.
Kodakondsuse saajate arv on enamikus riikides tõusnud, kuid ELi ulatuses tervikuna on erinevusi ja kõikumisi.
From 1996 to 2005, they remained relatively static in countries like Italy and Spain, while they fluctuated significantly year-to-year in Denmark and Hungary.
Aastatel 1996–2005 püsis näitaja suhteliselt samal tasemel sellistes riikides nagu Itaalia ja Hispaania, samal ajal kui Taanis ja Ungaris oli mõnel aastal märgatavaid kõikumisi.
Despite the general rise in the number of new citizens, rates remain low across the EU, especially in comparison to traditional countries of immigration like Australia and Canada which emphasise the importance of the acquisition of nationality for immigrant groups.
Hoolimata uute kodanike arvu üldisest suurenemisest, on ELi lõikes näitajad madalad, eelkõige võrreldes traditsiooniliste sisserände sihtriikidega, nagu Austraalia ja Kanada, mis rõhutab, kui oluline on kodakondsuse saamine sisserändajate rühmadele.
For example, in the EU-27 in 2006, only 25 citizenships were granted per 1,000 foreign residents.
Näiteks anti 2006. aastal ELi 27 liikmesriigis kodakondsus ainult 25 inimesele 1000 välismaalase kohta.
Only a small proportion of the non-nationals eligible to acquire nationality actually apply.
Kodakondsust taotleb vaid väike osa nendest mittekodanikest, kellel oleks õigus kodakondsus saada.
The rest remain “civic citizens” for the rest of their lives in the country, whether by choice, circumstance, or complications in the naturalisation process.
Ülejäänud jäävad kogu eluks selles riigis „osaluskodakondsusesse” kas enda valikul, asjaoludest tingituna või naturalisatsiooni käigus tekkinud probleemide tõttu.
There are many explanations for persistently low and divergent rates of acquisition of nationality in the EU.
Kodakondsuse saamise püsivalt madalate ja erinevate määrade kohta ELis on mitmeid seletusi.
One is that the incentive to acquire nationality is lower for long-term residents and EU citizens living in another EU Member State.
Ühe kohaselt on pikaajalised elanikud ja teises ELi liikmesriigis elavad ELi kodanikud vähem motiveeritud kodakondsust taotlema.
For example, long-term residents have secured relative residence security and already receive equal treatment with national citizens in employment, education, healthcare, and local elections.
Näiteks on pikaajalised elanikud end suhteliselt kindlalt sisse seadnud ja neid koheldakse tööhõives, hariduses, tervishoius ja kohalikel valimistel juba elukohariigi kodanikega võrdselt.
Many more aspects of nationality policies and procedures impact their opportunities to integrate and their later participation as national citizens.
Nende integreerumisvõimalusi ja hilisemat osalemist riigi kodanikega samal tasemel mõjutavad veel paljud kodakondsuspoliitika ja menetluste aspektid.
Persistently low rates for the acquisition of nationality can be raised by removing certain elements in nationality law that unintentionally create major obstacles discouraging applications from the settled non-national population.
Kodakondsuse saajate püsivalt madalat määra on võimalik tõsta teatavate selliste ele- mentide kõrvaldamisega kodakondsusseadusest, mis tekitavad riiki elama jäänud mitte- kodanikele kodakondsuse taotlemisel tahtmatult suuri takistusi.
EU-wide mappings of national policies on the acquisition of nationality and its links to migration can be found in :
ELi liikmesriikide kodakondsuse andmise poliitika kaardistusega ning kodakondsuspoliitika ja sisserände vaheliste seostega saab tutvuda järgmistes dokumentides:
Residence requirements within the reach of newcomers
Uustulnukate suhtes kohaldatavad elukohanõuded
Two major requirements that determine eligibility for naturalisation are legal habitual residence and a certain number of years’ residence.
Kaks peamist nõudmist, mis määravad sobivuse naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamiseks, on seaduslik alaline elukoht ja teatav alalise elamise aeg aastates.
The European Convention on Nationality sets a maximum residence period of ten years.
Kodakondsuse Euroopa konventsioonis määratakse maksimaalseks elamisperioodiks kümme aastat.
This does not take into account state priorities on facilitating immigrant integration.
Selles ei võeta arvesse riigi prioriteete sisserändajate integratsiooni soodustamisel.
In the context of naturalisation, facilitation, according to the explanatory report of the European Convention on Nationality, can include a reduction of the length of required residence, less stringent language requirements, an easier procedure and lower procedural fees.
Naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamise hõlbustamine võib kodakondsuse Euroopa konventsiooni seletuskirja kohaselt hõlmata nõutava elamisperioodi lühendamist, vähem rangeid keelenõudeid, lihtsamat menetlust ja madalamaid menetlustasusid.
Many first generation immigrants acquire genuine and effective links and practical knowledge of the country after just a few years’ residence.
Paljudel esimese põlvkonna sisserändajatel tekib riigiga püsiv ja oluline side ning nad omandavad praktilised teadmised juba paari seal elatud aasta järel.
They may fulfil conditions for membership and wish to commit to the rights and responsibilities of national citizenship.
Nad võivad vastata liitumistingimustele ning soovida kasutada riigi kodakondsusega kaasnevaid õigusi ja täita sellest tulenevaid kohustusi.
Immigrants in several countries become eligible to apply for naturalisation around the same period as they become eligible for long-term residence as set down in the EC directive.
Mitmes riigis on sisserändajatel võimalik naturalisatsiooni korras kodakondsust taotleda umbes samal ajal, kui nad saavad taotleda ka EÜ direktiivis sätestatud pikaajalist elamisluba.
They can then choose between becoming a full national citizen or a “civic citizen.”
Sel juhul saavad nad valida täieõiguslikuks kodanikuks saamise või „osaluskodakondsuse” vahel.
The eligibility criteria for naturalisation can reflect the fact that ordinary newcomers may be qualified and eager to become national citizens after a few years’ residence.
Naturalisatsiooni korras kodakondsuse andmise kriteeriumides võib kajastuda see, et tavalised võivad uustulnukad pärast mõneaastast riigis elamist olla valmis kodakondsust taotlema ja olla selle saamisest väga huvitatud.
As intended, the reforms of the Belgian Code on Nationality in 1984, 1991, and 2000 were the key factors for facilitating the integration of non-nationals through greater acquisition of nationality.
Nagu loodetud, soodustasid Belgia kodakondsusseadustiku 1984., 1991. ja 2000. aasta reformid mittekodanike integreerimist sellega, et kodakondsus anti rohkematele inimestele.
The 2000 reform reduced the legal residence requirement for the discretionary parliamentary procedure from five to three years for ordinary first generation immigrants.
2000. aasta reformiga alandati tavaliste esimese põlvkonna sisserändajate seadusliku elukoha nõuet parlamendi otsustusmenetluse puhul viielt aastalt kolmele.
The 2000 reform also facilitated the unconditional right to nationality by declaration after seven years.
Samuti soodustas 2000. aasta reform vääramatut õigust saada kodakondsus avaldusega, kui riigis on elatud vähemalt seitse aastat.
In the space of ten years, the fraction of the immigrant population without Belgian nationality has fallen from two-thirds in 1995 to about half.
Kümne aasta jooksul vähenes Belgia kodakondsuseta sisserändajate osatähtsus kahelt kolmandikult 1995. aastal peaaegu pooleni.
Since 2003, acquisition rates have fallen and remained stable at 1997 levels.
Alates 2003. aastast on kodakondsuse saanud vähem isikuid ja see näitaja on jäänud püsima 1997. aasta tasemele.
Greater facilitation for specific groups
Suuremad soodustused konkreetsetele rühmadele
The shortest required residence period is reserved for first generation groups with specific genuine and effective links that are outlined in the European Convention on Nationality.
Kõige lühem nõutav elamisperiood on kehtestatud nendele sisserändajate esimese põlvkonna rühmadele, kellel on riigiga püsiv ja oluline side, nagu see on sätestatud kodakondsuse Euroopa konventsioonis.
For example, there are various international legal instruments that specify links based on individual needs for protection, such as for recognised refugees, stateless persons and stateless children born on the territory.
Näiteks sätestatakse mitmes rahvusvahelises õigusaktis side, mis põhineb isiku vajadusel kaitse järele, nagu pagulaseks tunnistatud isikute, kodakondsuseta isikute ja riigi territooriumil sündinud kodakondsuseta laste puhul.
Article 34 of the Refugee Convention provides that States shall facilitate as far as possible the naturalisation of refugees by expediting naturalisation proceedings as far as possible and reducing the charges and costs.
Pagulasseisundi konventsiooni artiklis 34 on sätestatud, et osalisriik aitab nii palju kui võimalik pagulasel kodakondsust saada, kiirendades võimaluse korral naturalisatsioonimenetlust ja vähendades menetluskulu.
Numerous EU Member States facilitate naturalisation for refugees and stateless persons.
Mitmed ELi liikmesriigid soodustavad kodakondsuse andmist pagulastele ja kodakondsuseta isikutele.
After the 2000 Belgian reform, the residence requirement for these groups was lowered to two years.
Pärast Belgia 2000. aasta reformi alandati nende rühmade elukohanõuet kahe aastani.
In for instance Luxembourg and Ireland, naturalisation procedures meet the need for international protection by further exempting refugees from several material conditions, such as language knowledge.
Näiteks Luksemburgis ja Iirimaal vastab kodakondsuse andmise menetlus rahvusvahelise kaitse nõudele, vabastades pagulased täiendavalt mitmest olulisest tingimusest, näiteks keeleoskuse nõudest.
In its 2002 Act amending the Citizenship Act, Slovenia responded to international legal standards to relax naturalisation for recognised refugees and stateless persons, among others.
2002. aasta kodakondsusseaduse muutmise seaduses otsustas teiste hulgas ka Sloveenia järgida rahvusvahelisi õigusnorme, mis käsitlevad pagulastele ja kodakondsuseta isikutele naturalisatsiooni korras kodakondsuse andmise lihtsustamist.
This reform has led to a decreased dependence on the exceptional procedure and an important increase in the use of the facilitated method.
Selle reformi tulemusena vähenes sõltuvus erandmenetlusest ja oluliselt kasvas lihtsustatud meetodi kasutamine.
Countries often grant the spouses or partners of nationals an independent status in nationality law.
Riigid annavad oma seaduses kodanike abikaasadele või partneritele sageli omaette staatuse.
This gender-sensitive approach ensures the equality of men and women and family unity in nationality.
Selline sootundlik lähenemisviis tagab meeste ja naiste võrdsuse ja perekonna ühtse kodakondsuse.
Spouses of nationals may apply after one year of residence and marriage in Spain or after six months in Italy if the spouse was already a resident.
Kodaniku abikaasa võib kodakondsust taotleda Hispaanias üheaastase elamise ja abiellumise järel või Itaalias kuue kuu järel, kui tema abikaasa on juba alaline elanik.
The partners or co-habitants of nationals are included in countries like Belgium and Portugal.
Sellistes riikides nagu Belgia ja Portugal võimaldatakse seda ka kodanike partneritele või nendega koos elavatele isikutele.
During the period of 1996 to 2005, Portugal’s naturalisation rate was one of the OECD’s lowest, around 0.5% of the foreign-born population.
Aastatel 1996–2005 oli Portugalis naturalisatsiooni korras kodakondsuse saanud inimeste osatähtsus üks OECD madalamaid, s.o umbes 0,5% välisriikides sündinud elanikkonnast.
Large numbers of Moldovans, Romanians, and Chinese diversified its traditionally post-colonial flows.
Traditsiooniliselt kolonialismijärgsete sisserändajate kogukonda mitmekesistas suur hulk moldovlasi, rumeenlasi ja hiinlasi.
In fact, Ukrainians are now one of the country’s largest immigrant groups.
Õigupoolest on ukrainlased praegu üks riigi suurimaid sisserändajate rühmi.
The 17 April 2006 New nationality law in Portugal aimed to combat the factors that lead to social exclusion, reduce the complexity of procedures for the acquisition of nationality, and promote integration as a new country of immigration.
17. aprillil 2006. aastal Portugalis vastu võetud uue kodakondsusseadusega püütakse võidelda tegurite vastu, mis toovad kaasa sotsiaalse tõrjutuse, lihtsustada kodakondsuse saamise menetlusi ning parandada integreerumist uue sisserände sihtriigina.
The new Law opened up the shorter residence period once reserved for nationals of Lusophone countries (six years) to all first-generation immigrants who have basic knowledge of Portuguese and a clean criminal record.
Uue seadusega laiendati lühemat elukohanõuet (kuus aastat), mis kehtis varem vaid portugalikeelsete riikide kodanikele, kõigile esimese põlvkonna sisserändajatele, kellel on põhiteadmised portugali keelest ning kellel ei ole kriminaalkaristusi.
The law’s success was largely due to an agreement between the main political parties not to politicise the issue of citizenship.
Seaduse edu tulenes suures osas peamiste erakondade vahelisest kokkuleppest kodakondsusküsimust mitte politiseerida.
This consensus led to the law’s unanimous approval in Parliament.
See konsensus viis seaduse ühehäälse heakskiitmiseni parlamendis.
Approaching the new generation
Lähenemine uuele põlvkonnale
Many Member States have taken a generational approach to meeting their integration objectives in nationality law.
Paljud liikmesriigid püüavad saavutada kodakondsusseadustes integratsioonieesmärgid põlvkondadel põhineva lähenemise kaudu.
The introduction of ius soli for immigrants’ descendents means that birth is the sufficient basic criterion for eligibility for nationality.
Ius soli põhimõtte (mille alusel antakse kodakondsus riigis sündinud isikutele) kehtestamine sisserändajate järeltulijatele tähendab, et riigis sündimine on selle riigi kodakondsuse saamiseks piisav põhikriteerium.
The “citizenship premium” suggests that the benefits of acquiring nationality are greatest for the youngest.
Kodakondsuse eelise kontseptsiooni kohaselt kaasneb kodakondsuse saamisega kõige rohkem eeliseid kõige noorematele.
The younger a new citizen is, the greater the return on the investment as they will accumulate benefits over a lifetime of personal and professional development.
Mida noorem on uus kodanik, seda tasuvam on investeering, kuivõrd sellest tõuseb tulu isikliku ja tööalase arengu kestel kogu elu jooksul.
In contrast, the longer a child waits to become a full citizen, the more likely it is that their status as non-national will bring them disadvantages at a formative stage in their development that are difficult to undo at a later stage in life.
Seevastu mida hiljem saab laps täieõiguslikuks kodanikuks, seda suurem on tõenäosus, et tema mittekodaniku staatus toob lapse kujunemisjärgus kaasa ebasoodsaid tingimusi, mida on edasises elus raske kõrvaldada.
The second generation have an automatic right to nationality at birth in traditional countries of immigration like Canada or the United States.
Teisel põlvkonnal on automaatselt õigus saada sünnijärgne kodakondsus sellistes traditsioonilistes sisserände sihtriikides nagu Kanada või Ameerika Ühendriigid. ELi liikmes-
The integration situation of the “1.5 Generation” is also being taken into account in several reforms of nationality law.
Mitmetes kodakondsusseaduse reformides võetakse arvesse ka olukorda „1,5 põlvkonna” integreerimisel.
This generation is made up of immigrants’ natural or adopted children arriving on family reunion permits.
Sellesse põlvkonda kuuluvad sisserändajate lihased või lapsendatud lap- sed, kes saabuvad riiki perekonna taasühinemise loa alusel.
One reason for an entitlement to nationality is family unity ; these children automatically become citizens when their parents are accepted for naturalisation.
Üks põhjus anda kodakond- suse saamise õigus on hoida perekondade ühtsust: need lapsed saavad automaatselt kodanikuks, kui nende vanematele antakse naturalisatsiooni korras kodakondsus.
Another reason is socialisation ; they can become nationals in their own right after a few years in the education system.
Teine põhjus on sotsialiseerimine: nad võivad saada iseseisvaks kodanikuks pärast paariaastast osalust haridussüsteemis.
Their parents mostly apply on their behalf, but they also have the right to be heard in nationality decisions that affect them, based on the interpretation of Article 12 of the Convention on the Rights of the Child.
Enamasti taotlevad nende nimel kodakondsust nende vanemad, kuid lapse õiguste konventsiooni artikli 12 tõlgenduse alusel on neil õigus ärakuulamisele neid puudutavates kodakondsusotsustes.
In Sweden, after five year’s residence, minor immigrant children become Swedish upon a simple notification by their parents.
Pärast viieaastast riigis elamist saavad sisserändajate alaealised lapsed Rootsis koda -kondsuse vanemate esitatud lihtsa teatise alusel.
From the age of 12 in the Nordic countries and 14 in Austria, immigrant children have the right to express their views or submit an application to the naturalisation procedure themselves.
Alates 12. eluaastast Põhjamaades ja 14. eluaastast Austrias on sisserändajate lastel õigus avaldada arvamust või esitada ise- seisvalt taotlus naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamiseks.
Income as a threshold for national citizenship
Sissetulek kodakondsuse kriteeriumina
Given that non-national applicants do not yet enjoy the citizenship premium pushing up their wages, income conditions or high fees may have the unintended consequence of reinforcing disadvantage in labour market integration, rather than stimulating entry into the workforce.
Arvestades, et mittekodanikud ei saa kasutada palgatõusus väljenduvat kodakondsuse eelist, võivad sissetulekuga seotud tingimused või kõrged tasud tuua tahtmatu tagajärjena kaasa mittekodanike ebasoodsama olukorra tööturule integreerumisel, selle asemel et ergutada nende osalemist tööjõus.
The fact that income has in the past been removed as a class-based threshold for full national citizenship and voting rights is worth considering.
Tasub meeles pidada, et sissetulek kui varem kodakondsuse ja hääleõiguse saamise tingimusena kehtinud klassipõhine kriteerium on praeguseks tühistatud.
Since many applicants are long-term residents who already have the same access as nationals to social assistance and social protection, the acquisition of nationality may be more a question of access to democratic participation than of access to welfare or unemployment benefits.
Kuna paljud kodakondsuse taotlejad on pikaajalised elanikud, kellel on sotsiaalabile ja sotsiaalkaitsele kodanikega võrdne juurdepääs, võib kodakondsuse saamise puhul olla küsimus pigem demokraatlikus osaluses kui võimaluses saada sotsiaaltoetust või töötu abiraha.
Means testing and fees can be evaluated as to their effectiveness for economic integration and their implications for democratic governance.
Rahaliste vahendite olemasolu kontrollimise ja tasude puhul võib hinnata, kas need ikka on majandusliku integratsiooni seisukohast tõhusad ja milline on nende mõju demokraatlikule valitsemisele.
The obligation to renounce a previous nationality
Naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamisega ei kaasne kulusid Belgias, Prantsusmaal, Luksemburgis ja Hispaanias.
The idea of multiple nationality tends to elicit two sets of state concerns.
Mitmekordne kodakondsus tekitab riigi seisukohast kahte liiki küsimusi.
The first is about a state’s relationship with other states.
Esimene puudutab riigi suhteid teiste riikidega.