natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(b) observance of the rights and freedoms laid down in the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms and/or the International Covenant for Civil and Political Rights and/or the Convention against Torture, in particular the rights from which derogation cannot be made under Article 15(2) of the said European Convention;
NÕUKOGU b) Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis ja/või kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelises paktis ja/või piinamise vastases konventsioonis sätestatud õiguste ja vabaduste järgimisega, eelkõige selliste õiguste järgimisega, millest ei saa teha erandit vastavalt nimetatud Euroopa konventsiooni artikli 15 lõikele 2; c) Genfi konventsiooni kohase non-refoulement põhimõtte raames; d) nimetatud õiguste ja vabaduste vastaste rikkumiste tõhusate õiguskaitsevahendite süsteemi sätestamisega.”
According to Article 36(1) to (3) of Directive 2005/85, headed ‘The European safe third countries concept’:
Direktiivi 2005/85 artikli 36 pealkirjaga „Euroopa turvalise kolmanda riigi mõiste” lõigetes 1—3 on öeldud:
(c) it has ratified the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms and observes its provisions, including the standards relating to effective remedies; and
Kolmandat riiki võib lõike 1 tähenduses lugeda turvaliseks kolmandaks riigiks ainult siis, kui: a) see riik on ratifitseerinud Genfi konventsiooni ja järgib selle sätteid geograafiliste piiranguteta; b) selles riigis rakendatakse õigusaktidega ettenähtud varjupaigamenetlust; c) see riik on ratifitseerinud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni ning järgib selle sätteid, kaasa arvatud tõhusaid õiguskaitsevahendeid käsitlevaid norme ning d) nõukogu on nii määranud vastavalt lõikele 3.
The Council shall, acting by qualified majority on a proposal from the Commission and after consultation of the European Parliament, adopt or amend a common list of third countries that shall be regarded as safe third countries for the purposes of paragraph 1.’
Nõukogu võib komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga võtta vastu või muuta kvalifitseeritud häälteenamusega ühist nimekirja kolmandatest riikidest, mida peetakse lõike 1 tähenduses turvalisteks kolmandateks riikideks.”
The Council did not apply the contested provisions in the adoption of the two lists provided for by those provisions.
Nõukogu ei ole vaidlustatud sätteid — eesmärgiga võtta vastu neis ette nähtud kaks nimekirja — kohaldanud.
In support of its application for annulment, the Parliament raises four pleas in law: infringement of the EC Treaty stemming from disregard of the first indent of Article 67(5) EC; the Council’s lack of competence to enact the contested provisions; breach of the duty to state reasons for those provisions; and, finally, failure to comply with the obligation to cooperate in good faith.
Parlament esitab hagi toetuseks neli tühistamisväidet, mis tuginevad vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 67 lõike 5 esimese taande eiramisest tulenevale asutamislepingu rikkumisele, nõukogu pädevuse puudumisele vaidlustatud sätete vastuvõtmiseks, põhjendamiskohustuse rikkumisele vaidlustatud sätete osas ja lojaalse koostöö kohustuse mittejärgimisele.
The first two pleas should be examined together, since they are indissociable, as the Advocate General noted at point 11 of his Opinion.
Kahte esimest väidet tuleb uurida koos, kuna need on lahutamatult seotud, nagu kohtujurist on ettepaneku punktis 11 märkinud.
The first two pleas, alleging an infringement of the first indent of Article 67(5) EC and the Council’s lack of competence
Kaks esimest väidet, mis tuginevad EÜ artikli 67 lõike 5 esimese taande rikkumisele ja nõukogu pädevuse puudumisele
The Parliament submits that, in view of the Community legislation that was already adopted, namely Regulation No 343/2003 and Directives 2003/9 and 2004/83, the adoption of Directive 2005/85 constituted the final legislative stage in the adoption of common rules and basic principles the implementation of which was intended to enable the transition to be made to the procedure laid down in Article 251 EC (‘the co-decision procedure’), in accordance with the requirements of the first indent of Article 67(5) EC.
Parlament väidab, et arvestades juba vastuvõetud ühenduse õigusakte, st määrust nr 343/2003 ning direktiive 2003/9 ja 2004/83, kujutas direktiivi 2005/85 vastuvõtmine endast viimast etappi ühiseeskirjade ja peamiste põhimõtete kehtestamisel, mis peaks võimaldama üleminekut EÜ artiklis 251 ette nähtud menetlusele (edaspidi „kaasotsustamismenetlus”) vastavalt EÜ artikli 67 lõike 5 esimese taande nõuetele.
Therefore, the subsequent adoption of the minimum common list of third countries regarded as safe countries of origin and the common list of European safe third countries (together: ‘the lists of safe countries’) should proceed in accordance with the co-decision procedure.
Seega tuleks selle alusel hiljem vastuvõetavad turvalise päritoluriigina käsitatavate kolmandate riikide ühine miinimumnimekiri ja Euroopa turvaliste kolmandate riikide nimekiri (edaspidi koos: „turvaliste riikide nimekirjad”) võtta vastu kaasotsustamismenetluses.
By the contested provisions, the Council therefore unlawfully made use, in an act of secondary legislation, of legal bases enabling it to adopt the lists of safe countries by way of a procedure requiring only the consultation of the Parliament.
Seega on nõukogu vaidlustatud sätetes kasutanud teisese õigusakti puhul õigusvastaselt õiguslikke aluseid, mis võimaldavad tal turvaliste riikide nimekirja vastu võtta menetluses, mis nõuab üksnes parlamendiga konsulteerimist.
According to the Parliament, by creating a secondary legal basis in this way, the Council ‘reserved to itself a right to legislate’.
Luues sel moel tuletatud õigusliku aluse, on nõukogu kasutanud „seadusandliku pädevuse klauslit”.
However, nowhere does the Treaty provide for the Council to be able to establish new legal bases for the purposes of the adoption of secondary legislation outside the existing procedures for the adoption of legislative acts and implementing measures.
Asutamislepingus ei ole kusagil ette nähtud, et nõukogu võiks väljaspool olemasolevaid õigustloovate ja rakendusaktide vastuvõtmiseks ettenähtud menetlusi võtta teiseste õigusnormide vastuvõtmisel kasutusele uusi õiguslikke aluseid.
The Parliament takes the view that the possible existence of a Council practice of establishing secondary legal bases cannot serve as justification.
Parlament leiab, et kui ka nõukogu peaks praktikas tuletatud õiguslike aluste loomist harrastama, ei ole see põhjendusena kasutatav.
Referring to the judgment of the Court in Case 68/86 United Kingdom v Council [1988] ECR 855, the Parliament submits that, in the field of legislation, the Treaty applies and it is not possible to alter the procedures it lays down.
Parlament väidab, viidates Euroopa Kohtu 23. veebruari 1988. aasta otsusele kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik vs. nõukogu (EKL 1988, lk 855), et õigusloome valdkonnas kuulub asutamisleping kohaldamisele ilma, et oleks võimalik selles ette nähtud menetlusi kohandada.
The Commission takes the view that the secondary legal bases contained in the contested provisions are unlawful.
Komisjon on seisukohal, et vaidlustatud sätetes märgitud tuletatud õiguslikud alused on õigusvastased.
The Community legislature does not have the option of choosing the manner in which it exercises its powers.
Ühenduse seadusandja ei saa ise määrata talle kuuluva pädevuse teostamise viisi.
The institutions may act only within the limits of the powers conferred upon them by the Treaties, which alone determine the procedures for the adoption of legislative acts.
Institutsioonid võivad tegutseda vaid neile aluslepingutega — mis ainsana määratlevad õigustloovate aktide vastuvõtmise menetlused — antud pädevuse piirides.
According to the Commission, the contested provisions cannot be regarded as reservations of the right to exercise implementing power, available to the Council on the basis of the third indent of Article 202 EC.
Komisjon on seisukohal, et vaidlustatud sätteid ei saa käsitleda endale rakendamisvolituste jätmisena, mida nõukogu saaks teha EÜ artikli 202 kolmanda taande alusel.
The contested provisions constitute a twofold procedural abuse: first, in relation to the unanimity rule laid down in point 1(d) of the first paragraph of Article 63 EC at the time of the adoption of Directive 2005/85 and, second, in relation to the co-deci-sion procedure which must replace that rule once Community legislation is adopted which defines the common rules and basic principles governing asylum policy.
Vaidlustatud sätete puhul on tegemist menetluse kahekordse kuritarvitamisega, esiteks mis puudutab EÜ artikli 63 esimese lõigu punkti 1 alapunktis d ette nähtud ühehäälsuse nõuet direktiivi 2005/85 vastuvõtmisel, ja teiseks seonduvalt kaasotsustamismenetlusega, mis peaks asendama viidatud eeskirja niipea, kui on vastu võetud ühenduse õigusnormid, millega määratakse kindlaks ühiseeskirjad ja peamised põhimõtted varjupaigapoliitika küsimuses.
The Council submits that, on the contrary, nothing in the EC Treaty precludes an act adopted in accordance with the procedure laid down by the applicable legal basis from creating a secondary legal basis for the purposes, inter alia, of the subsequent adoption of a legislative act in that area by means of a simplified decision-making procedure.
Nõukogu väidab vastupidi, et mitte miski EÜ asutamislepingus ei välista seda, et kohaldatava õigusliku alusega ettenähtud menetluse kohaselt vastu võetud aktiga luuakse tuletatud õiguslik alus, eelkõige eesmärgiga võtta vastava valdkonna õigustloovaid akte hiljem vastu lihtsustatud otsustusmenetluses.
According to the Council, the use of secondary legal bases is an established legislative technique, which is illustrated in numerous Community acts.
Nõukogu leiab, et tuletatud õiguslike aluste kasutamine on väljakujunenud seadusandlik tehnika, mida on kasutatud arvukates ühenduse aktides.
The only lesson to be drawn from the judgment in United Kingdom v Council is that a secondary legal basis cannot result in the procedure laid down by the Treaty becoming more cumbersome, which is not the case as regards the procedure introduced by Directive 2005/85.
Eespool viidatud kohtuotsusest Ühendkuningriik vs. nõukogu tuleks järeldada üksnes seda, et tuletatud õigusliku aluse kasutamine ei tohi muuta asutamislepinguga ettenähtud menetlust keerulisemaks, ja direktiiviga 2005/85 loodud menetluse puhul seda tehtud ei ole.
The Council takes the view that the circumstances of the case called for recourse to be had to a secondary legal basis, and that the first indent of Article 67(5) EC did not preclude this.
Nõukogu leiab, et käesoleval juhul on vajadus tuletatud õigusliku aluse kasutamiseks tingitud asjaoludest, ilma et see oleks olnud EÜ artikli 67 lõike 5 esimese taande kohaselt välistatud.
The instruments constituted by the lists of safe countries fall within an area characterised both by great political sensitivity on the part of the Member States, and by the practical need to react quickly and effectively to changes in the situation of the third countries in question.
Turvaliste riikide nimekirjad kujutavad endast instrumente, mis kuuluvad valdkonda, mida iseloomustab nii liikmesriikide äärmine poliitiline tundlikkus kui ka praktiline vajadus reageerida kiiresti ja tõhusalt olukorramuutustele asjassepuutuvates kolmandates riikides.
In fact, those instruments cannot be used effectively unless they are adopted and subsequently amended by means of a procedure such as that introduced by the contested provisions.
Konkreetsemalt, neid instrumente saab tõhusalt kasutada vaid juhul, kui need aktid ja neisse hiljem tehtud muudatused on vastu võetud sellises menetluses, nagu seda on vaidlustatud sätetega kehtestatu.
The Council denies that the secondary legal bases contained in the contested provisions conflict with the co-decision procedure provided for in the first indent of Article 67(5) EC.
Nõukogu vaidleb vastu väitele, mille kohaselt vaidlustatud sätetes märgitud tuletatud õiguslikud alused on vastuolus EÜ artikli 67 lõike 5 esimeses taandes ette nähtud kaasotsustamismenetlusega.
That provision is applicable only on the twofold condition that the act to be adopted is founded on points 1 or 2(a) of the first paragraph of Article 63 EC and that the Council has previously adopted Community legislation defining the common rules and basic principles governing the issue.
Et see säte kuuluks kohaldamisele, peab olema täidetud kaks tingimust, nimelt vastuvõetav akt peab põhinema EÜ artikli 63 esimese lõigu punktil 1 või punkti 2 alapunktil a, ning nõukogu peab varem olema vastu võtnud ühenduse õigusnormid, millega määratakse kindlaks vastavat valdkonda reguleerivad ühiseeskirjad ja peamised põhimõtted.
With regard to the first of those conditions, the Council observes, in essence, that the lists of safe countries will not be adopted on the basis of Article 63 EC but will be founded on the contested provisions, which provide for a less cumbersome procedure than that used for the adoption of the basic act.
Nõukogu märgib seoses esimesena nimetatud tingimusega sisuliselt seda, et turvaliste riikide nimekirju ei võeta vastu mitte EÜ artikli 63 alusel, vaid tuginedes vaidlustatud sätetele, millega nähakse ette lihtsam menetlus kui see, mida kohaldati alusakti vastuvõtmisel.
The Council adds that, since the Treaty required only the consultation of the Parliament for the adoption of Directive 2005/85, it is hard to find fault with recourse to the contested provisions which provide for the same level of participation by the Parliament.
Ta lisab, et kuna asutamislepinguga on direktiivi 2005/85 vastuvõtmise osas ette nähtud vaid parlamendiga konsulteerimine, on raske esitada põhjendatud vastuväiteid vaidlustatud sätete kasutamisele, kuna nendega ette nähtud parlamendi osaluse määr on sama.
As far as the second condition is concerned, the Council takes the view that, by referring to ‘Community legislation’, the first indent of Article 67(5) EC does not require the common rules and basic principles to be laid down in a single legislative act and at a specific time.
Teise tingimusega seoses leiab nõukogu, et EÜ artikli 67 lõike 5 esimeses taandes sisalduv viide „ühenduse õigusaktidele” ei tähenda, et ühiseeskirjad ja peamised põhimõtted tuleks vastu võtta üheainsa õigusaktiga teatud kindlal ajahetkel.
The transition to the co-decision procedure is linked to a substantive, rather than to a formal or temporal, criterion.
Üleminek kaasotsustamismenetlusele on seotud sisulise, mitte vormilise või ajalise kriteeriumiga.
Since the conditions laid down for transition to the co-decision procedure have not been fulfilled, neither the Parliament’s prerogatives nor the institutional balance have been undermined.
Kuna kaasotsustamismenetlusele ülemineku tingimused ei ole täidetud, siis parlamendi õigusi ega institutsioonidevahelist tasakaalu rikutud ei ole.
The French Republic submits that the adoption of the lists of safe countries forms part of Community legislation defining ‘the common rules and basic principles’ within the meaning of the first indent of Article 67(5) EC.
Prantsuse Vabariik väidab, et turvaliste riikide nimekirjade vastuvõtmise näol on tegemist selliste ühenduse õigusnormide vastuvõtmisega, „milles määratakse kindlaks ühiseeskirjad ja peamised põhimõtted” EÜ artikli 67 lõike 5 esimese taande mõttes.
Consequently, even if those lists are required to be adopted on the basis of the Treaty itself and not on the basis of the contested provisions, they should be adopted only after mere consultation of the Parliament.
Järelikult, isegi kui need nimekirjad tuleks vastu võtta otse asutamislepingu ja mitte vaidlustatud sätete alusel, on nende vastuvõtmiseks vajalik üksnes parlamendiga konsulteerimine.
With regard to the general question of the possibility of recourse to a secondary legal basis, the French Republic, like the Council, takes the view that there is nothing in the Treaty that precludes it.
Mis puudutab üldist küsimust tuletatud õigusliku aluse kasutamise võimalikkusest, siis Prantsuse Vabariik leiab nii nagu nõukogu, et asutamislepingus ei välista seda mitte miski.
Recourse to secondary legal bases is an established practice of the Community legislature.
Tuletatud õiguslike aluste kasutamine on ühenduse seadusandja praktikas tavaline.
Admittedly, a mere practice cannot derogate from the rules laid down in the Treaty and cannot therefore create a precedent binding on the Community institutions.
Loomulikult ei või see praktika viia asutamislepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega luua pretsedenti, mis on ühenduse institutsioonidele siduv.
However, the caselaw shows that the Court of Justice is not necessarily indifferent to the practices followed by those institutions (Case 230/81 Luxembourg v Parliament [1983] ECR 255, paragraphs 48 and 49).
Seevastu kohtupraktikast nähtub, et Euroopa Kohus ei ole institutsioonide praktika osas alati ükskõikne (10. veebruari 1983. aasta otsus kohtuasjas 230/81: Luksemburg vs. parlament, EKL 1983, lk 255, punktid 48 ja 49).
Finally, as regards the substantive conditions for recourse to secondary legal bases, these are met in the present case.
Mis puudutab tuletatud õiguslike aluste kasutamise sisulisi tingimusi, siis käesoleval juhul on need täidetud.
The contested provisions are of great political sensitivity and reflect the practical need to react quickly and effectively to changes in the situation of third countries.
Vaidlustatud sätted on poliitiliselt väga tundlikud ning nendega kaasneb vajadus reageerida kiiresti ja tõhusalt olukorra muutustele kolmandates riikides.
By its first two pleas in law, the Parliament raises, in essence, the question whether the Council could lawfully provide in the contested provisions for the adoption and amendment of the lists of safe countries by a qualified majority on a proposal from the Commission and after consulting the Parliament.
Parlament on kahe esimese väitega tõstatanud sisuliselt küsimuse, kas nõukogu toimis õiguspäraselt, kui nägi vaidlustatud sätetes ette, et turvaliste riikide nimekirja vastuvõtmine ja muutmine toimub komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast parlamendiga konsulteerimist kvalifitseeritud häälteenamusega.
It should be borne in mind that, under the second subparagraph of Article 7(1) EC, each institution is to act within the limits of the powers conferred upon it by the Treaty (see Case C-403/05 Parliament v Commission [2007] ECR I-9045, paragraph 49, and the caselaw cited).
Selles osas tuleb meenutada, et EÜ artikli 7 lõike 1 teise lõigu kohaselt toimib iga institutsioon talle asutamislepinguga antud volituste piires (vt 23. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-403/05: parlament vs. komisjon, EKL 2007, lk I-9045, punkt 49 ja viidatud kohtupraktika).
It must be observed, first, that, when adopting Directive 2005/85 in accordance with the arrangements laid down in Article 67(1) EC, the Council had the opportunity to apply the third indent of Article 202 EC in order to adopt measures not essential to the subjectmatter to be regulated (see, to that effect, Case C-240/90 Germany v Commission [1992] ECR I-5383, paragraph 36).
Esmalt tuleb märkida, et nõukogul oli direktiivi 2005/85 vastuvõtmisel EÜ artikli 67 lõikes 1 ette nähtud menetluses võimalus kohaldada reguleeritava valdkonna jaoks esmajärgulist tähtsust mitteomavate meetmete vastuvõtmiseks EÜ artikli 202 kolmandat taanet (vt selle kohta 27. oktoobri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-240/90: Saksamaa vs. komisjon, EKL 1992, lk I-5383, punkt 36).
Thus, on the assumption that the lists of safe countries are non-essential and relate to a specific case, the Council could have decided to reserve the right to exercise implementing powers, provided that it stated in detail the grounds for its decision (see, to that effect, Case C-257/01 Commission v Council [2005] ECR I-345, paragraph 50).
Ta oleks saanud — kui lähtuda eeldusest, et turvaliste riikide nimekirjad ei ole esmatähtsad, vaid kuuluvad erijuhtude alla — otsustada jätta endale võimaluse kasutada rakendusvolitusi ja oleks pidanud seda otsust üksikasjalikult põhjendama (vt selle kohta 18. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-257/01: komisjon vs. nõukogu, EKL 2005, lk I-345, punkt 50).
The Council must properly explain, by reference to the nature and content of the basic instrument to be implemented, why exception is being made to the rule that, under the system established by the Treaty, when measures implementing a basic instrument need to be taken at Community level, it is the Commission which, in the normal course of events, is responsible for exercising that power (Commission v Council, paragraph 51).
Nõukogu peab rakendatava akti olemusest ja sisust lähtudes nõuetekohaselt põhjendama, miks kaldutakse kõrvale reeglist, mille kohaselt juhul, kui ühenduse tasandil on vaja võtta alusakti rakendusmeetmeid, on asutamislepingu ülesehitusest tulenevalt selline pädevus tavaliselt komisjonil (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. nõukogu, punkt 51).
In the present case, the Council expressly referred, in recital 19 in the preamble to Directive 2005/85, to the political importance of the designation of safe countries of origin and, in recital 24, to the potential consequences for asylum applicants of the safe third country concept.
Käesoleval juhul on nõukogu direktiivi 2005/85 põhjenduses 19 sõnaselgelt viidanud turvaliste päritoluriikide määramise poliitilisele tähtsusele, ning sama direktiivi põhjenduses 24 tagajärgedele, mis võivad turvalise kolmanda riigi mõistest tuleneda varjupaigataotlejatele.
However, as the Advocate General stated at point 21 of his Opinion, the grounds set out in those recitals are conducive to justifying the consultation of the Parliament in respect of the establishment of the lists of safe countries and the amendments to be made to them, but not to justifying sufficiently a reservation of implementing powers which is specific to the Council.
Nagu kohtujurist on ettepaneku punktis 21 märkinud, on nendes põhjendustes küll esitatud põhjused parlamendiga konsulteerimiseks turvaliste riikide nimekirjade koostamisel ja neisse muudatuste tegemisel, kuid ei ole piisavalt põhjendatud seda, miks jäetakse nõukogule tema puhul erandlikud rakendusvolitused.
In addition, in the present dispute — which concerns a directive the contested provisions of which reserve to the Council a power which is not limited in time — the Council has not advanced any argument as to why those provisions should be reclassified as provisions on the basis of which the Council has reserved the right to exercise directly specific implementing powers itself.
Lisaks ei ole nõukogu käesolevas kohtuvaidluses, mis puudutab direktiivi, mille vaidlustatud sätetega on nõukogule antud pädevus, mis ei ole ajaliselt piiratud, esitanud ühtegi argumenti, mille kohaselt tuleks eelnimetatud sätted ümber kvalifitseerida säteteks, millega ta on jätnud endale õiguse kasutada vahetult ise rakendamisvolitusi.
On the contrary, the Council confirmed at the hearing that those provisions confer upon it a secondary legislative power.
Vastupidi sellele kinnitas nõukogu kohtuistungil, et nimetatud sätted annavad talle tuletatud seadusandliku pädevuse.
In those circumstances, no possibility arises of a reclassification of the contested provisions to enable the view to be taken that the Council applied the third indent of Article 202 EC.
Neil asjaoludel ei teki küsimust, kas vaidlustatud sätted tuleks ümber kvalifitseerida, et näidata nõukogu poolt EÜ artikli 202 kolmanda taande kasutamist.