natgillin/translations-raw huggingface dataset:
(b) The incorporation by an undertaking, by a transfer in its favour, of all or part of the assets of another undertaking even if that other undertaking is not wound up.
Käesolevas dekreetseaduses käsitletakse koondumisaktina: a) ühe või mitme ettevõtte ja/või äriühingu ühinemist uueks osaühinguks või aktsiaseltsiks, mis koondab ühinevate ettevõtete või äriühingute vara tervikuna; b) teise ettevõtja varade osalist või täielikku ülevõtmist ettevõtja poolt, isegi kui teine ettevõtja ei lõpeta oma tegevust.
(a) The creation of additional groups of undertakings in accordance with legislation in force for the provision of joint services, joint or cooperative purchase or sale, specialisation or rationalisation of production, market research, sales promotion, the acquisition and transfer of technical knowledge or practical arrangements,
Käesolevas dekreetseaduses käsitletakse koostööaktina: a) Ettevõtjate rühma moodustamist vastavalt kehtivatele õigusaktidele, kui selle eesmärk on teenuste ühine osutamine, ühine või koostööna toimuv ostu- või müügitehing, toodangualane spetsialiseerumine või toodangu ratsionaliseerimine, turu-uuringu läbiviimine, müügiedendus, tehniliste või töökorralduslike rakendusteadmiste omandamine või edastamine, uute tehnoloogiate ja uute
(b) The creation of legal persons governed by private law which are non-profit making through the association of public undertakings, of companies with public capital or mostly public capital or of companies and other persons governed by private law, with the object, in their respective sectors, of maintaining a technical assistance service, organising an information system, promoting standards and the quality of products and good technology of manufacturing processes and researching the prospects for the development of the sector.’
b) Eraõiguslike mittetulunduslike juriidiliste isikute asutamist, mis toimub riigiettevõtete, täieliku või ülekaaluka riigi osalusega ettevõtete, äriühingute ja muude eraõiguslike isikute ühenduse kaudu ja mille eesmärk on säilitada vastavas valdkonnas tehnilised tugiteenused, korraldada infosüsteeme, edendada toodete eeskirjadele vastavust ja kvaliteeti ning nõuetekohase tehnoloogia kasutamist tootmisprotsessis, samuti uurida vastava valdkonna arenguperspektiive.”
That decree-law, which is indeed, on first analysis, a rule of general application, does not appear to cover the present case at all, namely the transformation of a company governed by public law into a public limited company.
Dekreetseadus, mis on esmase analüüsi kohaselt üldkohaldatav, ei paista reguleerivat käesolevat juhtumit, st see ei käsitle riikliku ettevõtja ümberkujundamist aktsiaseltsiks.
It concerns the case of a concentration or cooperation between two or more undertakings.
Nimetatud seadus käsitleb kahe või mitme ettevõtja koondumist ja koostööd.
At the hearing, in answer to a question from the Court, the applicant moreover explained, without being seriously challenged by the Commission, that that decree-law was in no way intended to apply to the present case.
Hageja selgitas kohtuistungil Esimese Astme Kohtu küsimusele vastates – ilma et komisjon oleks talle tõsiseid vastuväiteid esitanud –, et kõnealune dekreetseadus ei kuulu käesoleval juhul kohaldamisele.
It does not therefore appear that a private undertaking which limits itself to changing its corporate form to that of a public limited company can rely on that text in order to obtain exemption from the statutory fees and charges relating to that transformation.
Seega ei nähtu, et eraettevõtja, kes on otsustanud muuta oma vormi aktsiaseltsiks, saaks ümberkujundamisega seonduvate maksude ja lõivude osas vabastuse saamiseks tugineda kõnealusele sättele.
It follows that the contested decision, in recital 130, does not prove to the requisite legal standard that the exemption introduced by Article 11(2) of Law No 21/92 is merely the specific application to RTP of a general rule.
Siit järeldub, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 130 ei ole õiguslikus mõttes piisavalt põhjendatud, et seaduse nr 21/92 artikli 11 lõikes 2 ettenähtud vabastuse näol oleks tegemist üldreegli spetsiifilise kohaldamisega RTP suhtes.
Once again, as in the case of the ad hoc advantage, the Court notes that the Commission has not proved to the requisite legal standard that the measure at issue did not confer a specific advantage on RTP and that, accordingly, it did not constitute State aid.
Esimese Astme Kohus nendib siinjuures – nagu ka ühekordse soodustuse puhul –, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt põhjendanud, et kõnealune meede ei anna RTP-le erisoodustust ning et järelikult ei kujuta see endast riigiabi.
With regard to the Commission’s argument that the exemption is not permanent (see paragraph 73 above), it is probably well founded, but in no way alters the finding that the general nature of that exemption had not been proved to the requisite legal standard and, that being so, that it was thus not possible to conclude that that exemption did not constitute State aid.
Komisjoni väide, mille kohaselt see vabastus ei ole püsiva iseloomuga (vt eespool punkt 73), on tõenäoliselt põhjendatud, kuid see ei muuda järeldust, et komisjon ei ole esitanud piisavalt õiguslikke põhjendusi kõnealuse vabastuse üldise iseloomu kinnituseks ning et seega ei ole praegusel juhul võimalik teha järeldust, et kõnealune vabastus ei ole riigiabi.
In the defence, the Commission puts forward the argument that, even if the Court were to find that RTP should bear the notarial, registration and publication charges which apply to private undertakings, the costs arising will be paid by the State itself and that it will not be possible for that ‘aid’ to be found to be unlawful, since, as it is indispensable for the creation of the undertaking, it is directly linked to the fulfilment of the public service remit.
Komisjon on esitanud kostja vastuse raames argumendi, et isegi kui Esimese Astme Kohus asuks seisukohale, et RTP peab tasuma notaritasu ning registreerimis- ja avaldamistasu, mida on kohustatud maksma eraõiguslikud ettevõtjad, kannab vastavad kulud riik, ilma et seda „abi” saaks käsitleda ebaseaduslikuna, kuna see on ettevõtte loomiseks möödapääsmatu ja seega otseselt seotud avaliku teenuse osutamisega RTP poolt.
If the Commission’s contention is correct — that RTP was transformed into a public limited company because the Portuguese Government considered that to be necessary for the proper performance, by RTP, of its public service remit — then it is logical, inasmuch as a notarial deed and the classic formalities may be necessary for that transformation and that transformation was not in itself advantageous for RTP, for the costs relating thereto to be borne in full by the State.
Kui tõele vastab komisjoni väide, mille kohaselt Portugali valitsus pidas vajalikuks kujundada RTP ümber aktsiaseltsiks, et RTP saaks täita oma kohustusi avaliku teenuse osutamisel, siis on loogiline – kuna vastava ümberkujundamise puhul on nõutav notariaalakt ja klassikalised vorminõuded ning ümberkujundamine iseenesest ei annaks RTP-le soodustust –, et sellega seotud kulud kannab tervikuna riik.
Nevertheless, that contention by the Commission, which does not appear in the contested decision, is not accompanied by any evidence.
Pealegi ei ole see komisjoni väide, mida ei ole ära toodud vaidlustatud otsuses, leidnud kinnitust ühegi tõendiga.
It cannot be ruled out that the Portuguese Government transformed RTP into a public limited company for reasons other than those connected with the proper performance of the public service remit.
Seega ei saa välistada, et Portugali valitsus muutis RTP aktsiaseltsiks muudel põhjustel kui need, mis seonduvad kohustuste täitmisega avaliku teenuse osutamisel.
The Commission itself states in the defence that that transformation was not necessary.
Komisjon on kostja vastuses ise märkinud, et kõnealune ümberkujundamine ei olnud möödapääsmatult vajalik.
Accordingly, that argument of the Commission should be dismissed.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni viimatinimetatud argument tagasi lükata.
Having regard to all of the foregoing considerations, the Court of First Instance finds that the first part of this plea, concerning tax exemptions, is well founded in law and must, therefore, be upheld.
Arvestades eeltoodud kaalutlusi tervikuna, on Esimese Astme Kohus seisukohal, et käesoleva väite esimene osa, mis puudutab registreerimistasudest vabastamist, on õiguslikult põhjendatud ning tuleb seega tunnistada vastuvõetavaks.
The second part, alleging the failure to classify the payment facilities for the licence as State aid
Teine osa, mis tugineb asjaolule, et aastatasu maksmise võimalusi ei kvalifitseeritud riigiabina
The applicant claims that, according to Article 13(1)(f) of Lei no 58/90 regime da actividade de televisão of 7 September 1990 (Portuguese Law No 58/90 on the regime for television activities) (Diário da República, Series I, No 207, of 7 September 1990; ‘Law No 58/90’), late payment of the network fee to Portugal Telecom by a private operator constitutes a ground for withdrawal of its licence.
Hageja väidab, et 7. septembri 1990. aasta Lei no 58/90 regime da actividade de televisão (Portugali seadus nr 58/90 televisioonikorralduse kohta, Diário da República, I seeria, nr 207, 7.9.1990; edaspidi „seadus nr 58/90”) artikli 13 lõike 1 punkti f kohaselt lõpetatakse eraõigusliku ettevõtja litsents, kui ta hilineb aastatasu maksmisega Portugal Telecomile.
The seriousness of the penalty applicable contrasts with the leniency with which RTP was treated.
Sellise sanktsiooni raskus loob kontrasti sellega, kui leebelt koheldi RTP-d.
That contradicts the Commission’s argument that there was no difference between the network fees which Portugal Telecom charged to RTP and those it charged to the private operators, to the extent that the decisive element was the reasonable timelimit for requiring payment.
See on vastuolus komisjoni argumendiga, mille kohaselt Portugali Telecom ei kohelnud RTP-d aastatasu osas teisiti kui eraõiguslikke ettevõtteid, kuivõrd otsustava tähtsusega elemendiks oli mõistlik tasumise tähtaeg.
The acceptance by Portugal Telecom, whose majority shareholder from 1991 to 1997 was the Portuguese Republic, of late payments of the network fee by RTP thus constitutes State aid.
Seega kujutas endast riigiabi see, et Portugali Telecom – kelle põhiaktsionäriks aastatel 1991–1997 oli Portugali Vabariik – nõustus RTP-poolse hilisema tasumisega.
The allegation that Portugal Telecom did not waive recovery of those debts or its claim for default interest is not in itself sufficient to call that assessment into question.
Väide, mille kohaselt Portugali Telecom ei loobunud võlgnevuse sissenõudmisest ja viivisintresside nõudmisest, ei ole iseenesest piisav, et kõnealust hinnangut kummutada.
In the reply, the applicant claims that the Portuguese Republic was in control of Portugal Telecom until at least 1997 and that the agreements concluded between Portugal Telecom and RTP relate to March 1996 and December 1997.
Hageja märgib repliigis, et Portugali Vabariik kontrollis Portugal Telecomi vähemalt aastani 1997 ning et Portugal Telecomi ja RTP vahel sõlmitud kokkulepped puudutavad 1996. aasta märtsi ja 1997. aasta detsembrit.
RTP was in a state of technical insolvency.
RTP oli tehniliselt maksejõuetu.
The Commission states that it examined that point, but the applicant notes that the contested decision does not answer the questions which it asked in the administrative procedure concerning the date on which the debt to Portugal Telecom was settled, if at all, the amounts of default interest actually settled and the amount of RTP’s debt to Portugal Telecom as at the date of the request.
Komisjon kinnitab, et on seda asjaolu uurinud, kuid hageja märgib, et vaidlustatud otsuses ei ole vastatud küsimustele, mis ta esitas haldusmenetluses ja mis puudutasid kuupäeva, mil likvideeriti võlgnevus Portugali Telecomi ees – kui seda ikka tehti –, tegelikult tasutud viivisintresside summat ning Portugali Telecomile RTP poolt võlgnetava summa suurust nõude esitamise päeval.
The fact that the Autoridade Nacional de Comunicações (Portuguese National Communications Authority; ‘Anacom’), responsible for ensuring respect for the pricing rules for the television broadcasting network, decided in 2003 to reduce the level of the network fee paid by television operators to Portugal Telecom in 2002 was not relevant to the examination of the period from 1992 to 1998.
Asjaolu, et Autoridade Nacional de Comunicações (Portugali riiklik kommunikatsiooniamet; edaspidi „Anacom”), kelle ülesandeks on kontrollida tasu maksmist reguleerivate eeskirjade kohaldamist teleringhäälinguvõrgule, otsustas 2003. aastal vähendada televisiooniettevõtjate poolt Portugali Telecomile aastal 2002 makstavat tasu, ei oma tähtsust ajavahemiku 1992–1998 uurimisel.
The Commission contests the applicant’s position that the Portuguese Republic was not unconnected with Portugal Telecom’s acceptance of late payments and thus with the grant, allegedly, of terms of payment which were not available to RTP’s competitors.
Komisjon vaidleb vastu hageja seisukohale, mille kohaselt oli Portugali Vabariik teadlik, et Portugal Telecom nõustus tasu hilisema maksmisega, ning oli seega teadlik ka sellest, et tegemist oli – väidetavalt – niisuguste maksetingimuste võimaldamisega, mida RTP konkurentide suhtes poleks kohaldatud.
The Commission did not exclude a priori the involvement of public resources.
Komisjon ei välista a priori, et kaasatud on riigi vahendid.
However, having noted the absence of evidence of actual participation by the Portuguese authorities in the adoption of the agreements concerning the acceptance of payment deferrals, it was unable to find that such resources were implicated for the purposes of Article 87 EC.
Siiski – olles nentinud tõendite puudumist selle kohta, et Portugali ametiasutused oleks osalenud tasu hilisemat maksmist puudutavate kokkulepete sõlmimises – ei saanud ta teha järeldust, et riigi vahendid oleksid olnud kaasatud EÜ artikli 87 mõttes.
In addition, Portugal Telecom’s behaviour before and after its privatisation in 1997 did not change.
Lisaks jäi Portugal Telecomi käitumine enne ja pärast aastal 1997 toimunud erastamist muutumatuks.
Portugal Telecom continued, after its privatisation, to conclude agreements with RTP accepting late payments of RTP’s network fee.
Portugal Telecom jätkas ka pärast erastamist RTP-ga kokkulepete sõlmimist, milles nõustus tasu hilisema maksmisega RTP poolt.
The main reason for these agreements was a disagreement as to the level of the annual network fee, connected with the interdependence of the two undertakings.
Nende kokkulepete peamine põhjus oli vaidlus aastatasu suuruse üle, arvestades kahe ettevõtja vastastikust sõltuvust.
That fact was moreover underlined by Anacom’s decision of 2003 pursuant to which Portugal Telecom was obliged to reduce its tariffs considerably.
Seda asjaolu rõhutas ka Anacomi otsus aastast 2003, mille kohaselt pidi Portugali Telecom tariife märkimisväärselt vähendama.
That shows that Portugal Telecom’s behaviour towards RTP was that of a private creditor.
See näitab, et Portugali Telecom suhtus RTP-sse nagu eraõiguslik võlausaldaja.
In the rejoinder, the Commission indicates that the only reason for its reference to Anacom’s decision of 2003 was the fact that that decision stated that the main reason for the agreements between RTP and Portugal Telecom appeared to be a dispute over the level of the annual network fee and that that constituted additional evidence that Portugal Telecom’s behaviour was that which a private creditor would have adopted in the same situation.
Komisjon märgib vasturepliigis, et ta viitas Anacomi 2003. aasta otsusele üksnes põhjusel, et kõnealuses otsuses rõhutati asjaolu, et RTP ja Portugal Telecomi vahel sõlmitud kokkulepete peamiseks põhjuseks näis olevat vaidlus aastatasu suuruse üle ning et see asjaolu oli täiendav märk selle kohta, et Portugal Telecom on käitunud samamoodi, kui oleks analoogses olukorras käitunud eraõiguslik võlausaldaja.
For advantages to be capable of being classified as aid within the meaning of Article 87(1) EC, they must, first, be granted directly or indirectly through State resources and, second, be imputable to the State (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 24 and the caselaw cited; Case C-355/00 Freskot [2003]ECR I-5263, paragraph 81; Case C-345/02 Pearle and Others [2004]ECR I-7139, paragraph 35; Opinion of Advocate General Jacobs in Case C-457/00 Belgium v Commission [2003] ECR I-6931, I-6934, points 67 and 69; Joined Cases T-228/99 and T-233/99 Westdeutsche Landesbank Girozentrale and Land Nordrhein-Westfalen v Commission [2003] ECR II-435, paragraph 179; and Case T-351/02 Deutsche Bahn v Commission [2006]ECR II-1047, paragraph 101).
Selleks et soodustusi saaks käsitleda riigiabina EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes, peavad need esiteks olema otseselt või kaudselt antud riigi ressurssidest ja teiseks peavad need olema riigile omistatavad (vt eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 24 ja viidatud kohtupraktika; 22. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-355/00: Freskot, EKL 2003, lk I-5263, punkt 81, ja 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-345/02: Pearle jt, EKL 2004, lk I-7139, punkt 35; kohtujurist F.G. Jacobsi ettepanek kohtuasjas C-457/00: Belgia vs. komisjon, milles Euroopa Kohus tegi otsuse 3. juulil 2003, EKL 2003, lk I-6931 ja lk I-6934, punktid 67 ja 69; Esimese Astme Kohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-228/99 ja T-233/99: Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen vs. komisjon, EKL 2003, lk II-435, punkt 179, ja 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T-351/02: Deutsche Bahn vs. komisjon, EKL 2006, lk II-1047, punkt 101).
According to case-law, the imputability of a measure to the State cannot be inferred from the mere fact that the measure at issue was taken by a public undertaking (France v Commission, paragraph 43 above, paragraphs 51 and 57).
Kohtupraktikast tuleneb, et ainuüksi asjaolu, et meetme on võtnud riigi osalusega äriühing, ei anna alust järeldada, et tegemist on riigile omistatava meetmega (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punktid 51 ja 57).
A public undertaking may act with more or less independence, according to the degree of autonomy left to it by the State.
Riigi osalusega äriühing saab tegutseda rohkem või vähem iseseisvalt sõltuvalt talle riigi poolt jäetud autonoomia ulatusest.
Therefore, the mere fact that a public undertaking is under State control is not sufficient for measures taken by that undertaking to be imputed to the State.
Seega ainuüksi asjaolu, et riigi osalusega äriühing on riigi poolt kontrollitav, ei ole piisav, et selle ettevõtja võetud meetmeid saaks käsitleda riigi meetmetena.
It is also necessary to examine whether the public authorities must be regarded as having been involved, in one way or another, in the adoption of those measures (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 52).
Lisaks tuleb uurida, kas ametiasutused olid ühel või teisel moel seotud nende meetmete vastuvõtmisega (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 52).
On that point, it cannot be demanded that it be demonstrated, on the basis of a precise inquiry, that in the particular case the public authorities specifically incited the public undertaking to take the aid measures in question.
Sellisel juhul ei ole nõutav, et oleks tõendatud, et ametiasutused oleks konkreetse nõudmisega kallutanud asjassepuutuvat riigi osalusega äriühingut kõnealuseid abimeetmeid võtma.
In the first place, having regard to the fact that relations between the State and public undertakings are close, there is a real risk that State aid may be granted through the intermediary of those undertakings in a non-transparent way and in breach of the rules on State aid laid down by the Treaty (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 53).
Arvestades, et ühest küljest on riik ja riigi osalusega äriühingud tihedalt seotud, esineb reaalne oht, et riigiabi antakse riigi osalusega äriühingute kaudu nii, et see ei ole läbipaistev, ega järgita asutamislepingus ettenähtud riigiabi käsitlevaid eeskirju (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 53).
Moreover, it will, as a general rule, be very difficult for a third party, precisely because of the privileged relations existing between the State and a public undertaking, to demonstrate in a particular case that aid measures taken by such an undertaking were in fact adopted on the instructions of the public authorities (France v Commission, paragraph 43 above, paragraph 54).
Teisest küljest on kolmandal isikul üldreeglina väga raske – eelkõige just riigi ja riigi osalusega äriühingu privilegeeritud suhete tõttu – konkreetsel juhul tõendada, et ettevõtja on abimeetmed vastu võtnud riigi ametiasutuste juhiste põhjal (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 54).
For those reasons, the Court, in paragraph 55 of the judgment in France v Commission, paragraph 43 above, held that it must be accepted that the imputability to the State of an aid measure taken by a public undertaking may be inferred from a set of indicators arising from the circumstances of the case and the context in which that measure was taken.
Neil põhjustel on Euroopa Kohus eespool punktis 43 viidatud kohtuotsuse Prantsusmaa vs. komisjon punktis 55 asunud seisukohale, et seda, kas riigi osalusega äriühingu võetud abimeetmeid saab käsitleda riigi võetud meetmetena, saab järeldada juhtumi asjaoludega seotud faktorite kogumist ja kontekstist, mille raames kõnealune meede võeti.
In that respect, the Court noted that it had already taken into consideration the fact that the body in question could not take the contested decision without taking account of the requirements of the public authorities (see, inter alia, Joined Cases 67/85, 68/85 and 70/85 Van der Kooy and Others v Commission [1988] ECR 219, paragraph 37) or the fact that, apart from factors of an organic nature which linked the public undertakings to the State, those undertakings, through the intermediary of which aid had been granted, had to take account of directives issued by an inter-ministerial committee (see Case C-303/88 Italy v Commission [1991] ECR I-1433, paragraphs 11 and 12, and Case C-305/89 Italy v Commission [1991] ECR I-1603, paragraphs 13 and 14).
Euroopa Kohus tuletab selles osas meelde, et arvesse on juba võetud asjaolu, et asjassepuutuv asutus ei saanud vaidlustatud otsust vastu võtta ilma, et ta oleks arvestanud ametiasutuste nõudmisi (vt eelkõige Euroopa Kohtu 2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Van der Kooy jt vs komisjon, EKL 1988, lk 219, punkt 37), või et lisaks riigi osalusega äriühinguid ja riiki siduvatele nn orgaanilistele faktoritele peavad riigi osalusega äriühingud, kelle kaudu abi andmine toimus, arvestama ministeeriumidevahelise komitee antud juhiseid (Euroopa Kohtu 21. märtsi 1991. aasta otsused kohtuasjas C-303/88: Itaalia vs. komisjon, EKL 1991, lk I-1433, punktid 11 ja 12, ja C-305/89: Itaalia vs. komisjon, EKL 1991, lk I-1603, punktid 13 ja 14).