natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Second, that interpretation is supported by the case-law, the Court of Justice having already held that the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC is initiated not by a Community institution but by a Member State, with the decision of the Community institution being adopted merely in response to that initiative.
Teiseks kinnitab sellist tõlgendust kohtupraktika, kuna Euroopa Kohus on juba sedastanud, et EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetlust ei algata mitte ühenduse institutsioon, vaid liikmesriik, ja ühenduse institutsiooni otsus tehakse vaid vastusena sellisele algatusele.
In its request, that State is at liberty to comment on the decision it asks to have adopted, as is quite clear from Article 95(4) EC, which requires that State to state the grounds for maintaining the national provisions in question (Case C-3/00 Denmark v Commission [2003] ECR I-2643, paragraphs 47 and 48; see also, to that effect, Joined Case C-281/03 and C-282/03 Cindu Chemicals and Others [2005] ECR I-8069, paragraph 47).
Liikmesriigil on täielik vabadus väljendada taotluses oma nägemust otsuse kohta, mille tegemist ta taotleb, nagu tuleneb selgesõnaliselt EÜ artikli 95 lõikest 4, mis kohustab liikmesriiki nimetama kõnealuste siseriiklike normide säilitamise põhjused (Euroopa Kohtu 20. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-3/00: Taani vs. komisjon, EKL 2003, lk I-2643, punktid 47 ja 48; vaata selle kohta ka Euroopa Kohtu 15. septembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-281/03 ja C-282/03: Cindu Chemicals jt, EKL 2005, lk I-8069, punkt 47).
The Court of Justice has moreover explained that following notification by a Member State of derogating national provisions to the Commission, the procedure continues with a phase during which the Commission carries out an assessment of the facts in the file to determine whether the requisite conditions are fulfilled, and ends with the final decision approving or prohibiting those national provisions.
Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et pärast liikmesriigi poolt erandlikest siseriiklikest õigusnormidest komisjonile teatamist jätkub menetlus etapiga, mille jooksul komisjon hindab toimikus sisalduvad tõendeid, et teha kindlaks, kas nõutud tingimused on täidetud, ning langetab lõpliku otsuse, mis nimetatud siseriiklikke norme kas lubab või keelab.
To that end, it falls to the Commission to examine whether the grounds put forward by the Member State are well founded (Case C-512/99 Germany v Commission [2003] ECR I-845, paragraph 44).
Selleks peab komisjon hindama liikmesriigi esitatud põhjuste põhjendatust (Euroopa Kohtu 21. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-512/99: Saksamaa vs. komisjon, EKL 2003, lk I-845, punkt 44).
A notification of derogating national provisions thus presupposes that the provisions differ from those provided for in the harmonising directive, which means — because they are incompatible with the Community harmonisation measure — that the Member State concerned recognises the need for them to be authorised by way of derogation.
Erandlikest siseriiklikest normidest teatamine eeldab seega, et tegemist on ühtlustamisdirektiivi sätetest erinevate õigusnormidega, mis tähendab, et kuna nad on ühenduse ühtlustamismeetmega vastuolus, tekib asjaomasel liikmesriigil nende osas vajadus taotleda erandkorras luba.
Third, it is apparent from the caselaw that the national provisions referred to in Article 95(4) EC are provisions that predated the Community harmonisation measure and were therefore known to the Community legislature, but that the Community legislature could not or did not seek to be guided by them for the purpose of harmonisation .
Kolmandaks tuleb meenutada – nagu tuleneb ka väljakujunenud kohtupraktikast –, et EÜ artikli 95 lõikes 4 silmas peetud siseriiklikud õigusnormid olid olemas enne ühenduse ühtlustamismeetmeid ning olid seega ühenduse seadusandjale teada, kuid ühenduse seadusandja ei saanud või ei tahtnud nendest ühtlustamise puhul lähtuda.
It was therefore considered acceptable for the Member State to request that its own rules remain in force, on condition that such national provisions must be justified on grounds of the major needs referred to in Article 30 EC or relating to the protection of the environment or the working environment (Germany v Commission, cited in paragraph 57 above, paragraph 41, and Denmark v Commission, cited in paragraph 56 above, paragraph 58).
Seega peeti lubatavaks, et liikmesriik võib taotleda oma siseriiklike õigusnormide jõusse jäämist tingimusel, et see oleks õigustatud EÜ artiklis 30 märgitud oluliste vajadustega või keskkonna või töökeskkonna kaitsega (eespool punktis 57 viidatud kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, punkt 41 ja eespool punktis 56 viidatud kohtuotsus Taani vs. komisjon, punkt 58).
The rationale behind Article 95(4) EC lies in the fact that the Community legislature was aware of the different national laws in place before the harmonisation measure was adopted, which means that the different levels of protection and the grounds for them had already been discussed and taken into consideration at the time that measure was adopted .
Asjaolu, et EÜ artikli 95 lõike 4 mõte on, et enne ühtlustamismeetme vastuvõtmist eksisteerinud siseriiklikud õigusnormid olid ühenduse seadusandjale teada, tähendab sisuliselt seda, et erinevad kaitsetasemed ja nende põhjendused olid sellise meetme võtmise ajaks juba läbi arutatud ja arvesse võetud.
Therefore, having participated in the procedure for adoption of the measure, every Member State theoretically has all the information needed to determine whether it is necessary to initiate the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC, and, in particular, the information enabling it to decide whether its national provisions are incompatible with the harmonisation measure adopted .
Iga liikmesriigi käsutuses, kes osales sellise meetme vastuvõtmise menetluses, peaks seega põhimõtteliselt olema kõik vajalikud asjaolud, et põhjendada EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetluse algatamise vajadust, ja eelkõige asjaolud, mis võimaldavad tal tõdeda, et siseriiklikud õigusnormid on vastuolus vastuvõetud ühtlustamismeetmega.
It therefore emerges from the terms, the purpose and the broad logic of Article 95(4) and (6) EC that initiation of the procedure under that article presupposes that the Member State itself assesses whether national provisions are incompatible with a Community harmonisation measure and — if it deems it necessary — notifies those provisions to the Commission with a view to obtaining authorisation simply to maintain them in force.
Seega selgub EÜ artikli 95 lõigete 4 ja 6 sõnastusest, eesmärgist ja ülesehitusest, et neis ette nähtud menetluse algatamine eeldab seda, et liikmesriik ise hindab siseriiklike normide võimalikku vastavust ühtlustamismeetmele ja juhul, kui ta peab vajalikuks saada luba nende säilitamiseks, teatab komisjonile neist õigusnormidest.
In addition, it follows from the above that, in the context of the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC, it is for the Commission to examine the merits of the grounds put forward by the Member State concerned for maintaining the national measures in question.
Lisaks tuleneb eeltoodust, et EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetluse raames peab komisjon hindama, kuivõrd põhjendatud on asjaomase liikmesriigi esitatud käsitletavate siseriiklike õigusnormide säilitamise põhjused.
Article 95(6) EC confers on the Commission the power only to decide, following such an examination, whether the request for authorisation must be approved or rejected.
Tegelikult annab EÜ artikli 95 lõige 6 komisjonile üksnes pädevuse otsustada – sellise hindamise järel –, kas loataotlus tuleks rahuldada või rahuldamata jätta.
It follows that a Member State cannot on the basis of Article 95(4) EC request the Commission to take a decision on the extent of harmonisation under a Community directive and/or on the compatibility of national legislation with such a directive .
Siit tuleneb, et EÜ artikli 95 lõige 4 ei saa olla aluseks liikmesriigi taotlusele, et komisjon võtaks vastu otsuse ühenduse direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatuse kohta ja/või siseriiklike õigusnormide vastavuse kohta sellele direktiivile.
Since, according to that same provision, it is solely for the Member State concerned to take the decision to notify in order to obtain an authorisation by way of derogation and since, furthermore, no provision in the SCCPs Directive confers on the Commission the power to decide on its interpretation, a position adopted by the Commission on the scope of the harmonisation measure in issue constitutes a mere opinion, which is not binding upon the competent national authorities (see, to that effect, Case 133/79 Sucrimex and Westzucker v Commission [1980] ECR 1299, paragraphs 16 to 18, and Case 114/86 United Kingdom v Commission [1988] ECR 5289, paragraph 13; see, to that effect, Order in Case 151/88 Italy v Commission [1989] ECR 1255, paragraph 22, and Case C-50/90 Sunzest v Commission [1991] ECR I-2917, paragraphs 12 to 14).
Kuna nimetatud sätte kohaselt kuulub otsuse tegemine teate esitamise kohta erandi jaoks loa saamiseks vaid liikmesriigi pädevusse ja pealegi ei anna mitte ükski SCCP direktiivi säte komisjonile õigust seda direktiivi tõlgendada, kujutab selle institutsiooni seisukoht asjaomase ühtlustamismeetme kohaldamisala kohta endast lihtsalt arvamust, mis ei ole pädevatele siseriiklikele ametiasutustele siduv (vt selle kohta Euroopa Kohtu 27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 133/79: Sucrimex ja Westzucker vs. komisjon, EKL 1980, lk 1299, punktid 16–18; 27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas 114/86: Ühendkuningriik vs. komisjon, EKL 1988, lk 5289, punkt 13; vaata selle kohta Euroopa Kohtu 17. mai 1989. aasta määrus kohtuasjas 151/88: Itaalia vs. komisjon, EKL 1989, lk 1255, punkt 22 ja Euroopa Kohtu 13. juuni 1991. aasta määrus C-50/90: Sunzest vs. komisjon, EKL 1991, lk I-2917, punktid 12–14).
In such circumstances, it is not the interpretation of the directive in issue proposed by the Commission which is capable of producing legal effects but, rather, its application to a given situation (Case T-81/97 Regione Toscana v Commission [1998] ECR II-2889, paragraph 23, and Alessandrini and Others v Commission, cited in paragraph 48 above, paragraph 61).
Tegelikult ei loo sellisel juhul õiguslikke tagajärgi mitte komisjoni esitatud asjaomase direktiivi tõlgendus, vaid selle kohaldamine konkreetses olukorras (Esimese Astme Kohtu 16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T-81/97: Regione Toscana vs. komisjon, EKL 1998, lk II-2889, punkt 23 ja eespool punktis 48 viidatud Esimese Astme Kohtu kohtuotsus Alessandrini jt vs. komisjon, punkt 61).
In other words, while nothing precludes a Member State from asking the Commission for its opinion concerning the interpretation of a Community harmonisation measure, the fact remains that such an opinion does not bind the addressee in any way, in the sense that it does not oblige it to notify its national provisions in order to obtain approval by way of derogation, to abolish them or to amend them
Teisisõnu, kuigi miski ei takista liikmesriiki taotlemast komisjoni arvamust ühenduse ühtlustamismeetme tõlgendamise kohta, on selge, et see tõlgendus ei ole adressaadile mis tahes viisil siduv selles mõttes, et see ei kohusta teavitama siseriiklikest õigusnormidest neile erandkorras kinnituse saamiseks, ega kohusta ka neid õigusnorme tühistama ega muutma.
Any obligation for the Member State to abolish or to amend its national provisions results directly from the SCCPs Directive and not from the interpretation given by the Commission of the extent of harmonisation under that directive, which means that such an interpretation produces no legal effect.
Liikmesriigi võimalik kohustus tühistada või muuta oma siseriiklikke sätteid tuleneb otseselt SCCP direktiivist ja mitte komisjoni poolt selle ühtlustamise ulatuse kohta antud tõlgendusest, mis tähendab, et sellisel tõlgendusel puudub igasugune õigusmõju.
That is supported by the fact that — in accordance with the relevant caselaw — a notification made for the purposes of Article 95 EC does not authorise the Member State concerned to apply its national provisions until after it has obtained a decision from the Commission approving them, so that a notification does not in the meantime relieve a Member State of the obligation to meet the requirements of the harmonisation directive (see, to that effect, Case C-319/97 Kortas [1999] ECR I-3143, paragraphs 28 and 38).
Seda seisukohta toetab asjaolu, et vastavalt kohtupraktikale selles valdkonnas, on liikmesriigil lubatud EÜ artikli 95 alusel teatatud siseriiklikke õigusnorme kohaldada alles pärast komisjonilt kinnitava otsuse saamist, mistõttu teatamine ei vabasta liikmesriiki vahepeal tema ühtlustamisdirektiivist tulenevate kohustuste täitmisest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-319/97: Kortas, EKL 1999, lk I-3143, punktid 28 ja 38).
In the second place, it is necessary to examine whether, irrespective of the fact that the Kingdom of the Netherlands made a specific request for a formal response regarding the scope of the SCCPs Directive, the position which the Commission adopted in this respect — insofar as it is part of the assessment of the admissibility of the notification submitted by the Member State concerned — must be considered to be an integral part of the procedure at the end of which the Commission approves or rejects the request to maintain the notified national provisions and whether, accordingly, it constitutes a challengeable act.
Teiseks – sõltumata asjaolust, et Madalmaade Kuningriik esitas konkreetse taotluse soovides saada SCCP direktiivi kohaldamisala kohta ametlikku vastust – tuleb kontrollida, kas komisjoni seisukohta, niivõrd, kui see selgub asjaomase liikmesriigi esitatud teate vastuvõetavuse hindamise raames, tuleb pidada lahutamatuks osaks menetlusest, milles komisjon rahuldab või jätab rahuldamata teatatud siseriiklike õigusnormide säilitamise taotluse, ja kas see kujutab sellest tulenevalt endast vaidlustatavat õigusakti.
It is clear from the Commission’s practice in this area that decisions adopted following the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC contain — as part
Nagu tuleneb komisjoni praktikast selles valdkonnas, sisaldavad EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 sätestatud menetluse alusel vastuvõetavuse hindamise raames tehtud
Such information, which is in no way the result of an analysis at the end of which the Commission finds that the national provisions are incompatible with the harmonisation measure at issue, constitutes a simple reminder of points in respect of which — in accordance with the notification by the Member State — those provisions differ from those provided for in the harmonisation directive .
Selline viide – mis mitte mingil juhul ei tulene käsitlusest, mille alusel komisjon tuvastab siseriiklike normide vastuolu asjaomase ühtlustamismeetmega – kujutab endast lihtsalt nende punktide äranäitamist, milles liikmesriigi teate kohaselt erinevad tema õigusnormid ühtlustamisdirektiivi sätetest.
However, it is not impossible that the Commission may be led, as part of the assessment of admissibility, to take a view — at its own initiative or, as in the present case, at the request of the Member State concerned — on the interpretation of the scope of the harmonisation directive at issue.
Siiski ei ole välistatud, et komisjon lisab vastuvõetavuse hindamise raames omal algatusel, või asjaomase liikmesriigi palvel – nii nagu käesoleval juhul –, asjaomase ühtlustamisdirektiivi kohaldamisala puudutava tõlgenduse.
The prior assessment of admissibility of the notification, which may, where appropriate, contain its opinion on the extent of harmonisation under the directive in issue, allows the Commission to determine whether the conditions that must be present for it to adopt a decision on the basis of Article 95(6) EC have been fulfilled and, in this way, also to avoid an unnecessary and pointless examination of the grounds put forward by the Member State for maintaining in force the national legislation that it has notified .
Teate vastuvõetavuse esialgne hindamine, mis võib käesoleval juhul hõlmata komisjoni hinnangut asjaomase direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatuse kohta, võimaldab komisjonil kontrollida, kas on täidetud nõutud tingimused, et ta saaks langetada EÜ artikli 95 lõike 6 alusel otsuse ja selle kaudu vältida ka liikmesriigi poolt teatatud siseriiklike õigusnormide säilitamiseks esitatud põhjuste liigset ja tarbetut hindamist.
Following such an assessment, the Commission may therefore reach the conclusion that no authorisation is necessary for the Member State to maintain in force the provisions that it has notified, precisely because those provisions do not fall within the scope of the harmonisation directive .
Sellise hindamise järel võib komisjon teha järelduse, et liikmesriigi teatatud õigusnormide säilitamiseks ei ole vaja ühtegi luba ja seda nimelt põhjusel, et nimetatud normid ei kuulu ühtlustamisdirektiivi kohaldamisalasse.
The fact that, in such a situation, the Commission declares the request for authorisation by way of derogation to be inadmissible (see, to that effect, Commission Decision 2002/65/EC of 25 January 2002 on the national provisions concerning HIV testing kits notified under Article 95(4) [EC] by the United Kingdom as regards Directive 98/79/EC on in vitro diagnostic medical devices (OJ 2002 L 25, p. 47)) confirms that, irrespective of a request by the Member State to that effect, the Commission undertakes a prior examination in order to establish whether the conditions for adopting a decision on the basis of Article 95(6) EC have been fulfilled.
Asjaolu, et sellisel juhul tuvastab komisjon erandi lubamise taotluse vastuvõetamatuse (vt selle kohta komisjoni 25. jaanuari 2002. aasta otsus 2002/65/EÜ, mis käsitleb HIV uurimiskomplekte reguleerivaid riiklikke norme, millest Ühendkuningriik on teatanud kooskõlas [EÜ] artikli 95 lõikega 4, seoses direktiiviga 98/79/EÜ meditsiiniliste in vitro diagnostikavahendite kohta (EÜT L 25, lk 47)), kinnitab seda, et komisjon viib sõltumatult liikmesriigi sellekohasest taotlusest läbi eelneva hindamise, et välja selgitada, kas on täidetud tingimused EÜ artikli 95 lõike 6 kohase otsuse tegemiseks.
However, where the Commission restricts itself, in the context of the assessment of the admissibility of the notification, to recalling the extent of harmonisation by the directive in issue and to confirming the assessment made by the Member State which caused the latter to notify the national provision concerned — as in the present case in respect of the Netherlands Government’s second request —, the outcome of such an examination must be regarded as not capable of changing the legal position of the Member State concerned, given that it is the notification by the Member State which initiated the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC and not the Commission’s opinion on the interpretation of the harmonisation directive in issue.
Kui komisjon piirdub teate vastuvõetavuse hindamise käigus asjaomase direktiiviga läbiviidud ühtlustamise ulatuse äramärkimisega ja liikmesriigi asjaomastest siseriiklikest õigusnormidest teatamiseni viinud hinnangu kinnitamisega, nii nagu see on käesoleval juhul Madalmaade valitsuse teise taotluse osas, tuleb siiski arvestada sellega, et sellise hindamise tulemus ei muuda liikmesriigi õiguslikku olukorda, kuna EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetluse alustab liikmesriigi esitatud teade ning mitte komisjoni arvamus asjaomase ühtlustamisdirektiivi tõlgendamise kohta.
Given that, in the present case, the Commission has exercised the decisionmaking powers conferred upon it by Article 95(6) EC by examining the merits of the grounds put forward by the Kingdom of the Netherlands, in order to establish whether the conditions for granting an authorisation by way of derogation were fulfilled, and by deciding to grant that Member State the authorisation requested — even though that authorisation is partial and for a limited period —, it must be concluded that the position adopted by the Commission which that Member State challenges has not changed its legal position and therefore is not capable of being the subject of an application for annulment .
Kuna käesoleval juhul teostas komisjon Madalmaade Kuningriigi esitatud põhjuste põhjendatuse hindamist läbi viies talle EÜ artikli 95 lõike 6 alusel kuuluvat otsustuspädevust selleks, et selgitada välja kas erandi lubamiseks nõutavad tingimused on täidetud, ja selleks, et otsustada liikmesriigile taotletud loa andmine – isegi kui see luba on osaline ja ajaliselt piiratud –, tuleb järeldada, et Madalmaade poolt vaidlustatud komisjoni seisukoht ei muutnud selle liikmesriigi õiguslikku olukorda ega saa seega olla tühistamishagi esemeks.
Moreover, it cannot be accepted that a Member State is at liberty to notify national provisions on the basis of Article 95(4) EC and then to challenge the final decision only if it rejects — either fully or in part — the derogation requested, by claiming that the Commission’s approval was not required and that the latter therefore should not have assessed the notified provisions by following the procedure provided for in Article 95(4) and (6) EC.
Lisaks sellele ei saa nõustuda sellega, nagu oleks liikmesriigil täielik vabadus teatada siseriiklikest õigusnormidest EÜ artikli 95 lõike 4 alusel ja seejärel vaidlustada lõplik otsus üksnes juhul, kui sellega keeldutakse taotletud erandi andmisest osaliselt või täielikult, ning väita samas, et komisjoni kinnitus ei olnud vajalik ja komisjon ei oleks pidanud hindama teatatud õigusnorme, järgides EÜ artikli 95 lõigetes 4 ja 6 ette nähtud menetlust.
This would effectively allow that State to obtain — by way of notification — a declaration from the Commission on the compatibility of the Member State’s provisions with the Community harmonisation measure, which is not the purpose of that procedure.
See tähendaks selle tunnustamist, et liikmesriigil on võimalus saada komisjonilt teate abil kinnitus oma õigusnormide vastavuse kohta ühenduse ühtlustamismeetmetele, mis ei ole kõnesoleva menetluse eesmärk.
It follows from all the foregoing that the action, insofar as it seeks the annulment of the alleged Commission decision regarding the interpretation of the extent of harmonisation under the SCCPs Directive, is inadmissible.
Eeltoodust tulenevalt on hagi vastuvõetamatu nõude osas tühistada komisjoni väidetav otsus, mis puudutab SCCP direktiiviga läbi viidud ühtlustamise ulatuse tõlgendamist.
Since the Kingdom of the Netherlands has been unsuccessful, it must be ordered to pay the Commission’s costs, in accordance with the form of order sought by the Commission .
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Madalmaade Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja Madalmaade Kuningriigilt.
Under the first subparagraph of Article 87(4) of the Rules of Procedure, Member States which have intervened in the proceedings are to bear their own costs.
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 4 esimesele lõigule kannavad menetlusse astunud liikmesriigid oma kohtukulud ise.
The Kingdom of Denmark will accordingly bear its own costs.
Sellest tulenevalt kannab Taani Kuningriik ise oma kohtukulud.
THE COURT OF FIRST INSTANCE (Fifth Chamber, Extended Composition) hereby:
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda laiendatud koosseisus) otsustab:
Dismisses the action as inadmissible;
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Orders the Kingdom of the Netherlands to bear its own costs and to pay those incurred by the Commission;
Mõista komisjoni kohtukulud välja Madalmaade Kuningriigilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Orders the Kingdom of Denmark to bear its own costs.
Taani Kuningriik kannab ise oma kohtukulud.
Case T-310/06
Kohtuasi T-310/06
Republic of Hungary v Commission of the European Communities
Ungari Vabariik versus Euroopa Ühenduste Komisjon