natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Court notes to that effect that, in accordance with Article 3a(2) and (3) of Directive 89/552, ‘the mutual recognition of the national measures notified [was] subject to the verification of their compatibility with Community law’ (paragraph 101).
Esimese Astme Kohus rõhutas selles suhtes, et vastavalt direktiivi 89/552 artikli 3a lõigetele 2 ja 3 „sõltub teatatud siseriiklike meetmete vastastikku tunnustamine nende ühenduse õigusele vastavuse kontrollimisest” (punkt 101).
By contrast, under the procedure provided for in Article 7 of Directive 2002/21, the notifying NRA is not seeking to obtain a legal effect in the other Member States by its notification.
Seevastu direktiivi 2002/21 artiklis 7 ette nähtud menetluse raames ei taotle teate esitanud reguleeriv asutus seda, et teatamisel oleks õiguslikud tagajärjed teistes liikmesriikides.
That notification is effected in the framework of the consultation and cooperation procedure between NRAs and the Commission, with the aim of ensuring the consistent application of the regulatory framework.
Teatamine toimub reguleerivate asutuste ja komisjoni vahelise konsul-teerimis- ja koostöömenetluse raames, eesmärgiga tagada õigusliku raamistiku ühetaoline kohaldamine.
The comments made by the Commission in a letter under Article 7(3) of Directive 2002/21, such as the contested act in this case, do not produce any binding legal effect either vis-à-vis the notifying NRA or vis-à-vis other NRAs.
Komisjoni poolt sellises direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikel 3 põhinevas kirjas nagu käesoleval juhul esitatud arvamusel ei ole siduvaid õiguslikke tagajärgi ei teate esitanud reguleeriva asutuse ega teiste reguleerivate asutuste suhtes.
They are merely comments of which, as in the case of comments received from other NRAs, the notifying NRA is requested to take the utmost account .
See on üksnes arvamus, mida reguleerival asutusel soovitatakse täiel määral arvesse võtta.
In the fourth place, Vodafone’s argument that the letter of 30 January 2006 constitutes an implied decision not to initiate the second phase of the procedure provided for in Article 7(4) of Directive 2002/21 which should accordingly be open to challenge in order to safeguard the procedural rights which it would have enjoyed during that second phase must also be rejected.
Neljandaks tuleb samuti tagasi lükata Vodafone’i argument, mille kohaselt kujutab 30. jaanuari 2006. aasta kiri endast vaikimisi tehtud otsust jätta algatamata direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 4 ette nähtud menetluse teine osa ja mida peaks seetõttu saama vaidlustada nende menetlusõiguste kaitsmiseks, mis tal oleks selle teise osa raames olnud.
Although, exceptionally, the Court of Justice has found it necessary to categorise a decision to initiate a procedure as an act open to challenge (see, as regards the decision to initiate the Article 88(2) EC procedure, Case C-400/99 Italy v Commission [2001] ECR I-7303), this Court notes that the Community judicature has never so far categorised a decision not to initiate a procedure as an act open to challenge .
Isegi kui Euroopa Kohus on erandkorras pidanud määratlema menetluse algatamise otsust vaidlustatava aktina (vt otsuse kohta algatada menetlus EÜ artikli 88 lõike 2 alusel Euroopa Kohtu 9. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-400/99: Itaalia vs. komisjon, EKL 2001, lk I-7303), tuleb tõdeda, et siiani ei ole ühenduse kohus vaidlustatava aktina määratlenud otsust mitte algatada menetlust.
Even assuming that the safeguarding of an interested party’s procedural rights may be such as to influence whether a decision not to initiate a specific procedure is open to challenge, it is still necessary to examine whether, under Directive 2002/21, Vodafone enjoys procedural rights which this Court should safeguard.
Isegi kui eeldada, et ühe huvitatud poole menetlusõiguse kaitse võiks iseenesest mõjutada seda, kas saab vaidlustada otsust mitte algatada teatavat menetlust, on oluline veel uurida, kas Vodafone’il on direktiivist 2002/21 tulenevalt menetlusõigusi, mida Esimese Astme Kohus peaks kaitsma.
In this respect, it must be recalled, first, that Article 6 of Directive 2002/21 provides that, where NRAs intend to take measures in accordance with that directive which have a significant impact on the relevant market, they must give ‘interested parties the opportunity to comment on the draft measure within a reasonable period’.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et direktiivi 2002/21 artiklis 6 on ette nähtud, et kui reguleerivad asutused kavatsevad võtta kõnealuse direktiivi kohaselt meetmeid, millel on märkimisväärne mõju asjaomasele turule, peavad nad andma „huvitatud pooltele võimaluse esitada meetme eelnõu kohta mõistliku aja jooksul arvamuse”.
Next, Article 4(1) of Directive 2002/21 establishes an effective right of appeal before national courts or tribunals against decisions of NRAs.
Veel kehtestab direktiivi 2002/21 artikli 4 lõige 1 tegeliku kaebeõiguse reguleerivate asutuste otsuste peale siseriiklikes kohtutes.
The procedural rights that Article 6 of Directive 2002/21 grants to interested parties under the procedure before the NRA must therefore be safeguarded before national courts or tribunals.
Menetlusõigusi, mis direktiivi 2002/21 artikli 6 kohaselt on huvitatud pooltel reguleerivas asutuses toimuvas menetluses, tuleb seega kaitsta siseriiklikes kohtutes.
Article 7(3) of Directive 2002/21 does not grant additional procedural rights to interested parties where that procedure does not lead to the adoption of a Community measure having binding legal effects.
Direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel ei ole huvitatud pooltel täiendavaid menetlusõigusi, kuna selle menetluse tulemusel ei võeta vastu ühenduse akti, millel oleksid siduvad õiguslikud tagajärjed.
The procedure under Article 7(3) of Directive 2002/21 thus relates exclusively to the relations between the NRA concerned, on the one hand, and other NRAs and the Commission on the other, which may submit comments to the NRA concerned.
Direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 3 ette nähtud menetlus puudutab seega eranditult suhteid ühelt poolt asjaomase reguleeriva asutuse ja teiselt poolt teiste reguleerivate asutuste ning komisjoni vahel, kes võivad talle arvamusi esitada.
However, under that procedure, in order to enable the Commission usefully to take a position, it is informed of interested parties’ comments which were submitted during the national procedure.
Siiski teavitatakse kõnealuse menetluse raames komisjoni huvitatud poolte arvamustest, mis esitati siseriikliku menetluse käigus, et tal oleks võimalik võtta seisukoht.
In accordance with Paragraph 6(f) of Recommendation 2003/561, the notifying NRA submits to the Commission ‘the results of prior public consultation carried out by the [NRA]’.
Soovituse 2003/561 punkti 6 alapunkti f kohaselt teeb reguleeriv asutus komisjonile teatavaks „eelnevalt [reguleeriva asutuse] korraldatud avaliku arutelu tulemused”.
The Community legislature’s approach, which seeks to ensure that the procedural rights of interested parties are observed at national level, can be explained by the fact that, under the legal framework established by Directive 2002/21, measures affecting the interests of undertakings active in electronic communication markets, in particular those referred to in Article 16 of the Directive, are adopted by NRAs and not by the Commission .
Ühenduse seadusandja lähenemine, mille eesmärk on tagada huvitatud poolte menetlusõiguse järgimine riiklikul tasandil, on seletatav asjaoluga, et direktiivi 2002/21 kehtestatud õigusliku raamistiku alusel võtavad eelkõige reguleerivad asutused ja mitte komisjon selle direktiivi artiklis 16 sätestatud meetmeid, mis mõjutavad elektrooniliste sideteenuste turul tegutsevate ettevõtjate huve.
As regards the procedure applicable where the Commission expresses serious doubts as to the compatibility of a notified measure with Community law, it must first be noted that Article 7(4) of Directive 2002/21 is silent as regards possible involvement by interested parties in that procedure.
Mis puutub menetlusse, mida kohaldatakse juhul, kui komisjonil on tõsiseid kahtlusi seoses teatatud meetme kooskõlaga ühenduse õigusega, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõikes 4 puuduvad sätted huvitatud poolte võimaliku osalemise kohta selles menetluses.
Even though the Commission states that the initiation of the second phase of the procedure, under Article 7(4) of Directive 2002/21, is published on the Commission internet site, with a request to interested parties to submit their comments within five working days, the fact that such a procedure is not initiated does not affect the procedural rights of an interested party.
Isegi kui komisjon kinnitab, et tema veebilehel avaldatakse direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 4 alusel menetluse teise osa algatamise kohta teade, kus kutsutakse huvitatud pooli esitama oma arvamus 5 tööpäeva jooksul, ei mõjuta sellise menetluse algatamata jätmine huvitatud poole menetlusõigusi.
Non-initiation of the procedure under Article 7(4) of Directive 2002/21 implies that the final decision in the case will be taken at national level.
Nimelt tähendab direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 4 alusel menetluse algatamata jätmine, et asjas tehakse lõplik otsus riiklikul tasandil.
The procedural rights which interested parties enjoy where the Commission merely makes comments under Article 7(3) of Directive 2002/21 are safeguarded before national courts or tribunals.
Kui komisjon piirdub arvamuse esitamisega direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel, kaitstakse aga huvitatud isikute menetlusõigusi siseriiklikes kohtutes.
Thus, if Vodafone takes the view, as it does in its third plea, that it was unable to submit comments on essential information, namely that information which was submitted for the first time in the procedure before the Commission, it could put forward such a plea before the national court or tribunal.
Seega, kui Vodafone leiab, nagu ta seda teeb kolmandas väites, et ta ei saanud esitada arvamust olulise teabe kohta, nimelt selle kohta, mis esitati esimest korda alles komisjonis toimunud menetluses, saaks ta selle väite esitada siseriiklikule kohtule.
It is not therefore possible to plead infringement of procedural rights at the Community level where, as in the present case, the Commission merely makes nonbinding comments under Article 7(3) of Directive 2002/21.
Järelikult ei saa tugineda ühelegi menetlusõiguste rikkumisele ühenduse tasandil, kui komisjon piirdub mittesiduva arvamuse esitamisega direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel, nagu käesolevas asjas.
The caselaw on control of concentrations and State aid to which Vodafone refers is not relevant to this case .
Käesolevas asjas ei ole asjakohane kohtupraktika koondumiste kontrolli ja riigiabi kohta, millele viitab Vodafone.
First, in the caselaw relied on by Vodafone, the action did not seek the annulment of a decision not to initiate the second phase of the procedure.
Esiteks ei olnud Vodafone’i viidatud kohtupraktikas hagi esemeks menetluse teise osa algatamata jätmise otsus.
The action sought the annulment of an act producing binding legal effects which, according to each of the applicants concerned, was adopted in disregard of its procedural rights .
Nimelt taotleti selle hagiga, et tühistataks akt, millel olid siduvad õiguslikud tagajärjed ja mis oleks kõigi asjaomaste hagejate väitel vastu võetud nende menetlusõigusi rikkudes.
Thus, as regards review of State aid, the issue of compliance with procedural rights was relied on in an action against a decision not to raise objections falling under Article 4(3) of Regulation No 659/1999 (Cook v Commission and Matra v Commission, cited in paragraph 64 above; Air One v Commission, cited in paragraph 64 above, paragraphs 30 to 31).
Nii tõstatati riigiabi puhul menetlusõiguste järgimise küsimus hagiga, mis esitati otsuse peale mitte esitada määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikest 3 tulenevaid vastuväiteid (eespool punktis 64 viidatud kohtuotsused Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon; eespool punktis 64 viidatud kohtuotsus Air One vs. komisjon, punktid 30 ja 31).
Such a decision produces binding legal effects where it expressly declares the aid at issue compatible with the commonmarket .
Sellise otsusel on siduvad õiguslikud tagajärjed, kuna sellega kuulutatakse vaidlusalune abi sõnaselgelt ühisturuga kokkusobivaks.
As regards control of concentrations, the issue of compliance with procedural rights has been raised in an action against a Commission decision based on Article 6(1)(a) of Council Regulation (EEC) No 4064/89 of 21 December 1989 (OJ 1989 L 395, p. 1) (now Article 6(1)(a) of Regulation No 139/2004), finding that the notified operation did not constitute a concentration (Assicurazioni Generali and Unicredito v Commission, cited in paragraph 62 above) or against a decision based on Article 9(1) of Regulation No 4064/89 (now Article 9(1) of Regulation No 139/2004) referring the review of the concentration to the national authority (Royal Philips Electronics v Commission, cited in paragraph 62 above).
Koondumiste kontrolli puhul tõstatati menetlusõiguste järgimise küsimus hagiga, mis esitati komisjoni otsuse peale, mis põhines nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4064/89 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜT L 395, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 31) artikli 6 lõike 1 punktil a (nüüd määruse nr 139/2004 artikli 6 lõike 1 punkt a), millega sedastati, et toiming, millest teatati, ei olnud koondumine (eespool punktis 62 viidatud kohtuotsus Assicurazioni Generali ja Unicredito vs. komisjon), või otsuse peale, mis tugines määruse nr 4064/89 artikli 9 lõikele 1 (nüüd määruse nr 139/2004 artikli 9 lõige 1) ja millega komisjon andis teatatud koondumise käsitlemise üle liikmesriigi asutustele (eespool punktis 62 viidatud kohtuotsus Royal Philips Electronics vs. komisjon).
Such decisions also produce binding legal effects since they have the effect of changing the legal rules applicable to the operation at issue, namely Article 81 EC and the separate and distinct procedure
Ka sellistel otsustel on siduvad õiguslikud tagajärjed, kuna nende tõttu muutub see, millist õiguslikku raamistikku vaidlusaluse toimingu suhtes kohaldatakse, st kas EÜ artiklit 81 ja määruse nr 1/2003 kehtestatud autonoomset ja eraldiseisvat menetlust (eespool
In the present case, however, the contested act does not expressly declare the notified measure compatible with Community law, nor does it have the effect of changing the law applicable to the notified measure.
Käesolevas asjas aga ei kuuluta vaidlustatud akt teatatud meedet sõnaselgelt ühenduse õigusega kooskõlas olevaks ning selle tagajärjel ei muutu ka teatatud meetme suhtes kohaldatav õigus.
The legal framework laid down by Directive 2002/21 was applicable before the measure was notified to the Commission and remains applicable irrespective of the position adopted by the Commission in the letter of 30 January 2006.
Direktiiviga 2002/21 kehtestatud õiguslik raamistik oli kohaldatav enne, kui kõnealusest meetmest komisjonile teatati, ja see jääb kohaldatavaks sõltumata komisjoni 30. jaanuari 2006. aasta kirjas võetud seisukohast.
The contested act does not therefore produce binding legal effects and the way the cases cited in the previous paragraph were decided cannot therefore be transposed to the present case .
Seega ei ole vaidlustatud aktil siduvaid õiguslikke tagajärgi ja eelmises punktis viidatud kohtuotsuste lahendusi ei saa järelikult käesolevas asjas üle võtta.
Second, it should be pointed out that review of State aid and concentrations with a Community dimension falls within the exclusive competence of the Commission, pursuant to Article 88(3) EC (see, to that effect, Case 78/76 Steinike & Weinlig [1977] ECR 595, paragraph 9), and to Article 21(2) of Regulation No 139/2004, respectively. Subject to review by the Community judicature, only the Commission therefore may decide on the compatibility of such a concentration or of State aid with the commonmarket . It follows that it is only at Community level that interested parties can usefully submit any comments that they might have . In the present case, however, given that the measures referred to in Directive 2002/21 are in principle adopted at national level and not by the Commission, it is sufficient that interested parties be heard at the national level, at least if the Commission confines itself to making comments under Article 7(3) of Directive 2002/21. There is nothing to prevent interested parties from raising before national authorities and courts or tribunals the issue of the compatibility of the proposed measure with Community law. II - 5198
Teiseks on oluline märkida, et kuna riigiabi ja koondumiste kontroll on ühenduse seisukohast oluline, siis kuulub see EÜ artikli 88 lõike 3 alusel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 22. märtsi 1977. aasta otsus kohtuasjas 78/76: Steinike & Weinlig, EKL 1977, lk 595, punkt 9) ja määruse nr 139/2004 artikli 21 lõike 2 alusel komisjoni ainupädevusse. Seega võib ainult komisjon ühenduse kohtu järelevalve all otsustada, kas selline koondumine või riigiabi on ühisturuga kokkusobiv. Sellest järeldub, et huvitatud pooled saavad tulemuslikult oma võimalikke arvamusi esitada vaid ühenduse tasandil. Kuid kuna käesolevas asjas võetakse direktiivis 2002/21 ette nähtud meetmed põhimõtteliselt riigi tasandil ja mitte komisjoni poolt, siis piisab vähemalt juhul, kui komisjon piirdub arvamuse esitamisega direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel, sellest, et pooled kuulatakse ära riigi tasandil. Nimelt ei takista miski huvitatud pooli tõstatamast siseriiklikes ametiasutustes ja kohtutes küsimust kavandatud meetme kooskõla kohta ühenduse õigusega. II - 5198
Vodafone’s arguments based on the safeguarding of its procedural rights do not therefore warrant the contested act being characterised as an act amenable to review under Article 230 EC either .
Järelikult ei võimalda ka Vodafone’i menetlusõiguste kaitsele tuginevad argumendid määratleda vaidlustatud akti sellise aktina EÜ artikli 230 mõttes, mille peale võib esitada hagi.
In the fifth place, Vodafone states that, in various documents, the Commission describes letters sent pursuant to Article 7(3) of Directive 2002/21 as ‘decisions’.
Viiendaks rõhutab Vodafone, et komisjon määratleb erinevates dokumentides direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel saadetud kirju „otsustena”.
It refers in that connection to the press release of 31 January 2006 (IP/06/97) concerning the contested act, to the request for additional information addressed to the CMT, to the decision refusing access to documents under Regulation No 1049/2001 of 11 May 2006, to Communication COM(2006) 28 final (pp. 5 and 10), to Recommendation 2003/561, to Memo 06/59 of 7 February 2006, to the press release of 20 October 2006 (IP/06/1439) and to the speech delivered by the Information Society Commissioner on 16 November 2006.
Ta viitab sellega seoses 31. jaanuari 2006. aasta pressiteatele (IP/06/97) vaidlustatud akti kohta, sideametile esitatud täiendavale teabenõudele, 11. mai 2006. aasta määruse nr 1049/2001 alusel dokumentidele juurdepääsust keeldumise otsusele, teatisele KOM (2006) 28 (lõplik) (lk 5 ja 10), soovitusele 2003/561 ja 7. veebruari 2006. aasta memorandumile 06/59, 20. oktoobri 2006. aasta pressiteatele (IP/06/1439) ja komisjoni infoühiskonna voliniku 16. novembril 2006 peetud kõnele.
It is clear, however, that the Commission’s use of the word ‘decision’ in those documents, some of which were intended for the general public, does not relate to the legal term ‘decision’ as defined in Article 249 EC.
Siiski tuleb tõdeda, et komisjoni poolt termini „otsus” kasutamine oma dokumentides, millest mõned olid suunatud avalikkusele, ei vasta EÜ artiklis 249 määratletud otsuse õiguslikule määratlusele.
In none of the documents cited in the previous paragraph does the Commission state that its comments under Article 7(3) of Directive 2002/21 would produce binding legal effects or would be binding on NRAs.
Nimelt ei kinnita komisjon üheski eelmises punktis viidatud dokumentidest, et tema direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel antud arvamusel oleksid siduvad õiguslikud tagajärjed või et need oleksid reguleerivatele asutustele kohustuslikud.
On the contrary, the press release of 31 January 2006 relating to the contested act confirms that the Commission’s comments under Article 7(3) of Directive 2002/21 have no binding legal effect.
Vastupidi, 31. jaanuari 2006. aasta pressiteates vaidlustatud akti kohta on kinnitatud, et direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel antud komisjoni arvamusel ei ole siduvaid õiguslikke tagajärgi.
In its press release, the Commission emphasised that ‘[t]he Article 7 consultation mechanism is not an approval regime’.
Nimelt rõhutas komisjon oma pressiteates, et „artikli 7 konsulteerimismehhanism ei kujuta endast loamenetlust”.
In any event, even if the documents cited in paragraph 130 above were to show that the Commission misconstrued its role under Article 7 of Directive 2002/21, which is not the case, that would not affect the applicable regulatory framework according to which the Commission only makes ‘comments’, under Article 7(3) of Directive 2002/21, of which the notifying NRA ‘shall take the utmost account’.
Igal juhul ei mõjutaks see asjaolu isegi siis, kui eespool punktis 130 viidatud dokumentidest nähtuks komisjoni ekslik arusaam oma rollist menetluses direktiivi 2002/21 artikli 7 raames – mis ei ole nii –, kohaldatavat õiguslikku raamistikku, mille kohaselt komisjon annab direktiivi 2002/21 artikli 7 lõike 3 alusel üksnes „arvamusi”, mida reguleeriv asutus „võtab täiel määral arvesse”.
It follows that the context in which the contested act was adopted shows that it produces no binding legal effects.
Eeltoodust järeldub, et vaidlustatud akti vastuvõtmise asjaoludest nähtub, et sellel ei ole siduvaid õiguslikke tagajärgi.
The content of the contested act
Vaidlustatud akti sisu
It is also necessary to consider the content of the contested act in order to assess whether, despite the applicable regulatory framework, the contested act none the less seeks to produce binding legal effects.
Selleks, et välja selgitada, kas hoolimata kohaldatavast õiguslikust raamistikust on vaidlustatud aktil siiski siduvad õiguslikud tagajärjed, tuleb veel uurida selle sisu.
It is apparent from the content of the letter of 30 January 2006 that the Commission had no intention whatsoever of investing it with binding legal effects.
30. jaanuari 2006. aasta kirja sisust tuleneb, et komisjonil ei olnud kindlasti kavatsust anda sellele siduvaid õiguslikke tagajärgi.
Thus, in its first comment in the contested act relating to the competitive conditions at the retail level, the Commission noted that the CMT had not found collective dominance at the retail market and observed in that respect that ‘in order to find [joint significant market power] in the wholesale market of mobile access and call origination, it [was] not indispensable to find [joint significant market power] at the retail level’.
Esimeses märkuses, mille komisjon tegi vaidlustatud aktis jaeturu konkurentsitingimuste kohta, tõi ta esile, et sideamet ei olnud tuvastanud kollektiivset turgu valitsevat seisundit ja tõdes selle kohta, et „[märkimisväärse ühise turujõu] tuvastamiseks mobiilkõnede juurdepääsu ja algatamise hulgiturul ei ole tingimata vajalik täheldada märkimisväärset ühist turujõudu jaeturul.”
The Commission then examined the ‘competitive conditions at the retail level’ and analysed whether they were conclusive as regards the finding of joint significant market power at the wholesale level.
Komisjon käsitles seejärel „konkurentsitingimusi jaeturul” ja uuris, kas nende põhjal saab teha järeldusi märkimisväärse ühise turujõu tuvastamisel hulgiturul.
It further commented on the ‘level of rents at the retail level’ which the CMT had to demonstrate in order to establish
Ta kommenteeris veel „tulude suurust
Consequently, the Commission invited the CMT to monitor ‘for the purpose of a future market review’ the evolution of retail prices by market segment and/or customer profiles.
Sellest tulenevalt kutsus komisjon sideametit üles jälgima „järgmise turuanalüüsi jaoks” jaehindade dünaamikat turuosa ja/või tarbijaprofiili järgi.