natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the light of the foregoing considerations, and those set out in paragraph 102 above, it must be concluded that the first contested letter did not produce the legal effects contested by the Italian Republic and cannot in that regard constitute an actionable measure within the meaning of the caselaw referred to in paragraph 56 above.
Eelnevaid ning samuti eespool punktis 102 väljendatud kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et esimesel vaidlustatud kirjal ei olnud ühtegi niisugust õiguslikku tagajärge, mida Itaalia Vabariik vaidlustab, ning seetõttu ei ole selle puhul tegemist vaidlustatava õigusaktiga eespool punktis 56 kirjeldatud kohtupraktika tähenduses.
Insofar as the present action has been brought against the first contested letter, therefore, it must be dismissed as inadmissible.
Niisiis tuleb käsitletav hagi osas, milles see on suunatud esimese vaidlustatud kirja vastu, vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Consequently, it is necessary to consider the action further only insofar as it has been brought against the second, third, fourth and fifth contested letters.
Seepärast tuleb nimetatud hagi uurimist jätkata üksnes osas, milles see puudutab teist, kolmandat, neljandat ja viiendat vaidlustatud kirja.
There is no basis for the Italian Republic’s argument that the second, third, fourth and fifth contested letters infringe Article 9 of Regulation No 438/2001 or a general principle of simplification, as they presupposed that the competent national authorities would comply with the declaration formality at issue.
Seoses sellega väidab Itaalia Vabariik põhjendamatult, et teine, kolmas, neljas ja viies vaidlustatud kiri rikuvad määruse nr 438/2001 artiklit 9 või lihtsustamise üldpõhimõtet põhjusel, et nendes eeldati, et liikmesriigi pädevad ametiasutused järgivad vaidlusalust aruandlusega seotud formaalsust.
It has already been found in paragraph 113 above that that formality was an implementing rule and the inevitable practical consequence of the Italian Republic’s obligation under Article 9 of Regulation No 438/2001 to certify expenditure.
Eespool punktis 113 on juba leitud, et nimetatud formaalsuse puhul oli tegemist üksnes määruse nr 438/2001 artiklist 9 tuleneva Itaalia Vabariigi kulutuste tõendamise kohustuse ühe kohaldamise viisi ja vältimatu praktilise tagajärjega.
In addition, the legality of the declaration formality at issue cannot be called into question on the basis of the principle of simplification, as alleged by the Italian Republic .
Lisaks ei saa vaidlusalust aruandlusega seotud formaalsust kahtluse alla seada Itaalia Vabariigi poolt esitatud lihtsustamise põhimõtte pinnalt.
Although it is true that the general regulation addresses concerns relating to the simplification of procedures for making commitments and payments and although the Commission has tried to eliminate useless administrative complications, the fact remains that the Structural Funds scheme does not contain a principle according to which procedures for making commitments and payments must be simplified regardless of the consequences for the proper operation and the sound financial management of the Funds.
Kuigi üldmäärus vastab tõepoolest vajadusele lihtsustada kohustuste ja väljamaksetega seotud menetlusi, ja kuigi komisjon peab sellega seoses kaotama mittevajalikud keerukad haldusnõuded, ei tähenda see siiski, et struktuurifondide süsteem toetab põhimõtet, mille kohaselt kohustuste ja väljamaksete menetlusi tuleb lihtsustada, ilma et kaalutaks, millised tagajärjed sellega kaasnevad fondide hea toimimise ja mõistliku finantsjuhtimise jaoks.
As has already been pointed out in paragraphs 112 and 113 above, the intention of simplifying procedures expressed in the general regulation cannot call into question a declaration formality which flows from the
Nagu juba eespool punktides 112 ja 113 välja toodud, et tohiks üldmääruses väljendatud menetluste lihtsustamise tahe antud juhul lõppeda sellega, et seatakse kahtluse alla aruandlusega seotud formaalsus, mis tuleneb struktuurifondide
The eighth and ninth pleas in law relied on in support of the application for annulment of the second, third, fourth and fifth contested letters cannot therefore be upheld.
Teise, kolmanda, neljanda ja viienda vaidlustatud kirja tühistamise taotluse toetuseks esitatud kaheksandat ja üheksandat väidet ei saa seega toetada.
The first plea in law, alleging lack of a legal basis and infringement of the provisions governing financial control
Esimene väide, mis puudutab õigusliku aluse puudumist ja finantskontrolli käsitlevate sätete rikkumist
The Italian Republic complains that the contested letters do not specify the provision of law which made their adoption possible, as is required by the principle of legal certainty (Case C-325/91 France v Commission [1993] ECR I-3283, paragraph 26).
Itaalia Vabariik heidab vaidlustatud kirjadele ette, et neis ei viidata sättele, mis lubas neid vastu võtta, kuigi seda nõuab õiguskindluse põhimõte (Euroopa Kohtu 16. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C-325/91: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 1993, lk I-3283, punkt 26).
A mere implied reference to the letter of 29 July 2003 cannot constitute a lawful and adequate legal basis inasmuch as the general rule at issue, contained in that letter, is contrary to the provisions of the general regulation and Regulation No 448/2004.
Lihtsalt vaikimisi viitamise puhul 29. juuli 2003. aasta kirjale ei ole tegemist õiguspärase ja kohase õigusliku alusega, kuna selles kirjas sisalduv üldreegel on vastuolus üldmääruse ja määruse nr 448/2004 sätetega.
The Italian Republic also complains that, by adopting the contested letters, the Commission usurped powers accruing exclusively to the Member States by virtue of Articles 38 and 39 of the general regulation and the detailed rules for the implementation thereof contained in Regulation No 438/2001.
Samuti heidab Itaalia Vabariik komisjonile ette, et viimane võttis vaidlustatud kirjade vastuvõtmisega ise endale pädevuse, mis üldmääruse artiklite 38 ja 39 ning nende üksikasjalike rakenduseeskirjade kohaselt kuulub ainult liikmesriikidele.
It follows from those provisions and from the communication from the Commission to the European Parliament and the Council of 6 September 2004 concerning the respective responsibilities of the Member States and the Commission in the shared management of the Structural Funds and the Cohesion Fund (COM(2004) 580
Nii neist sätetest kui komisjoni 6. septembri 2004. aasta teatisest Euroopa Parlamendile ja nõukogule liikmesriikide ja komisjoni vastutuse kohta struktuurifondide ja ühtekuuluvusfondi ühisel juhtimisel (KOM(2004) 580 (lõplik)) nähtub, et esmane vastutus fondide vahendite juhtimise, järelevalve ja igapäevase finantskontrolli eest on antud
The Commission is empowered only to verify the ‘management and control systems’ put in place by the Member States.
Komisjonil on üksnes õigus kontrollida liikmesriikides sisse seatud „juhtimis- ja kontrollisüsteeme”.
The Commission contends that the first claim, alleging lack of a legal basis, should be rejected.
Komisjon taotleb õigusliku aluse puudumist käsitleva esimese väite tagasilükkamist.
The contested letters are part of a regulatory framework which is clearly defined and with which the Italian Republic has long been familiar.
Vaidlustatud kirjadel on selgelt määratletud õiguslik raamistik, mis on Itaalia Vabariigile juba ammu teada.
They refer to the letter of 29 July 2003, which itself refers to the interpretative memorandum, and, by virtue of that reference, could legitimately take as their legal basis the general rule at issue mentioned in those letters.
Õigupoolest viitab Itaalia Vabariik ise 29. juuli 2003. aasta kirjale, mis omakorda viitab tõlgendavale märkusele, nii et Itaalia Vabariik oleks selle viite kaudu võinud ka ise näha, et nende aktide õiguslikuks aluseks on neis mainitud vaidlusalune üldreegel.
With regard to the second claim, alleging infringement of the provisions governing financial control, the Commission maintains that the Italian Republic’s argument should be rejected as unfounded.
Teise etteheite puhul, mis puudutab finantskontrolli käsitlevate sätete rikkumist, leiab komisjon, et Itaalia Vabariigi argumentatsioon tuleb aluse puudumise tõttu tagasi lükata.
Responsibility for financial control of assistance paid out of the Funds, which is primarily a matter for the Member States, is irrelevant as regards the eligibility of advance payments.
See, et esmane vastutus fondide vahendite finantskontrolli eest on antud liikmesriikidele, ei oma ettemaksete abikõlblikkuse seisukohalt tähtsust.
The Commission reaffirms that the general rule at issue complies with the principle of reimbursement of expenses, which underlies the rules applicable in this matter.
Komisjon kinnitab, et vaidlusalune üldreegel on kooskõlas kulude hüvitamise põhimõttega, mis on selles valdkonnas kohaldatavate õigusnormide alus.
With regard to the first claim, alleging lack of a legal basis, it should be borne in mind that, in accordance with established case-law, Community legislation must be clear and its application foreseeable for all interested parties.
Esimese väite puhul, mis puudutab õigusliku aluse puudumist, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ühenduse õigus olema selge ja selle kohaldamine asjaomastele isikutele ettenähtav.
The principle of legal
Õiguskindluse põhimõte on üks
It requires that the binding nature of any act intended to produce legal effects must be derived from a provision of Community law which prescribes the legal form to be taken by that act and which must be expressly indicated therein as its legal basis (France v Commission, cited in paragraph 119 above, paragraphs 26 and 30).
See nõuab, et iga akt, mille eesmärk on luua õiguslikke tagajärgi, saab oma kohustava jõu ühenduse õiguse sättelt, mis peab olema sõnaselgelt ära märgitud selle akti õigusliku alusena ning mis kirjutab ette selle akti õigusliku vormi (eespool punktis 119 viidatud 16. juuni 1993. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punktid 26 ja 30).
However, it is also clear from the caselaw that failure to specify the precise legal basis for a legislative act need not necessarily constitute a material defect where it is possible to determine the legal basis for that act on the basis of other elements thereof.
Kohtupraktikast tuleneb ka, et viite puudumine õiguslikule alusele ei tarvitse olla sisuline viga, kui see alus on võimalik kindlaks teha akti muude osade abil.
Nonetheless, explicit reference is indispensable where, in its absence, the parties concerned and the competent Community Court would remain uncertain as to the precise legal basis (Case 45/86 Commission v Council [1987] ECR 1493, paragraph 9, and Case T-70/99 Alpharma v Council [2002] ECR II-3495, paragraph 112).
Otsene viide on siiski ilmtingimata vajalik juhul, kui selle puudumise korral jääks täpne õiguslik alus huvitatud isikute ja pädeva ühenduste kohtu jaoks ebaselgeks (Euroopa Kohtu 26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86: komisjon vs. nõukogu, EKL 1987, lk 1493, punkt 9, ja Esimese Astme Kohtu 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-70/99: Alpharma vs. nõukogu (EKL 2002, lk II-3495, punkt 112).
The second, third, fourth and fifth contested letters contain decisions of the Commission to pay an amount different from that applied for by the Italian Republic .
Teine, kolmas, neljas ja viies vaidlustatud kiri sisaldavad komisjoni otsuseid Itaalia Vabariigi taotletust erineva rahasumma maksmiseks.
Those decisions are expressly based on a refusal by the Commission to charge to the budget the expenditure declared by the Italian Republic in relation to the advance payments at issue.
Need otsused tuginevad sõnaselgelt ühenduse institutsiooni keeldumisele rahastada eelarvest neid Itaalia Vabariigi deklareeritud kulusid, mis vastavad vaidlusalustele ettemaksetele.
They do not make express reference to the provision of Community law from which they derive their binding authority and which prescribes the legal form which they must take .
Nendes kirjades ei ole otseselt märgitud ühenduse õigusnormi, mis on nende aluseks ja mis määrab kindlaks, millises õiguslikus vormis nad olema peavad.
It must therefore be determined whether other elements of the second, third, fourth and fifth contested letters resolve the uncertainty engendered by the absence from those documents of the legal basis for the decisions adopted by the Commission .
Seega tuleb kontrollida, kas teise, kolmanda, neljanda ja viienda vaidlustatud kirja muud elemendid võimaldavad kaotada ebakindluse, mis on seotud neid puuduvate viidetega komisjoni otsuste õiguslikule alusele.
It is clear from the statement of facts (see paragraphs 20 to 35 above) that the contested letters are part of a lengthy exchange of correspondence between the Commission and the Italian Republic on the question of the eligibility of advance payments.
Esitatud faktiliste asjaolude ülevaatest ilmneb (vt eespool punktid 20–35), et vaidlusalused kirjad on edastatud komisjoni ja Itaalia Vabariigi vahelise mahuka kirjavahetuse käigus, mis puudutas ettemaksete abikõlblikkust.
In the interpretative memorandum, the Commission informed the Italian Republic of the general rule at issue, according to which advance payments not accompanied by documents proving their use by the final recipients would not be eligible for a contribution from the Funds under the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation .
Tõlgendavas märkuses juhtis komisjon Itaalia Vabariigi tähelepanu vaidlusalusele üldreeglile, mille kohaselt ei ole ettemaksed, mille kasutamise kohta lõppsaajate poolt ei ole esitatud tõendeid, üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu kohaselt fondide toetuseks kõlblikud.
In its letters of 14 May and 29 July 2003, the Commission referred once again to the general rule at issue.
14. mai ja 29. juuli 2003. aasta kirjades mainis komisjon vaidlusalust üldreeglit uuesti.
It also informed the Italian Republic of its decision, in accordance with the principle of the protection of legitimate expectations, to treat as eligible the advance payments made up until 19 February 2003.
Ta edastas Itaalia Vabariigile ka oma otsuse lugeda õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte põhjal abikõlblikeks kuni 19. veebruarini 2003 tehtud ettemaksed.
Read in that context, the contents of the second, third, fourth and fifth contested letters enable the Italian Republic and the Court to understand that they are applying, in each case, the general rule at issue and that the decisions which they contain are therefore based on the interpretation of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation set out by the Commission in the interpretative memorandum and the letters of 14 May 2003, 29 July 2003 and 25 March 2004.
Selles kontekstis loetuna võimaldavad teine, kolmas, neljas ja viies vaidlustatud kiri Itaalia Vabariigil ja Esimese Astme Kohtul aru saada, et nad rakendavad kõikide vaadeldavate juhtumite puhul vaidlusalust üldreeglit ja et neis sisalduvad otsused rajanevad sellele üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tõlgendusele, mille komisjon esitas tõlgendavas märkuses 14. mai ja 29. juuli 2003. aasta ning 25. märtsi 2004. aasta kirjades.
Moreover, the lawfulness of that legal basis cannot be called into question by the Italian Republic in the light of the general rule and Regulation No 448/2004 because, as has been pointed out in paragraph 92 above, the general rule at issue is in conformity both with Article 32 of the general regulation and with the detailed rules for the implementation thereof contained in points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Ka ei saa Itaalia Vabariik selle õigusliku aluse õiguspärasust kahtluse alla seada üldmääruse ja määruse nr 448/2004 alusel, kuna nii nagu eespool punktis 92 on juba leitud, on vaidlusalune üldreegel kooskõlas nii üldmääruse artikliga 32 kui selle määruse nr°448/2004 eeskirja 1 punktides 1 ja 2 sisalduva rakendamismeetmega.
The first claim, alleging lack of a legal basis, cannot therefore be upheld.
Esimest etteheidet, mis puudutab õigusliku aluse puudumist, ei saa seega toetada.
With regard to the second claim, alleging infringement of the provisions governing financial control, it should be pointed out that under that heading, the Italian Republic is arguing, essentially, that the Commission did not have the power to refuse reimbursement, by way of a contribution from the Funds, of the advance payments at issue declared by the Italian authorities.
Teise etteheite puhul, mis puudutab finantskontrolli käsitlevaid sätteid, tuleb täpsustada, et Itaalia Vabariik väidab sellega sisuliselt, et komisjonil ei olnud pädevust Itaalia Vabariigi poolt deklareeritud vaidlusaluste ettemaksete toetusfondidest hüvitamisest keelduda.
However, inasmuch as it is established that the refusal to reimburse is based on the Commission’s obligation under the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation and the detailed rules for the implementation thereof to make only interim or final payments which correspond to expenditure actually paid within the meaning of that article, the Italian Republic’s argument must be rejected.
Kuna on kindlaks tehtud, et hüvitamisest keeldumise alus on üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmandast lõikest ja selle rakendamiseeeskirjadest tulenev komisjoni kohustus teha üksnes selliseid vahe- ja lõppmakseid, mis on vastavuses tegelikult tehtud kulutustega selle artikli tähenduses, tuleb Itaalia Vabariigi argument tagasi lükata.
The certification of expenditure by the Italian Republic does not preclude the possibility that the Commission, in the context of its general responsibility for the implementation of the budget, might refuse Community co-financing for expenditure declared and certified which, according to its interpretation of the applicable rules, does not constitute eligible expenditure.
See, et Itaalia Vabariik on tõendanud kulutusi, ei välista võimalust, et komisjon keeldub kohustuse tõttu, mis tal on ühenduse eelarve rakendamise raames, ühenduse kaasfinantseerimisest selliste deklareeritud ja tõendatud kulutuste puhul, mis kohaldatavatele õigusnormidele tema poolt antud tõlgenduse kohaselt ei ole vastavuses abikõlblike kulutustega.
In the present case, the Commission therefore acted in the exercise of its powers of allocation in relation to the implementation of the Community budget, without encroaching on the powers reserved to the Member States as regards the financial control of assistance, such as those flowing from Articles 38 and 39 of the general regulation and the detailed rules for the implementation thereof in Regulation No 438/2001.
Käesoleval juhul kasutas komisjon seega oma tuletatud pädevust seoses ühenduse eelarve rakendamisega, ilma et ta oleks sekkunud üldmääruse artiklitega 38 ja 39 ning määruses nr 438/2001 sisalduvate üldmääruse rakendamiseeskirjadega liikmesriikide pädevusalasse antud toetuste finantskontrolli.
The second claim must therefore also be rejected.
Teine väide tuleb seega samuti tagasi lükata.
Consequently, the first plea in law must be dismissed in its entirety.
Seetõttu tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.
The second plea in law, alleging a complete failure to state reasons
Teine väide, mis puudutab põhjenduste täielikku puudumist
The Italian Republic argues that the contested letters infringe the obligation laid down in Article 253 EC to state the reasons on which a Community measure is based, as interpreted by Community case-law, insofar as there is nothing in those letters to justify the decisions contained therein.
Itaalia Vabariik väidab, et vaidlustatud kirjad on vastuolus EÜ artiklis 253 ette nähtud ühenduse aktide põhjendamise kohustusega, kuna nendes ei ole midagi, mis põhjendaks neis sisalduvaid otsuseid.
In the present case, it was for the Commission to provide explicit reasoning in the contested letters since the change in the regulatory framework had occurred shortly before their adoption as a result of the entry into force of Regulation No 448/2004 and since the scope of the decisions contained in those letters goes appreciably further than earlier decisions (Case 73/74 Fabricants de papiers peints v Commission [1975] ECR 1491, paragraph 31).
Antud juhul oleks olnud komisjoni kohustus arendada vaidlustatud kirjades sõnaselgelt oma arutluskäiku, arvestades ühelt poolt veidi enne kirjade vastuvõtmist määruse nr 448/2004 kehtima hakkamise tõttu toimunud õigusliku raamistiku muutumist, ja teiselt poolt neis kirjades sisalduvate otsuste ulatust, mis läheb varasemate otsuste omast märgatavalt kaugemale (Euroopa Kohtu 26. novembri 1975. aasta otsus kohtuasjas 73/74: Fabricants de papiers peints vs. komisjon, EKL 1975, lk 1491, punkt 31).
The Commission contends that the second plea in law should be rejected on the ground that the contested letters contain a sufficient statement of the reasons on which they are based, having regard to the context of the case and to the rules governing the eligibility of expenditure for a contribution from the Structural Funds, which were known to the Italian Republic by virtue of its having been informed of them in the interpretative memorandum and the letter of 29 July 2003.
Komisjon palub jätta teise väite rahuldamata põhjusel, et vaidlustatud kirjad on piisavalt põhjendatud, arvestades nii antud asja asjaolusid kui õigusnorme, mis reguleerivad ettemaksete kõlblikkust struktuurifondide toetuseks, ning mille sisu oli Itaalia Vabariigile teada, kuna teda oli sellest teavitatud selgitava märkuse ning 29. juuli 2003. aasta kirjaga.
It is settled caselaw that the statement of reasons required under Article 253 EC must be appropriate to the act at issue and must disclose in a clear and unequivocal
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artikliga 253 nõutav põhjendamiskohustus olema täidetud vastavalt asjaomase õigusakti
That obligation to state reasons must be appraised by reference to specific circumstances, in particular the content of the measure in question, the nature of the reasons given and the interest which the addressee of the measure may have in obtaining explanations.
Seda põhjendamiskohustust tuleb hinnata, arvestades asjaomase kohtuasja konteksti, eelkõige akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning adressaatide või teiste isikute, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, võimalikku huvi saada selgitusi.
It is not necessary for the reasoning to go into all the relevant facts and points of law, since the question whether the statement of reasons meets the requirements of Article 253 EC must be assessed with regard not only to its wording but also to its context and to all the legal rules governing the matter in question (Case C-17/99 France v Commission [2001] ECR I-2481, paragraph 36; Case C-310/99 Italy v Commission [2002] ECR I-2289, paragraph 48; and the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 55).
Kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke üksikasju põhjendustes esitama ei pea; küsimust, kas õigusakti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastusest lähtudes, vaid arvestades selle tausta ning asjakohaseid õigusnorme nende kogumis (22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-17/99: Prantsusmaa vs. komisjon, EKL 2001, lk I-2481, punkt 36; 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-310/99: Itaalia vs. komisjon, EKL 2002, lk I-2289, punkt 48, ning eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 55).
As can be seen from paragraphs 127 and 128, above, the second, third, fourth and fifth contested letters implicitly applied the general rule at issue, set out in the interpretative memorandum and in the letters of 14 May 2003, 29 July 2003 and 25 March 2004.
Nagu nähtub eespool punktidest 127 ja 128, kohaldasid teine, kolmas, neljas ja viies kiri vaikimisi üldreeglit, mis oli väljendatud selgitavas märkuses ning nii 14. mai ja 29. juuli 2003. aasta kui ka 25. märtsi 2004. aasta kirjas.