natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The applicant also relies on the dismissal of the appeal for, allegedly, lack of locus standi on its part in order to point out that the Board of Appeal does not deny that the deficiency existed or that it still had doubts at the hearing as to the relevant factors in determining whether the applicant had locus standi.
Lisaks tugineb hageja sellele, et kaebus lükati tagasi tema kaebeõiguse väidetava puudumise tõttu, eesmärgiga rõhutada, et apellatsiooninõukogu ei eita ei seda, et selline puudus oli olemas ega ka seda, et apellatsiooninõukogul oli veel kohtuistungil kahtlusi hageja kaebeõiguse tuvastamiseks oluliste asjaolude osas.
Secondly, the applicant contests the Board of Appeal’s interpretation of the expression ‘if possible’ in Article 49 of the implementing regulation.
Teiseks vaidlustab hageja selle, kuidas apellatsiooninõukogu tõlgendas rakendusmääruse artikli 49 sõnu „võimaluse korral”.
In the applicant’s view, it was not for the Board of Appeal to consider whether the deficiency could be remedied easily and, even if it was required to carry out such a consideration, it still had to require the applicant to remedy the deficiency.
Hageja väitel ei ole apellatsiooninõukogu kohustus uurida, kas puudust saab kergesti kõrvaldada ja isegi kui tal oleks niisuguse uurimise kohustus, peaks ta ikkagi nõudma, et hageja selle puuduse kõrvaldaks.
Since it was for the party and not the Board of Appeal to seek to remedy the deficiency which had been found to exist, the Board of Appeal was not entitled to proceed immediately to a consideration of the question of whether the applicant was or was not in a position to remedy it.
Kuna tuvastatud puuduse kõrvaldamine on apellatsiooninõukogu poole pöördunud isiku mitte apellatsiooninõukogu ülesanne, ei ole apellatsiooninõukogul pädevust uurida, kas hagejal on või ei ole võimalik seda puudust kõrvaldada.
Such an interpretation leads to arbitrariness inasmuch as the exercise of the party’s right is subject to the administration’s perception of the party’s capacity to exercise its right.
Selline tõlgendus viiks meelevaldsuseni, kuna apellatsiooninõukogu poole pöördunud isiku õiguse kasutamine oleneks apellatsiooninõukogu käsitlusest selle isiku õiguse kasutamise võimaluse kohta.
Thirdly, the applicant points out that Article 49 of the implementing regulation is drafted in imperative terms when it provides that ‘the Board of Appeal shall so inform the appellant and shall require him to remedy the deficiencies found’.
Kolmandaks rõhutab hageja, et rakendusmääruse artikli 49 sõnastus „teavitab apellatsiooninõukogu sellest apellanti ning nõuab […] leitud puuduste kõrvaldamist” on imperatiivne.
Thus, that article requires the Board of Appeal to inform the appellant of the deficiencies and request it to remedy them.
See artikkel kohustab apellatsiooninõukogu puudusest teavitama ja nõudma selle kõrvaldamist.
It did not fulfil those two obligations.
Apellatsiooninõukogu ei ole neid kahte kohustust täitnud.
On the other hand, in the applicant’s view, the Board of Appeal was not required to inform it that it had to produce documents in order to remedy the irregularity.
Seevastu ei ole apellatsiooninõukogu hageja sõnul kohustatud hagejale märkima, et viimane peab selle puuduse kõrvaldamiseks esitama dokumente.
Article 49 of the implementing regulation does not require it, the production of documents being one of the many means at the party’s disposal to remedy the deficiency found to exist.
Rakendusmääruse artikkel 49 ei näe seda ette, kuna dokumentide esitamine on vaid üks apellatsiooninõukogu poole pöördunud isiku käsutuses olevatest vahenditest, kuidas tuvastatud puudust kõrvaldada.
Fourthly, the applicant considers that informing it of the other parties’ objections to the admissibility of the appeal does not justify the Board of Appeal’s lack of care and attention in fulfilling its obligation under Article 49 of the implementing regulation.
Neljandaks leiab hageja, et kaebuse vastuvõetavuse kohta esitatud kolmandate isikute vastuväidetest teavitamine ei õigusta apellatsiooninõukogu hooletust rakendusmääruse artiklis 49 sätestatud kohustuse täitmisel.
The Board cannot make the fulfilment of its obligation subject to a consideration of the contents of the parties’ allegations nor act only if the parties make no reference to deficiencies referred to in Article 49 of the implementing regulation.
Apellatsiooninõukogu ei saa taandada selle kohustuse täitmist menetluspoolte esitatud väidete sisu uurimisele ega tegutseda ainult juhul, kui menetluspooled ei viita rakendusmääruse artiklis 49 käsitletud puudustele.
The proceedings at issue are not a ‘private judicial procedure’.
Tegemist ei ole „erakohtupidamisega”.
Fifthly, the applicant considers that the Board of Appeal overlooked the administrative nature of the proceedings when it formed the view that permitting the applicant to remedy its lack of locus standi would amount to pre-judging an issue that was the subject of dispute between the parties.
Viiendaks märgib hageja, et apellatsiooninõukogu jättis tähelepanuta apellatsioonimenetluse kui haldusmenetluse olemuse, kui ta leidis, et kaebeõiguse puuduse kõrvaldamise lubamine hagejale tähendaks ühe menetluspoolte vaieldava küsimuse ette ära lahendamist.
It points out that inadmissibility is a matter of public policy which the body before which the matter is brought must consider of its own motion.
Hageja tuletab meelde, et vastuvõetamatus on avalikul huvil põhinev küsimus, mida kaebust menetlev organ uurib omal algatusel.
It is thus of no consequence whether or not a lack of locus standi has been raised by the parties.
Seega ei ole oluline, et menetluspooled on tuginenud kaebeõiguse puudumisele.
Finally, the applicant indicated for the first time at the hearing before the Court that the only document transmitted to it by the Board of Appeal before the hearing was a decision, dated 27 June 2005, staying the proceedings in which, without prejudice to the final decision, the Board of Appeal did not take the view that the appeal was manifestly unfounded.
Lõpuks väidab hageja Esimese Astme Kohtu istungil esimest korda, et ainus dokument, mille apellatsiooninõukogu oli talle enne istungit saatnud, oli 27. juuni 2005. aasta menetluse peatamise otsus, mille kohaselt, ilma et see mõjutaks lõppotsust, ei ole apellatsiooninõukogu seisukoha järgi kaebus ilmselgelt põhjendamatu.
It claims that, on the basis of that decision and the fact that Article 49(1) of the implementing regulation was not applied, it had a legitimate expectation that its locus standi had been sufficiently established prior to the hearing.
Hageja väidab, et tal oli selle otsuse põhjal ning seetõttu, et rakendusmääruse artikli 49 lõiget 1 ei kohaldatud, õiguspärane ootus, et tema kaebeõigus oli tuvastatud enne kohtuistungit.
The CPVO considers that the interpretation of Article 49 of the implementing regulation put forward by the applicant is without foundation.
Sordiamet leiab, et hageja esitatud rakendusmääruse artikli 49 tõlgendusel ei ole alust.
Since it considers that lack of locus standi is difficult to remedy, the CPVO contends that the reference to Article 49 of the implementing regulation made in Article 68 of the basic regulation can concern only the correction of purely formal errors.
Kuna kaebeõiguse puudumist on keeruline parandada, märgib sordiamet, et rakendusmääruse artiklis 49 tehtud viide alusmääruse artiklile 68 saab tähendada üksnes puhtformaalsete vigade parandamist.
In addition, since the applicant replied during the written procedure to the intervener’s allegations concerning the absence of direct and individual concern, the question of the applicant’s locus standi had become a ‘question of substance’ in the case.
Lisaks, kuna hageja oli kirjaliku menetluse ajal vastanud menetlusse astuja väidetele otsese ja isikliku mõju puudumise kohta, siis kuulus hageja kaebeõigus toimikus nüüd „põhiküsimuse” hulka.
It was thus unnecessary for
Seega ei olnud vaja, et apellatsiooninõukogu üritaks seda puudust kui formaalset viga parandada. Peale
Moreover, in the CPVO’s view, accepting the powers of attorney granted by the individual growers would have amounted to permitting a new entity to become a party to the proceedings notwithstanding the fact that the period within which an appeal had to be brought had expired.
KOHTUOTSUS 31.1.2008 – KOHTUASI T-95/06 selle oleks sordiameti sõnul tähendanud üksiktootjate antud volituste vastuvõtmine uue isiku menetlusosaliseks saamise lubamist olukorras, kus kaebeõiguse esitamise tähtaeg oli möödunud.
Having brought the appeal in its own name, the applicant could not rely at the hearing on powers of attorney granted by individual growers who were not directly members of its organisation.
Kuna hageja oli kaebuse esitanud oma nimel, ei saanud ta istungil tugineda nende üksiktootjate volitustele, kes ei ole otseselt tema organisatsiooni liikmed.
In the intervener’s view, the Board of Appeal is not required to ascertain in advance whether it is clear from the documents produced by the applicant that it actually has locus standi.
Menetlusse astuja sõnul ei pea apellatsiooninõukogu eelnevalt kontrollima, kas hageja esitatud dokumentidest tuleneb, et tal tõesti on kaebeõigus.
It is for the applicant to invoke its locus standi and submit relevant evidence thereof.
Hageja kohustus on tuua välja asjaolu selle kohta, et tal on kaebeõigus ning esitada selle kohta tõendeid.
Article 49 of the implementing regulation requires the Board of Appeal to ascertain whether that formal condition has been fulfilled but does not require it to ascertain whether the applicant actually has locus standi.
Rakendusmääruse artikkel 49 kohustab apellatsiooninõukogu kontrollima, et see formaalne tingimus on täidetud, kuid ei kohusta teda kontrollima seda, kas hagejal on tegelikult kaebeõigus.
In the present branch of its argument, the applicant claims, on the one hand, that the Board of Appeal did not inform it that it considered that the applicant did not have locus standi and, on the other, did not call upon it to show that it had such locus standi.
Käesolevas osas heidab hageja apellatsiooninõukogule esiteks ette seda, et viimane ei teavitanud hagejat oma seisukohast, et hagejal ei ole kaebeõigust ning teiseks seda, et apellatsiooninõukogu ei nõudnud, et hageja tõendaks oma kaebeõigust.
First of all, it must be ascertained whether the Board of Appeal infringed, as the applicant alleges, Article 49(1) of the implementing regulation.
Esiteks tuleb kontrollida, kas apellatsiooninõukogu rikkus rakendusmääruse artikli 49 lõiget 1, mida hageja talle ette heidab.
It should, as a preliminary point, be noted that that provision requires the Board of Appeal, on the one hand, to ascertain whether the appeal complies with the provisions of the basic regulation and the implementing regulation and, on the other, to inform an appellant of the deficiencies found and require it to remedy them, if possible, within such period as it may specify.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et see säte kohustab apellatsiooninõukogu esiteks kontrollima kaebuse kooskõla alus- ja rakendusmääruse sätetega ning teiseks teavitama hagejat tuvastatud puudustest ning nõudma võimaluse korral leitud puuduste kõrvaldamist ettenähtud tähtajaks.
With regard to the obligation to ascertain whether the appeal complies with the provisions of the basic regulation and the implementing regulation, it should be noted that the other language versions of Article 49(1) of the implementing regulation refer to the compliance of the appeal with all the provisions of both regulations, whereas the French and Greek versions refer to a check by the Board of Appeal of compliance by the appeal only with Articles 67, 68 and 69 of the basic regulation and Article 45 of the implementing regulation.
Seoses kohustusega kontrollida kaebuse vastavust alus- ja rakendusmääruse sätetele, tuleb märkida, et rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 erinevate keeleversioonide kohaselt peab kaebus olema kooskõlas kahe asjaomase määruse kõigi sätetega, samas kui prantsus- ja kreekakeelne versioon näevad ette, et apellatsiooninõukogu peab kontrollima kaebuse kooskõla ainult alusmääruse artiklitega 67, 68 ja 69 ning rakendusmääruse artikliga 45.
However, since the need for a uniform interpretation of Community regulations makes it impossible for a given piece of legislation to be considered in isolation and requires that, in case of doubt, it should be interpreted and applied in the light of the versions existing in the other official languages (see Case C-64/95 Lubella [1996] ECR I-5105, paragraph 17 and the caselaw cited therein), the Court takes the view that the French and Greek versions of Article 49(1) of the implementing regulation do not give that passage a different meaning from that of the other language versions and that they must be interpreted and applied in the light of the versions which exist in the other official languages (see, to that effect, Case C-177/95 Ebony Maritime and Loten Navigation [1997] ECR I-1111, paragraphs 29 to 31).
Kuna ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise vajadus välistab selle, et teatavat teksti käsitletakse isoleeritult, vaid nõuab kahtluse korral, et seda tõlgendataks ja kohaldataks teiste ametlike keelte versioone arvestades (vt Euroopa Kohtu 17. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-64/95: Lubella, EKL 1996, lk I-5105, punkt 17 ja viidatud kohtupraktika), leiab Esimese Astme Kohus, et rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 prantsus- ja kreekakeelne versioon ei anna sellele lõigule teiste keeleversioonidega võrreldes erinevat tähendust ning neid tuleb tõlgendada ja kohaldada teistes ametlikes keeltes koostatud versioone silmas pidades (vt selle kohta Euroopa Kohtu 27. veebruari 1997. aasta otsus kohtuasjas C-177/95: Ebony Maritime ja Loten Navigation, EKL 1997, lk I-1111, punktid 29–31).
With regard to the twofold obligation to inform and to request remedial action, it should be pointed out, first of all, that it can be seen from the Danish, Dutch, English, German, Italian and Spanish versions of Article 49(1) of the implementing regulation that the expression ‘if possible’ makes the obligation to inform and to request remedial action subject to the objective possibility that the deficiencies found can be rectified.
Seoses kahekordse kohustusega teavitada ja nõuda puuduse kõrvaldamist, tuleb esiteks märkida, et muu hulgas saksa, inglis-, taani, hispaania, itaalia, ja hollandikeelsetest versioonidest tuleneb, et rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 sõnad „võimaluse korral” seavad teavitamise ja puuduse kõrvaldamise nõudmise kohustuse sõltuvusse objektiivsest võimalikkusest, kas tuvastatud puudusi on võimalik kõrvaldada.
Thus, contrary to what the applicant claims, that provision requires the Board of Appeal to assess whether it is possible for an appellant to remedy a deficiency in order to limit the request for remedial action to corrections which are possible.
Vastupidiselt hageja käsitlusele kohustab see säte apellatsiooninõukogu hindama hageja võimalust puudust kõrvaldada, et piirata võimalikke puuduse kõrvaldamise nõudeid.
Since the objective of the obligation to inform and to request remedial action laid down in Article 49(1) of the implementing regulation is to permit an appellant to remedy the deficiencies found by the Board of Appeal within the period specified, it must be possible for those deficiencies to be remedied.
Kuna rakendusmääruse artikli 49 lõikes 1 sätestatud teavitamise ja puuduse kõrvaldamise nõudmise kohustuse eesmärk on võimaldada hagejal ettenähtud tähtajaks parandada apellatsiooninõukogu tuvastatud puudusi, peab neid puudusi olema võimalik kõrvaldada.
However, as the CPVO and the intervener point out, a lack of locus standi cannot be remedied.
Nagu väidavad sordiamet ning menetlusse astuja, ei ole kaebeõiguse puudumist võimalik kõrvaldada.
In addition, Article 49(1) of the implementing regulation designates the matters which are to be remedied as ‘irrégularités’ in French, ‘Mängel’ in German,
Peale selle tähistatakse rakendusmääruse artikli 49 lõikes 1 seda, mille puudusi tuleb kõrvaldada, prantsuse keeles sõnaga „irrégularités”, saksa keeles sõnaga „Mängel”,
Similarly, the terms ‘rectifié’ in French, ‘berichtigt’ in German, ‘berigtiges’ in Danish, ‘rettificato’ in Italian and ‘regularizado’ in Portuguese, used in the second sentence of Article 49(1) of the implementing regulation, refer, rather, to the correction of formal errors (see, for example, Rule 53 in Regulation No 2868/95 and, for the French, German and Danish terms, Article 12(2) of Regulation No 2245/2002) and not to an application to introduce additional arguments or evidence that a party has not yet put forward and which relate to substantive aspects of the admissibility of its action, such as locus standi.
Samuti osundavad rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 teises lauses kasutatud prantsuskeelne sõna „rectifié”, saksakeelne sõna „berichtigt”, taanikeelne sõna „berigtiges”, itaaliakeelne sõna „rettificato” ja portugalikeelne sõna „regularizado” pigem formaalsete vigade parandamisele (vt nt määruse nr 2868/95 eeskirja 53 ja prantsus-, saksa- ja taanikeelsete sõnade osas määruse nr 2245/2002 artikli 12 lõiget 2) mitte selliste argumentide või tõendite täiendamise nõudele, mida menetluspool ei ole esitanud ning mis puudutavad tema kaebuse vastuvõetavuse olulisi asjaolusid, nagu kaebeõigus.
Thus, the view must be taken that Article 49(1) of the implementing regulation did not oblige the Board of Appeal to require the applicant to remedy a lack of locus standi that it had established, inasmuch as that deficiency is a substantive defect which cannot be ‘rectified’ within the meaning of the second sentence of that provision and for which there is no remedy.
Seega tuleb märkida, et rakendusmääruse artikli 49 lõige 1 ei kohusta apellatsiooninõukogu hagejalt nõudma puuduse kõrvaldamist, mis seisneb kaebeõiguse tuvastatud puudumises, kuna selline puudus on sisuline puudus, mida ei saa „kõrvaldada” selle sätte teise lause mõttes.
Secondly, it must be considered that the obligation to inform is linked to that of requiring the applicant to remedy deficiencies capable of being remedied.
Teiseks tuleb märkida, et teavitamiskohustus on seotud kohustusega nõuda nende puuduste kõrvaldamist, mida on võimalik kõrvaldada.
Since Article 49(1) of the implementing regulation requires the Board of Appeal to ascertain whether the appeal complies with all the provisions of the basic regulation and the implementing regulation, it would otherwise be obliged to inform the applicant of all problems relating to admissibility, including those which could not be remedied, which would be contrary to the objective of that provision, as set out in paragraph 34 above.
Vastasel korral oleks rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 alusel, mis kohustab apellatsiooninõukogu kontrollima kaebuse kooskõla alus- ja rakendusmääruse kõigi sätetega, apellatsiooninõukogu kohustatud teavitama kõigist vastuvõetavuse probleemidest, k.a nendest, mida ei saa kõrvaldada, mis aga oleks vastuolus selle sätte eespool punktis 34 esitatud eesmärgiga.
Although, in specific situations, informing an appellant of a problem of admissibility which cannot be remedied may certainly protect that appellant from a decision based on reasoning which has not been subject to an exchange of views, such a general obligation to inform would most often be a burden for the Board of Appeal and, at the same time, ineffective, since that appellant would be unable to
Kuigi eriolukordades võib kõrvaldamatust vastuvõetavuse probleemist teavitamine kindlasti kaitsta sellise otsuse tegemise eest, mis tugineb läbivaidlemata põhjendusele, oleks niivõrd üldine teavitamiskohustus apellatsiooninõukogu jaoks enamasti
In addition, it must be borne in mind that, in this case, the applicant’s lack of locus standi had already been raised by the parties and was one of the elements in the case.
Lisaks tuleb meelde tuletada, et käesoleval juhul olid menetluspooled hageja kaebeõiguse puudumise probleemi juba tõstatanud ning see oli üks vaidluse esemeist.
At the time of the application for leave to intervene, made on 24 February 2005, the applicant had been warned of the problem, with the effect that information from the Board of Appeal was no longer necessary for it to state its views.
Hageja on sellest probleemist olnud teadlik 24. veebruari 2005. aasta menetlusse astumise taotlusest alates, mistõttu ei olnud apellatsiooninõukogu poolne teavitamine selleks, et ta saaks võtta oma seisukoha, enam vajalik.
In its written statement of 14 April 2005, the applicant reacted to the intervener’s allegations and set out the reasons why it considered that it had locus standi.
Hageja vastas 14. aprilli 2005. aasta kirjalikus seletuses menetlusse astuja väidetele ja esitas oma kaebeõiguse olemasolu põhjendused.
In addition, the intervener, in its written statement of 29 July 2005, set out its arguments as to why the applicant lacked locus standi and the CPVO also argued in its written statement that the applicant did not have locus standi.
Lisaks täpsustas menetlusse astuja 29. juuli 2005. aasta kirjalikus seletuses oma argumente hageja kaebeõiguse puudumise kohta ja sordiamet leidis oma kirjalikus seletuses, et hagejal ei olnud kaebeõigust.
Moreover, contrary to the applicant’s argument, the reference in Article 49(1) of the implementing regulation to Article 68 of the basic regulation does not contradict that interpretation because, when that provision is implemented, problems of a formal nature, which are amenable to remedy, may also arise.
Peale selle ei keela rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 viide alusmääruse artiklile 68 – vastupidiselt hageja väidetele – sellist tõlgendust, kuna selle sätte rakendamisel võib tekkida ka formaalseid probleeme, mida on võimalik kõrvaldada.
For example, since that provision provides a legal remedy available to legal persons, they are required by Article 82 of the basic regulation to indicate the location of their seat or establishment, or the domicile of a procedural representative.
Näiteks, kuna see säte annab juriidilistele isikutele kaebeõiguse, siis on nad vastavalt alusmääruse artiklile 82 kohustatud märkima oma alalise asukoha või püsiva tegevuskoha või esindaja elukoha.
If such information is omitted, the Board of Appeal will be required to inform an appellant thereof and require it to remedy the deficiency.
Selliste andmete märkimata jätmise korral on apellatsiooninõukogu kohustatud hagejat sellest puudusest teavitama ja nõudma selle puuduse kõrvaldamist.
It follows that the Board of Appeal did not infringe Article 49(1) of the implementing regulation by not informing the applicant of its view that the applicant did not have locus standi and by not calling on it to remedy that deficiency.
Sellest tuleneb, et apellatsiooninõukogu ei rikkunud rakendusmääruse artikli 49 lõiget 1, kui ta ei teavitanud hagejat oma seisukohast, et hagejal ei ole kaebeõigust ning kui ta ei nõudnud selle kõrvaldamist.
Secondly, with regard to the alleged infringement of the principle of care and attention and the principle of sound administration, it should be noted that the applicant did not mention any circumstances pointing to an infringement of those principles,
Teiseks seoses väidetava hoolsuskohustuse ja hea halduse põhimõtete rikkumisega tuleb märkida, et hageja ei ole nende põhimõtete rikkumise tuvastamiseks esitanud ühtki asjaolu peale selle, et apellatsiooninõukogu ei teavitanud teda kaebeõiguse
However, it is clear, in particular from paragraphs 34 to 40 above, that the Board of Appeal’s position in that regard fulfilled the requirements of Article 49(1) of the implementing regulation and it was therefore not in breach of the principle of care and attention and the principle of sound administration.
Nagu muu hulgas eespool punktidest 34–40 tuleneb, et apellatsiooninõukogu see seisukoht oli kooskõlas rakendusmääruse artikli 49 lõike 1 nõuetega, ei rikkunud apellatsiooninõukogu hoolsuskohustuse ja hea halduse põhimõtteid.