natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The appellant’s third argument, to the effect that there is discrimination if a com -parison is made with pensioners living in Belgium, by virtue of the fact that the pensions paid to the latter were determined on the basis of the cost of living in Brussels as a capital city, was rejected by the Court of First Instance at paragraphs 116 to 130 of the judgment under appeal.
Kohtuotsuse punktides 116–130 jättis kõnealune kohus kõrvale apellandi kolmanda argumendi, millega viimane püüdis tõendada diskrimineerimise olemasolu võrreldes Belgias elavate pensionäridega asjaolu tõttu, et nende pensionid kinnitatakse, arvestades Brüsseli kui pealinna elukallidust.
The Court of First Instance, first, stated that, in accordance with the provisions of Article 1(3)(a)(ii) of Annex XI to the new Staff Regulations in conjunction with Article 3(5)(b) thereof, the correction coefficients applicable to pensions paid in Member States other than the Kingdom of Belgium are to be determined ‘with reference to Belgium’ and there is nothing in the new pension rules to lead to the conclusion that the legislature intended that pensioners residing in Belgium should have the advantage of a correction coefficient which took account of the cost of living in Brussels as a capital city.
Selle kohta märkis Esimese Astme Kohus kõigepealt, et vastavalt uute personalieeskirjade XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti a alapunktile ii koosmõjus artikli 3 lõike 5 punktiga b määratakse teistes liikmesriikides kui Belgia Kuningriigis makstavatele pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid kindlaks „võrreldes Belgiaga”, ning et uue pensioniskeemi puhul ei võimalda miski järeldada, et seadusandja tahtis soodustada Belgias elavaid pensionäre paranduskoefitsiendiga, mis võtab arvesse Brüsseli kui pealinna elukallidust.
It added, at paragraphs 120 to 123 of the judgment under appeal, that it is true that, when the transition was made from the ‘capital method’ to the ‘country method’, neither the basic amount of ‘Belgian’ pensions nor the 100% correction coefficient applied to that amount was reduced in a manner which took account of the new method.
Esimese Astme Kohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–123 lisaks selle tõelevastavust, et üleminekul „pealinna meetodilt” „riigi meetodile” ei toimunud „Belgia” pensioni alusmäära ega sellele kohaldatava 100% paranduskoefitsiendi osas mingit uue metodoloogiaga arvestavat vähendamist.
The Commission stated at the hearing that, in practice, the statisticians had reached the conclusion that the method consisting of measuring the difference between prices in Brussels and prices in another capital, such as London, provided a perfectly valid estimate of the difference between prices in Belgium and prices in the United Kingdom for all products but one, namely rents.
Selle kohta märkis komisjon kohtuistungil, et praktikas olid statistikud jõudnud järeldusele, et meetod, mis seisneb Brüsseli ja mõne teise pealinna, näiteks Londoni, hinnaerinevuste mõõtmises, pakub täiesti kehtiva hinnangu Belgia ja Ühendkuningriigi hinnaerinevustele kõigi kaupade osas ühe erandiga: nimelt üürihindadega.
The Commission stated that, in order to determine the correction coefficients to be applied to pensions, the statisticians compared average rents in the country in question with average rents in Belgium.
Komisjon täpsustas, et pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide kindlaksmääramiseks võrdlevad statistikud vastava riigi keskmisi üürihindu Belgia keskmiste üürihindadega.
On that basis, it could be concluded that ‘the difference between Brussels and the Belgian average is around 2%’.
Sel alusel on võimalik hinnata, et „erinevus Brüsseli ja Belgia keskmise vahel on umbes 2%”.
Nevertheless, a correction coefficient of 98% was not fixed for Belgium.
Vaatamata sellele ei kinnitatud seejärel Belgiale paranduskoefitsienti 98%.
At paragraph 124 of the judgment under appeal, the Court of First Instance pointed out that the explanations provided by the Commission related to the implementation
Esimese Astme Kohus tõdes selle kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124, et komisjoni selgitused puudutavad uue pensioniskeemi rakendamist – millega tegeles
2008 — CASE C-71/07 P of the new pension rules, as carried out by Eurostat (the statistical office of the European Communities) and finalised in the regulations adjusting correction coefficients applied to pensions, whereas the objection of illegality raised by the appellant refers only to Article 20 of Annex XIII to the new Staff Regulations.
Euroopa Ühenduste Statistikaamet (EUROSTAT) ja mis viidi lõpule pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide kohandamise eeskirjadega – samas kui apellandi esitatud õigusvastasuse väide puudutab ainult uute personalieeskirjade XIII lisa artiklit 20.
However, the lawfulness of a Community legislative act cannot depend on the manner in which it is applied in practice.
Ühenduse õigusakti õiguspärasus ei saa sõltuda selle akti praktikasse rakendamise viisist.
It added, at paragraph 125 of the judgment under appeal, that, in any event, in so far as the practice described by the Commission conferred an advantage upon pensioners residing in Belgium by departing from the new ‘country method’, it should be pointed out that respect for the principle of equal treatment must be reconciled with respect for the principle of legality, according to which a person may not rely, in support of his claim, on an unlawful act committed in favour of a third party.
Nimetatud kohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125, et osas, milles komisjoni poolt kirjeldatud praktika soodustas Belgias elavaid pensionäre, jättes viimased uuest „riigi meetodist” kõrvale, on igal juhul alust meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine tuleb ühitada kinnipidamisega õiguspärasuse põhimõttest, mille kohaselt keegi ei saa oma nõuete toetuseks tugineda teiste õigussubjektide kasuks sooritatud õigusrikkumisele.
Finally, at paragraphs 131 to 140 of the judgment under appeal, the Court of First Instance rejected the fourth argument, in which the appellant alleged discrimination in comparison with pensioners residing in one of the ‘less expensive’ Member States, who had had a correction coefficient of less than 100% applied to them before 1 May 2004 and for whom the new pension rules introduced a minimum correction coefficient of 100%, with the result that those pensioners had the benefit of a correction coefficient manifestly greater than the actual cost of living in their place of residence.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 131–140 lükkas Esimese Astme Kohus viimaks tagasi ka neljanda argumendi, milles apellant väitis, et eksisteerib diskrimineerimine võrreldes „madalama elukallidusega” riikides elavate pensionäridega, kellele kohaldati enne 1. maid 2004 100% väiksemat paranduskoefitsienti, ning kelle jaoks kehtestati uue skeemiga minimaalseks paranduskoefitsiendiks 100%, mille tulemusel kohaldatakse neile nüüd nende elukohaliikmesriigi tegelikku elukallidust märkimisväärselt ületavat paranduskoefitsienti.
At paragraphs 132 to 135 of the judgment under appeal, the Court of First Instance therefore found that that argument was inadmissible since the appellant had not established that he could benefit financially from a judgment declaring the application of a minimum correction coefficient of 100% to pensions paid to pensioners residing in the ‘less expensive’ Member States illegal.
Esimese Astme Kohus nentis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–135, et see argument on vastuvõetamatu, kuna apellant ei ole tõendanud, et kohtuotsus, mis tunnistab õigusvastaseks 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kohaldamise „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionisaajate pensionidele, võiks tuua talle rahalist kasu.
In particular, he did not claim that the alleged ‘financial gift’ to pensioners residing in such a Member State necessarily entailed a corresponding loss for pensioners residing in an ‘expensive’ Member State.
Eelkõige ei ole apellant tõendanud, et väidetav „rahaline kingitus” sellistes liikmesriikides elavatele pensionisaajatele toob tingimata kaasa vastava rahalise kaotuse „suure elukallidusega” liikmesriikides elavatele pensionäridele.
Moreover, since the Community pension scheme does not operate as a pension fund but is based on the principle of solidarity, the rule introducing a minimum correction coefficient of 100% did not have the effect in law of enriching the pensioners concerned at the expense of the category of pensioners to which the appellant belongs.
Lisaks ei tugine ühenduse pensioniskeem mitte pensionifondide mudelil, vaid solidaarsuspõhimõttel, nii et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestanud eeskiri ei too õigusliku tagajärjena kaasa asjaomaste pensionisaajate rikastumist selle pensionäride kategooria arvelt, kuhu kuulub apellant.
At paragraph 136 of the judgment under appeal, the Court of First Instance stated that, in any event, the introduction of a minimum correction coefficient of 100% cannot be characterised as manifestly arbitrary or inappropriate, since that rule was adopted in order to bring, as far as possible, the transitional arrangements protecting
Esimese Astme Kohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist ei saa pidada ilmselgelt omavoliliseks või ebasobivaks, arvestades, et selle reegli eesmärk on lähendada üleminekukorda, mis pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid säilitab, nii palju kui võimalik
To that extent, that rule merely anticipates, for a large number of Member States and the pensioners concerned, the abolition of correction coefficients applied to pensions.
Selles mõttes toob nimetatud reegel üksnes kaasa pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide ennetava kaotamise mitmete liikmesriikide ja pensionäride jaoks.
IV — The appeal
IV – Apellatsioonkaebus
By his appeal, Mr Campoli claims that the Court should:
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
— grant the appellant the relief sought by him in the proceedings at first instance, modified in the light of the inadmissibility of his claims regarding the household allowance and the education allowance and, therefore, annul the decision of the Appointing Authority of 13 December 2004 rejecting his complaint, along with, first, the decision of the Appointing Authority challenged in the complaint, which altered on 1 May 2004 the correction coefficient applicable to his pension, and, second, his pension statements, in so far as they apply that decision from May 2004; and
– rahuldada apellandi esimeses astmes esitatud nõuded, mida on muudetud seoses majapidamis- ning õppetoetuse nõuete vastuvõetamatusega, ning tühistada ametisse nimetava asutuse poolt 13. detsembril 2004 .aastal langetatud kaebuse rahuldamata jätmise otsus tervikuna, sh esiteks ametisse nimetava asutuse otsus, mille apellant vaidlustas kaebuses, ning mis muutis alates 1. maist 2004 tema pensionile kohaldatavat paranduskoefitsienti ja teiseks pensioniteatised, kuna need täidavad eelnimetatud otsust alates 1. maist 2004, ja
— order the defendant to pay all the costs.
– mõista kõik kohtukulud välja vastustajalt.
The Commission, which also lodged a cross-appeal, contends that the Court should:
Komisjon, kes esitas ka vastuapellatsioonkaebuse, palub Euroopa Kohtul:
— dismiss the appeal as inadmissible;
– jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata;
— in the alternative, dismiss the appeal in its entirety as unfounded; and
– teise võimalusena, jätta see tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
— order the appellant to pay all the costs.
– mõista kõik kohtukulud välja F. Campolilt.
The Council contends that the Court should:
Euroopa Liidu Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
— dismiss the appeal as unfounded; and
– jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
— order the appellant to pay the costs.
– mõista kohtukulud välja F. Campolilt.
By his appeal, the appellant challenges the findings of the Court of First Instance concerning the first, third and fourth arguments put forward in support of that part of his plea alleging infringement of the principle of equal treatment.
Apellatsioonkaebuses vaidlustab apellant hinnangu, mille Esimese Astme Kohus andis võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väiteosa põhjenduseks toodud esimesele, kolmandale ja neljandale argumendile.
Relying on a single plea in law in his appeal, the appellant claims that the Court of First Instance failed to have proper regard to the principle of equal treatment, the principle of the rights of the defence, the principle of equal treatment of the parties before the Community judicature, the obligation to state reasons, which is binding on the institutions, the concept of legal interest in bringing proceedings in the context of an objection of illegality, and its own obligation to state reasons.
Esitades apellatsioonkaebuses ühe ainsa väite, toob apellant selle põhjendustes esile, et Esimese Astme Kohus eiras võrdse kohtlemise põhimõtet, kaitseõiguse põhimõtet, poolte võrdsuse põhimõtet ühenduse kohtus, institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust, menetluse algatamise huvi mõistet seaduslikkuse vaidlustamise raames ning oma põhjendamiskohustust.
Before considering whether this plea is well founded, it is necessary to rule on the Commission’s cross-appeal, since it seeks a declaration that the appellant’s appeal is inadmissible.
Enne selle väite põhjendatuse uurimist tuleb otsustada komisjoni esitatud vastuapellatsioonkaebuse üle, sest viimane nõuab selles apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks tunnistamist.
A — The cross-appeal
A – Vastuapellatsioonkaebus
The Commission maintains that the Court of First Instance should have declared inadmissible, of its own motion, the first, third and fourth arguments put forward in support of the part of the plea alleging infringement of the principle of equal treatment since those arguments were not raised at the pre-litigation stage.
Komisjoni hinnangul oleks Esimese Astme Kohus pidanud omal algatusel tunnistama vastuvõetamatuks võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väiteosa põhjenduseks toodud esimese, kolmanda ja neljanda argumendi, sest neid ei olnud esitatud kohtueelse menetluse etapis.
It argues that, in his complaints submitted in the pre-litigation procedure, the appellant raised, in relation to the part of that plea, only the second argument, alleging discrimination between officials and pensioners, and that that argument is separate from the three other arguments put forward subsequently.
Komisjon väidab selle kohta, et kohtueelses menetluses esitatud kaebuses tõi apellant selle väiteosa raames välja üksnes teise argumendi, mille kohaselt eksisteerib ametnike ja pensionäride vaheline diskrimineerimine, ning et see oli eraldiseisev kolmest ülejäänud argumendist, mis esitati hiljem.
The Commission states in its rejoinder that the purpose of its cross-appeal is to have the appeal declared inadmissible, since it refers exclusively to the three inadmissible arguments.
Komisjon täpsustab oma vasturepliigis, et tema vastuapellatsioonkaebuse eesmärk on saavutada apellatsioonkaebuse tunnistamine vastuvõetamatuks, sest selles on viidatud üksnes kolmele vastuvõetamatule argumendile.
It acknowledges that, even formulated in that way, the purpose of its cross-appeal does not conform fully with the terms of Article 56 of the Statute of the Court of Justice, but it considers that the Court is none the less required to consider of its own motion whether the Court of First Instance erred in law in not declaring the three arguments at issue inadmissible of its own motion.
Komisjon tunnistab, et isegi selliselt sõnastatuna ei vasta tema vastuapellatsioonkaebuse ese täielikult Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 sõnastusele, ent leiab siiski, et Euroopa Kohus on kohustatud omal algatusel uurima, kas Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, jättes kolm kõnesolevat argumenti omal algatusel vastuvõetamatuks tunnistamata.
In the appellant’s view, the cross-appeal is inadmissible since, contrary to the requirements of the aforementioned Article 56, the Commission was not unsuccessful in its submissions at first instance.
Apellandi sõnul on vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatu, kuna vastupidi eelnimetatud artiklis 56 nõutule, ei jäetud komisjoni poolt esimeses astmes esitatud nõudeid rahuldamata.
In particular, it did not plead that the action was inadmissible and the Court of First Instance fully accepted its pleas by dismissing the action as unfounded.
Eeskätt ei nõudnud komisjon hagi vastuvõetamatuks tunnistamist ja Esimese Astme Kohus rahuldas tema nõuded täies ulatuses, jättes kõnealuse hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Moreover, although it has brought a cross-appeal, the Commission does not seek to have the judgment under appeal set aside, in whole or in part.
Ehkki komisjon esitas vastuapellatsioonkaebuse, ei nõudnud ta vaidlustatud kohtuotsuse osalist ega täielikku tühistamist.
In the alternative, the appellant maintains that the cross-appeal is unfounded.
Teise võimalusena märgib apellant, et vastuapellatsioonkaebus on põhjendamatu.
The first, third and fourth arguments in question are linked to the infringement of the principle of equal treatment relied on in his complaint.
Esimese, kolmas ja neljas kõnealune argument on tegelikult seotud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega, mida ta väitis juba kaebuses.
In the contested decision,
Vaidlusaluses otsuses
The report for the hearing of the Court of First Instance clearly states the four arguments put forward by the appellant in support of the allegation of infringement of the principle of nondiscrimination and the Commission did not criticise the report or contest the admissibility of those arguments.
Esimese Astme Kohtu istungi ettekandes toodi selgesti välja apellandi poolt mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väidete põhjenduseks esitatud neli argumenti, ilma et komisjon oleks arvustanud seda ettekannet või nimetatud argumente.
Pursuant to the second paragraph of Article 56 of the Statute of the Court of Justice, an appeal may be brought by any party which has been unsuccessful, in whole or in part, in its submissions.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu alusel võib otsuse edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud.
As the Commission itself states in its rejoinder, the judgment under appeal grants the form of order it sought before the Court of First Instance in its entirety.
Nagu möönab esitatud vasturepliigis ka komisjon ise, rahuldati vaidlustatud kohtuotsusega tema Esimese Astme Kohtule esitatud nõuded täies ulatuses.
It should be pointed out, in particular, that, although it pleaded that the appellant’s claims in regard to the household allowance and the education allowance were inadmissible on the ground that they had not been raised in the complaint, the Commission did not contend before the Court of First Instance that the part of the plea alleging infringement of the principle of equal treatment was inadmissible.
Ennekõike tuleb välja tuua, et viidates Esimese Astme Kohtus küll apellandi majapidamis- ja õppetoetust puudutavate väidete vastuvõetamatusele, sest need ei sisaldunud kaebuses, ei ole komisjon kuidagi maininud võrdse kohtlemise põhimõtte kohta esitatud väidete vastuvõetamatust.
Moreover, as is clear from Article 61 of the Statute of the Court of Justice, inter alia, all appeals must seek the setting-aside in whole or in part of a judgment of the Court of First Instance, since the Court of Justice may itself give final judgment in the matter, where the state of the proceedings so permits, or refer the case back to the Court of First Instance for judgment.
Lisaks tuleneb eeskätt Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 61, et iga apellatsioonkaebus peab olema esitatud Esimese Astme Kohtu otsuse täielikuks või osaliseks tühistamiseks, arvestades, et Euroopa Kohus võib tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks.
In this case, the Commission’s cross-appeal does not seek to have the judgment under appeal set aside but rather a declaration that the principal appeal lodged by the appellant is inadmissible.
Käesolevas asjas ei soovi komisjon vastuapellatsioonkaebusega saavutada vaidlusaluse kohtuotsuse tühistamist, vaid apellandi esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks tunnistamist.
It follows that the cross-appeal must be dismissed as inadmissible.
Neil kaalutlustel tuleb jätta vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata.
B — The principal appeal
B – Apellatsioonkaebus
The findings made by the Court of First Instance in relation to the first argument, alleging infringement of the principle of equal treatment and claiming that the new ‘country method’ did not guarantee equality of purchasing power for all pensioners
Esimese Astme Kohtu hinnang esimesele argumendile, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, sest uus „riigi meetod” ei taga kõigile pensionäridele samaväärset ostujõudu a) Poolte argumendid
The appellant claims that by rejecting that first argument, the Court of First Instance failed to have proper regard to the principle of equal treatment and the obligation to state reasons, which is binding on the Community judicature.
Apellant väidab, et esimese väite tagasilükkamisega rikkus Esimese Astme Kohus võrdse kohtlemise põhimõtet ja ühenduse kohtul lasuvat põhjendamiskohustust.
In fact, the judgment under appeal places the legislature’s broad discretion above that principle.
Nimelt asetab vaidlustatud kohtuotsus seadusandja ulatusliku kaalutlusõiguse sellest põhimõttest kõrgemale.
Paragraph 105 of that judgment is decisive in that regard.
Antud küsimuses on määravaks kõnealuse kohtuotsuse punkt 105.
The existence of a sufficiently long transitional period, referred to by the Court of First Instance, is an important factor to be taken into account when considering whether the principles of legal certainty, non-retroactivity and acquired rights have been adhered to but is irrelevant to the consideration of whether a measure is lawful in the light of the principle of equal treatment.
Piisava kestusega üleminekuaja olemasolu, mille Esimese Astme Kohus esile tõi, on oluline element hinnangu andmisel õiguskindluse, tagasiulatuva jõu keelu ja omandatud õiguste põhimõtteist kinnipidamisele, ent ei puutu asjasse, kontrollides meetme õiguspärasust seoses võrdse kohtlemise põhimõttega.
The appellant also points out that a correction coefficient determined in accordance with the ‘country method’ disregards the principle of equal treatment inasmuch as it does not make it possible to reflect, even approximately, the cost of living in
Apellant rõhutab lisaks, et „riigi meetodi” järgi kinnitatud paranduskoefitsient rikub võrdse kohtlemise põhimõtet, sest see ei võimalda isegi mitte ligilähedaselt kajastada riigi elukallidust ega järelikult ka täita endiste ametnike ostujõu samaväärsuse
The new method, in fact, penalises pensioners living in the capital or other ‘expensive’ cities or regions who find it impossible to meet the costs connected with their place of residence.
Nimelt kahjustab uus meetod apellandi sõnul pealinnas või teistes „suure elukallidusega” linnades või piirkondades elavaid pensionäre ja muudab neil võimatuks elukohaga seotud kulude katmise.
In the Commission’s view, paragraph 105 of the judgment under appeal simply gives due effect to the legislature’s discretion in the matter in question.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 on komisjoni sõnul üksnes tehtud järeldused seadusandjale kõnealuses valdkonnas kuuluvast kaalutlusõigusest.