natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In order to ensure legal certainty and the sound administration of justice, it is necessary — if an action or, more specifically, a plea in law is to be admissible — that the basic legal and factual particulars relied on be indicated coherently and intelligibly in the application itself (see, with regard to the admissibility of an action, Case T-348/94 Enso Española v Commission [1998] ECR II-1875, paragraph 143, and T. Port v Commission, cited in paragraph 71 above, paragraph 91).
Õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise tagamiseks peavad selleks, et hagi, või täpsemalt hagi aluseks olev väide oleks vastuvõetav, hagi aluseks olevad põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud nähtuma ühtselt ja arusaadavalt hagiavaldusest endast (vt seoses hagi vastuvõetavusega Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T-348/94: Enso Española vs. komisjon, EKL II-1875, punkt 143, ja eespool punktis 71 viidatud kohtuotsus T. Port vs. komisjon, punkt 91).
In the present case, the arguments put forward in support of the third plea in law lack clarity and precision as regards identification of the provisions of the Commission’s Rules of Procedure which are alleged to have been infringed when the contested letters were adopted, notwithstanding the fact that the Commission’s Rules of Procedure are published, in all the languages of the European Union, in the Official Journal of the European Communities (OJ 2000 L 308, p. 26).
Käesoleval juhul on kolmanda väite toetuseks esitatud argumendid ebaselged ja ebatäpsed osas, mis puudutab vaidlustatud kirjade vastuvõtmisel väidetavalt rikutud töökorra eeskirjade määratlemist, samas kui komisjoni töökord on dokument, mis on kõigis Euroopa Liidu keeltes avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT 2000, L 308, lk 26; ELT eriväljaanne 01/03, lk 213).
The Commission is thus justified in arguing that the way in which the present plea is set out in the application is not sufficiently clear and precise to enable it to prepare its defence.
Komisjon väidab seega põhjendatult, et käsitletavast väitest hagiavalduses esitatud ülevaade ei olnud nii selge ja täpne, et see võimaldaks komisjonil end kaitsta.
Nor does it enable the Court to determine whether the plea is well founded.
Lisaks ei võimalda see Esimese Astme Kohtul selle alusel otsustada, et käsitletav väide on põhjendatud.
Consequently, the third plea in law must be rejected as inadmissible.
Järelikult tuleb kolmas väide vastuvõetamatuse tõttu kõrvale jätta.
The fourth plea in law, alleging infringement of Article 32 of the general regulation and of points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004, and the fifth plea in law, alleging infringement of the provisions concerning the eligibility of expenditure
Neljas väide, mis puudutab üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktide 1 ja 2 rikkumist, ja viies väide, mis puudutab kulutuste abikõlblikkusega seotud sätete rikkumist
The Italian Republic claims that the contested letters infringe Article 32 of the general regulation and Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 inasmuch as they are based on the general rule at issue.
Itaalia Vabariik väidab, et vaidlustatud kirjad rikuvad üldmääruse artiklit 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 osas, milles nad rajanevad vaidlusalusele üldreeglile.
In the event that Regulation No 448/2004 could provide a basis for the general rule at issue, the Italian Republic raises a plea of illegality in respect of that regulation, on the ground that it infringes Article 32 of the general regulation .
Juhul kui vaidlusaluse üldreegli aluseks võib olla määrus nr 448/2004, väidab hageja, et ka see on õigusvastane, kuna see on vastuolus üldmääruse artikliga 32.
The Italian Republic argues that the approach adopted by the Court of Justice in the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, cannot be transposed to the present case .
Itaalia Vabariik märgib, et lahendus, millele Euroopa Kohus jõudis eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses, ei ole käesolevale asjale ülekantav.
First, point 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000, on which that approach is based, was substantially amended by Regulation No 448/2004.
Esiteks, määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkti 2, millele see lahendus tugineb, on määrusega nr 448/2004 oluliselt muudetud.
Secondly, the present dispute is concerned solely with Article 30 of the general regulation and the provisions of the Annex to Regulation No 448/2004, which govern the eligibility of expenditure incurred by final beneficiaries, whereas the judgment of the Court of Justice interpreted a different provision — Article 32 of the general regulation — which governs the payment by the Commission of contributions from the Structural Funds.
Teiseks puudutab käesolev vaidlus üksnes üldmääruse artiklit 30 ja määruse nr 448/2004 lisa sätteid, mis reguleerivad lõplike abisaajate kantud kulude abikõlblikkust, samas kui Euroopa Kohtu otsuses on tõlgendatud üht teist sätet, üldmääruse artiklit 32, mis puudutab komisjoni tehtavaid fondide toetuse makseid.
The Italian Republic also denies that Article 32 of the general regulation and Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 can be interpreted along the lines of the general rule at issue.
Lisaks vaidleb Itaalia Vabariik vastu sellele, et üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 võidaks tõlgendada vaidlusaluse üldreegli tähenduses.
First of all, neither the provisions of the general regulation nor those of Regulation No 448/2004 permit account to be taken of the activities of final recipients for the
Esiteks ei võimalda üldmääruse või määruse nr 448/2004 sätted selleks, et hinnata ettemaksete abikõlblikkust, arvestada toetussummade lõppsaajate tegevust.
On the contrary, the new provisions laid down in Council Regulation (EC) No 1083/2006 of 11 July 2006 laying down general provisions on the European Regional Development Fund, the European Social Fund and the Cohesion Fund and repealing the general regulation (OJ 2006 L 210, p. 25) confirm that the provisions of the general regulation did not permit account to be taken of the activities of final recipients.
Nõukogu 11. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1083/2006, millega nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi ja Ühtekuuluvusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1260/1999 (ELT L 210, lk 25) kinnitab vastupidi, et viimati nimetatud määruse sätted ei võimaldanud seniajani arvestada toetussummade lõppsaajate tegevust.
That only became possible when the concept of ‘beneficiary’ was amended by Regulation No 1083/2006.
Selle arvestamise tegi võimalikuks alles määrusega nr 1083/2006 muudetud „toetusesaaja” mõiste.
Secondly, point 2.1 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 confirms by implication the eligibility for a contribution from the Structural Funds of unsupported advance payments, in that it requires final beneficiaries to produce documentary evidence only of payments made by way of ‘interim payments and payments of the final balance’.
Teiseks, määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punkt 2.1 määratleb põhjendamata ettemaksed vaikimisi fondide toetuseks abikõlblikena, pannes üksnes lõplikele abisaajatele kohustuse tõendada „lõplike abisaajate vahe- ja lõppmakseid”.
Thirdly, the principle of the necessity of State aid — according to which aid may be declared compatible with Community law only if it benefits undertakings which do not have sufficient financial resources of their own to carry out the proposed investment — precludes making the eligibility of advance payments conditional upon submission of documents proving that the aid has been used by the final recipients.
Kolmandaks oleks riigiabi vajalikkuse põhimõttega, mille kohaselt abi saab pidada ühenduse õigusega kooskõlas olevaks üksnes juhul, kui seda antakse ettevõtjatele, kellel ei ole piisavalt omavahendeid kavandatud investeeringu teostamiseks, vastuolus see, kui ettemaksete abikõlblikkus sõltuks abi kasutamist puudutavate dokumentaalsete tõendite esitamisest toetussummade lõppsaajate poolt.
By virtue of that principle, advance payments must always precede the investment to be carried out by the undertakings.
Selle põhimõtte kohaselt peab ettemaksete väljamaksmine alati eelnema ettevõtjate investeeringutele.
Just as it justifies the treatment of payments into venture capital, loan and guarantee funds as eligible expenditure, as provided for in point 1.3 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004, the principle of the necessity of State aid implies recognition of the eligibility of unsupported advance payments.
Nii nagu on põhjendatud, et riskikapitali-, laenu- ja tagatisfondidesse tehtavaid makseid käsitatakse abikõlblikena, nagu on ette nähtud määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktis 1.3, tuleneb riigiabi vajalikkuse põhimõttest ka see, et põhjendamata ettemaksed peab lugema abikõlblikeks.
Finally, the provisions of the Annex to Regulation No 448/2004 concerning depreciation, contributions in kind and overheads show that the special nature of certain expenditure may justify its eligibility not being made conditional upon the submission of documents proving its use .
Viimaseks, määruse nr 448/2004 lisa sätted, mis puudutavad amortisatsiooni, mitterahalisi sissemakseid ja üldkulusid, annavad tunnistust sellest, et teatavate kulude erilisus võib õigustada seda, et nende abikõlblikkust ei seataks sõltuvusse nende kasutamist puudutavate tõendavate dokumentide esitamisest.
The Commission contests all the arguments put forward by the Italian Republic .
Komisjon vaidleb vastu kõigile Itaalia Vabariigi esitatud argumentidele.
It contends that insofar as the contested letters refer to the general rule at issue or are an application of that rule, they are consistent with the letter and the spirit of Article 32 of the general regulation and of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Ta toob välja, et vaidlustatud kirjad on osas, milles nad viitavad vaidlusalusele üldreeglile või kohaldavad seda, kooskõlas üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 sätte ja mõttega.
Consequently, it asks that the fourth and fifth pleas in law be rejected.
Seetõttu taotleb ta neljanda ja viienda väite tagasilükkamist.
As regards the plea of illegality raised in respect of Regulation No 448/2004, alleging it to be unlawful in the light of Article 32 of the general regulation, the Commission contends that that plea is inadmissible since it was raised out of time and because, in any event, Regulation No 448/2004 complies with the general regulation .
Seoses väitega, et määrus nr 448/2004 on üldmääruse artikli 32 seisukohalt õigusvastane, märgib komisjon, et see väide on vastuvõetamatu, kuna see on esitatud hilinenult ja kuna nimetatud määrus on igal juhul üldmäärusega kooskõlas.
By its fourth and fifth pleas in law, the Italian Republic argues essentially that the Commission misinterpreted Article 32 of the general regulation and Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004 by extrapolating the general rule at issue from those provisions.
Neljanda ja viienda väitega ütleb Itaalia Vabariik sisuliselt, et komisjon on tõlgendanud üldmääruse artiklit 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 ekslikult, kui ta tuletas neist sätetest vaidlusaluse üldreegli.
It should be pointed out at the outset that, in the judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, the Court of Justice answered, on the basis of Article 32 of the general regulation and Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000, the question whether — and, if so, under what conditions — advance payments are eligible for a contribution from the Funds.
Kõigepealt tuleb märkida, et eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses vastas Euroopa Kohus üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 põhjal küsimusele kas, ja kui, siis millistel tingimustel, on ettemaksed abikõlblikud fondide toetuse saamiseks.
In that context, the Court of Justice pointed out, first, that one of the objectives of the general regulation, set out in recital 43 in the preamble thereto, is to assure sound financial management by providing that expenditure is to be duly justified and certified (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 44).
Sellega seoses toonitas Euroopa Kohus esiteks, et üks üldmääruse eesmärkidest, mida meenutatakse selle 43. põhjenduses, on usaldusväärse finantsjuhtimise tagamine, nähes ette kulutuste nõuetekohase põhjendamise ja tõendamise (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 44).
That objective explains why the system introduced by Article 32 of the general regulation and by Rule No 1 of the Annex to
See eesmärk selgitab, miks põhineb üldmääruse artikliga 32 ja määruse nr 1685/2000 lisa eeskirjaga 1 sätestatud
Regulation No 1685/2000 is based on the principle of reimbursement of expenses (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 45).
KOMISJON kord kulude hüvitamise põhimõttel (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 45).
That implies that, as a rule, eligibility of expenditure paid out by national bodies is conditional upon proof being submitted to the Commission of its use for the project financed by the European Union . Such proof can be provided by means of receipted invoices or, where that is not possible, by accounting documents of equivalent probative value (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 46).
See tähendab, et üldjuhul sõltub liikmesriigi asutuste tehtud kulutuste abikõlblikkus komisjoni talitustele esitatavatest tõenditest abisummade kasutamise kohta Euroopa Liidu poolt rahastatavates projektides; sellisteks tõenditeks võivad olla maksekviitungid, või kui see ei ole võimalik, siis samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumendid (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 46).
Although it is true that where the Commission pays the national authorities — by way of a payment on account as provided for in Article 32(2) of the general regulation — an amount equal to 7% of the contribution from the Structural Funds to the assistance in question, those authorities are not required to submit, at that early stage, documents attesting to expenditure paid out (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 47), they must nevertheless submit such documents when an interim payment or payment of the final balance is made (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 49).
Kuigi komisjon teeb liikmesriikide ametiasutustele üldmääruse artikli 32 lõikega 2 ette nähtud ettemakseid, mille suurus on 7% struktuurifondi osalusest kõnealuses abis, ilma et juba selles etapis nõutaks tehtud kulutuste kohta tõendavate dokumentide esitamist (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 47), on siiski nõutav, et sellised dokumendid esitataks vahe- ja lõppmaksete puhul (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 49).
In conclusion, the Court decided that the rule that advance payments made by Member States in relation to an aid scheme, and declared by them as interim payments and payments of the final balance, are not eligible for a contribution from the Structural Funds unless documents are submitted proving their use by the final recipients is consistent with Article 32 of the general regulation and points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000 (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraph 50).
Kokkuvõttes otsustas Euroopa Kohus, et reegel, mille kohaselt abikava raames liikmesriikide tehtud ettemaksed, mis on deklareeritud vahe- ja ettemaksetena, ei ole abikõlblikud struktuurifondide toetuse saamiseks, kui tõendavaid dokumente ei ole esitatud, on kooskõlas nii üldmääruse artikliga 32 kui määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punktidega 1 ja 2 (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punkt 50).
None of the circumstances invoked by the Italian Republic precludes the approach adopted by the Court of Justice in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, from being transposed to the present case, so that the general rule at issue can be regarded as complying with Article 32 of the general regulation and points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 448/2004.
Ükski Itaalia Valitsuse esitatud põhjendustest ei välista seda, et kasutada ka käesoleva juhtumi puhul lahendust, milleni Euroopa Kohus jõudis eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses, kinnitamaks vaidlusaluse üldreegi vastavust üldmääruse artiklile 32 ja määruse nr 448/2004 lisa eeskirja 1 punktidele 1 ja 2.
The arguments based on the entry into force of Regulation No 448/2004 must be rejected.
Argumendid, mis puudutavad määruse nr 448/2004 jõustumist, tuleb tagasi lükata.
In the first place, Regulation No 448/2004 did not change either the meaning or the scope of Article 32 of the general regulation, in regard to which it merely laid down detailed implementing rules, as provided for in Article 53(2) of the general regulation .
Esiteks ei muutnud määrus nr 448/2004 ei üldmääruse artikli 32 sisu ega ulatust, vaid üksnes täpsustas selle rakendamiseeskirju vastavalt üldmääruse artikli 53 lõikes 2 ettenähtule.
In the second place, the reference added by Regulation
Määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkti 2 puhul paistab määrusega nr 448/2004 lisatud viide vajadusele tõendada „vahe- ja lõppmaksetena
No 448/2004 to point 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000, concerning the need to provide documentary evidence of the payments effected by final beneficiaries ‘as interim payments and payments of the final balance’, appears, having regard to the legislative context in which that rule is placed, to be a mere explanation of the rule previously applicable, not an amendment of that rule .
KOHTUOTSUS 12.12.2007 – KOHTUASI T-308/05 deklareeritavaid makseid” olevat oma normatiivset konteksti arvestades lihtsalt varasemalt kohaldatud normi selgitus, mitte selle muudatus.
The Court held, on the basis of points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000, that the principle of reimbursement of expenses applied only to payments made by the Commission in the form of an interim payment or payment of the final balance, within the meaning of the third subparagraph of Article 32(1) of the general regulation (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraphs 48 and 49).
Euroopa Kohus on määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punktide 1 ja 2 põhjal leidnud, et kulude hüvitamise põhimõte on kohaldatav üksnes nende komisjoni väljamaksete puhul, mida tehakse vahe- või lõppmaksetena üldmääruse artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses (eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punktid 48 ja 49).
The Italian Republic is therefore wrong to argue that Regulation No 448/2004 changed the meaning of points 1 and 2 of Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000.
Seega väidab Itaalia Vabariik ekslikult, et määrus nr 448/2004 muutis määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja punktide 1 ja 2 sisu.
Moreover, it contradicted itself on several occasions in its own pleadings by arguing that the relevant provisions of Regulation No 1685/2000 were materially identical before and after the entry into force of Regulation No 448/2004.
Muu hulgas räägivad talle selles osas vastu ka tema enda kirjalikud märkused, milles on mitmel korral järeldatud, et määruse nr 1685/2000 asjaomased sätted on sisuliselt samasugused nii enne kui pärast määruse nr 448/2004 jõustumist.
The fact that they are identical justifies, in the present case, the application by analogy of the judgment of the Court of Justice in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above.
See samasus põhjendab käesoleval juhul ka analoogia alusel selle lahenduse kasutamist, millele Euroopa Kohus jõudis eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses.
It is also necessary to reject the argument that the difference between the rules considered by the Court of Justice in its judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, and those at issue in the present case makes it impossible to apply that judgment by analogy.
Samuti tuleb tagasi lükata argument, et erinevus eespool punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses Euroopa Kohtu poolt analüüsitud õigusnormide ja käesolevas asjas vaadeldavate õigusnormide vahel välistab analoogia alusel kohaldamise.
It is clear from the Italian Republic’s own pleadings, and in particular from the fourth and fifth pleas in law put forward in the application, that the present dispute raises the question whether advance payments are eligible under Article 32 of the general regulation and the detailed rules for its implementation laid down in Regulation No 448/2004, that is to say, a question similar to the one considered by the Court of Justice in its judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03 (see paragraphs 85 and 87 above).
Itaalia Vabariigi enda kirjalikest märkustest, eelkõige hagis esitatud neljandast ja viiendast väitest tuleneb selgesti, et käesolev vaidlus tõstatab küsimuse, kas ettemaksed on abikõlblikud üldmääruse artikli 32 ja määruses nr 448/2004 olevate rakendamiseeskirjade tähenduses, st küsimuse, mis on analoogne 24. novembri 2005. aasta kohtuotsuses Euroopa Kohtu poolt analüüsituga (vt eespool punktid 85 ja 87).
Thus, for the same reasons as those set out by the Court of Justice in its judgment, and which are referred to in paragraphs 86 and 87 above, it must be held that the
Seetõttu, samadel põhjendustel, mis on esitatud nimetatud Euroopa Kohtu otsuses, ja mida on meenutatud eespool punktides 86 ja 87, tuleb asuda seiskohale, et
Consequently, without there being any need to rule on the objection of inadmissibility raised by the Commission, the plea of illegality raised by the Italian Republic in respect of Regulation No 448/2004 must be rejected.
Ilma et oleks vaja teha otsust komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väite kohta, tuleb Itaalia Vabariigi väide määruse nr 448/2004 õigusvastasuse kohta tagasi lükata.
Moreover, none of the arguments put forward by the Italian Republic gives ground for doubt as to whether the general rule at issue complies with the rules governing the eligibility of expenditure.
Lisaks ei sea ükski Itaalia Vabariigi esitatud argument kahtluse alla vaidlusaluse üldreegli vastavust kulude abikõlblikkust reguleerivatele õigusnormidele.
First of all, the argument that the applicable rules do not permit the activities of final recipients to be taken into account for the purposes of assessing the eligibility of advance payments must be rejected.
Seetõttu tuleb kõigepealt tagasi lükata argument, et kohaldatavad õigusnormid ei võimalda ettemaksete abikõlblikkuse hindamisel arvestada toetussummade lõppsaajate tegevust.
That argument was rejected by the Court of Justice, having already been argued before it on the basis of Article 32 of the general regulation and Rule No 1 of the Annex to Regulation No 1685/2000 (judgment in Joined Cases C-138/03, C-324/03 and C-431/03, cited in paragraph 36 above, paragraphs 39, 40 and 44 to 50).
Euroopa Kohus on selle argumendi, mis talle on juba esitatud üldmääruse artikli 32 ja määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 põhjal, tagasi lükanud (punktis 36 viidatud 24. novembri 2005. aasta kohtuotsus, punktid 39, 40 ja 44–50).
Nor can that argument be accepted after the entry into force of Regulation No 448/2004, which did not change either the meaning or the scope of the relevant applicable rules (see paragraph 90 above).
See argument ei pea paika ka pärast määruse nr 448/2004 kehtima hakkamist, kuna viimati nimetatud määrus ei muutnud ei vastavate kohaldatavate õigusnormide sisu ega ulatust (vt eespool punkt 90).