natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Bundesverwaltungsgericht takes the view, moreover, that neither the spirit nor the letter of Article 7(3) of Directive 96/62 confers a personal right to have an action plan drawn up.
Lisaks ei anna direktiivi 96/62 artikli 7 lõige 3 nimetatud kohtu hinnangul subjektiivset õigust nõuda sellise kava koostamist.
The referring court states that, even though the — albeit unlawful — failure to adopt an action plan does not, under national law, prejudice the rights of the applicant in the main proceedings, he is not without the means to ensure compliance with the legislation.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob välja, et kuigi tegevuskava koostamata jätmine, olgugi et see on õigusvastane, ei riku siseriikliku õiguse kohaselt põhikohtuasja kaebaja õigusi, on viimase käsutuses siiski vahendeid vastava regulatsiooni järgimise saavutamiseks.
Protection against the harmful effects of particulate matter PM₁₀ should
Kaitse peenosakeste PM10 kahjuliku mõju eest tuleks tagada
Thus, effective protection is assured, under the same conditions as those that would result from the drawing-up of an action plan.
Seeläbi tagatakse tegelik kaitse samadel tingimustel, mille annaks tegevuskava koostamine.
The Bundesverwaltungsgericht recognises, however, that there is a school of thought which draws different conclusions from the Community rules in question, namely that the third parties affected are entitled to have action plans drawn up, which appears to be confirmed by the judgment in Case C-59/89 Commission v Germany [1991] ECR I-2607.
Bundesverwaltungsgericht möönab siiski, et teatav osa õigusdoktriinist teeb kõnealustest ühenduse õiguse sätetest teistsugused järeldused, mille kohaselt kolmandatel huvitatud isikutel on õigus nõuda tegevuskava koostamist, mida tundub kinnitavat ka 30. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-59/89: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1991, lk I-2607).
In those circumstances, the Bundesverwaltungsgericht decided to stay the proceedings and to refer the following questions to the Court of Justice for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
Can an action plan be limited, on the principle of “one step at a time”, to measures which, while not
Kas järkjärgulist lähenemist järgiv tegevuskava võib piirduda nende
JANECEK guaranteeing compliance with the limit value, nevertheless contribute in the short term to improvements in ambient air quality?’
JANECEK meetmetega, mis ei taga küll piirtasemest kinnipidamist, kuid aitavad siiski kiiresti parandada välisõhu kvaliteeti?”
Taking the view that Directive 96/62 is designed to protect human health, the applicant in the main proceedings maintains that Article 7(3) of that directive constitutes a mandatory rule which requires an action plan to be drawn up even where there is merely a risk that a limit value may be exceeded.
Leides, et direktiivi 96/62 eesmärk on kaitsta inimese tervist, väidab põhikohtuasja kaebaja, et selle direktiivi artikli 7 lõike 3 puhul on tegemist kohustusliku normiga, mis nõuab tegevuskava koostamist isegi juhul, kui esineb kasvõi piirtaseme ületamise oht.
The obligation to draw up such a plan in that situation, the existence of which is not disputed in the main proceedings, is therefore a rule upon which the applicant is in a position to rely, on the basis of the caselaw referred to in the previous paragraph of the present judgment.
Sellise eelduse korral, mille paikapidavust ei ole põhikohtuasjas vaidlustatud, on tegevuskava koostamise kohustus norm, millele kaebaja võib tugineda käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis viidatud kohtupraktika alusel.
With regard to the content of the action plan, the applicant in the main proceedings submits that it must lay down all the appropriate measures to ensure that the period during which the limit values are exceeded is kept to a minimum.
Seoses tegevuskava sisuga väidab põhikohtuasja kaebaja, et see peab ette nägema kõik kohased meetmed selleks, et ajavahemik, mil piirtasemeid ületatakse, oleks võimalikult lühike.
That follows, in particular, from the broad logic of Article 7(3) of Directive 96/62 — which states clearly that action plans must be drawn up where there is a mere risk of those values being exceeded — and Article 8(3) of the directive, according to which, where limit values have already been exceeded, the Member States must take measures to ensure that a plan or programme is prepared or implemented for attaining the limit value within the specific time-limit.
See tuleneb eelkõige direktiivi 96/62 artikli 7 lõike 3 ülesehitusest, millest ilmneb selgelt, et tegevuskava tuleb koostada lihtsalt ohu korral, et piirtasemeid ületatakse, ning selle direktiivi artikli 8 lõike 3 ülesehitusest, mille kohaselt peavad liikmesriigid juhul, kui piirtasemed on juba ületatud, võtma meetmed tagamaks, et koostatakse või rakendatakse kava või programm piirtaseme saavutamiseks kindlaksmääratud aja jooksul.
The Netherlands Government submits that Article 7(3) of Directive 96/62 does not confer on third parties a personal right to have an action plan drawn up.
Madalmaade valitsus väidab, et direktiivi 96/62 artikli 7 lõige 3 ei anna kolmandatele isikutele subjektiivset õigust nõuda tegevuskava koostamist.
The Member States, it argues, have a wide discretion in respect of both the adoption of action plans and the determination of their content.
Liikmesriikidel on suur kaalutlusõigus nii tegevuskavade vastuvõtmisel kui nende sisu kindlaksmääramisel.
It follows, the Netherlands Government continues, from Article 7(3) that the Community legislature intended to leave to the Member States the power to put in place an action plan and to take the ancillary measures which they consider necessary and proportionate in order to attain the result envisaged.
Samast sättest tuleneb, et ühenduse seadusandja soovis liikmesriikidele jätta pädevuse tegevuskava kehtestamise ning nende kaasnevate meetmete osas, mida liikmesriigid peavad taotletava eesmärgi seisukohalt vajalikuks ja proportsionaalseks.
Accordingly, it continues, Article 7(3) of Directive 96/62 does not impose any obligation on the Member States as to the result to be achieved.
Teiseks, direktiivi 96/62 artikli 7 lõige 3 ei pane liikmesriikidele tulemuse saavutamise kohustust.
Their broad discretion allows the Member States to weigh up different interests and to adopt specific measures, taking account of compliance with limit values as well as of other interests and obligations, such as free movement within the European Union.
Nende käsutuses olev suur kaalutlusõigus võimaldab neil kaaluda erinevaid huve ning võtta vastu konkreetseid meetmeid, mis arvestavad ühtaegu nii piirtasemetest kinnipidamist kui teisi huve ja kohustusi, nagu näiteks Euroopa Liidu sisest liikumisvabadust.
Thus, the Member States are required only to put in place action plans setting out the measures to be taken in the shortterm in order to reduce the risk of those values being exceeded or to limit the duration of such an occurrence.
Niisiis on liikmesriikidel üksnes kohustus kehtestada tegevuskavad, mis näevad ette kiiresti võetavad meetmed nimetatud tasemete ületamise ohu vähendamiseks või sellise olukorra kestvuse piiramiseks.
The Austrian Government points out that the Court has held that the Communitylaw provisions which fix limit values for the protection of human health also confer on the persons concerned a legally enforceable right to compliance with those limit values (Case C-59/89 Commission v Germany).
Austria valitus meenutab, et Euroopa Kohus on otsustanud, et ühenduse õiguse sätted, mis kehtestavad piirtasemed eesmärgiga kaitsta inimeste tervist, annavad ka huvitatud isikutele kohtulikult kaitstava õiguse nõuda nendest piirtasemetest kinnipidamist (eespool viidatud 30. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-59/89: komisjon vs. Austria).
However, the Austrian Government takes the view that, while Article 7(3) of Dir -ective 96/62 may have direct effect, it does not follow from this that Article 7(3) establishes a personal right on the part of individuals to have action plans drawn up, since, in its view, that provision covers only the adoption of measures — in the context of national programmes — which are liable to help ensure compliance with limit values.
Nimetatud valitsus leiab siiski, et kuigi direktiivi 96/62 artikli 7 lõikel 3 võib olla vahetu õigusmõju, ei tähenda see siiski, et see säte annaks üksikisikutele subjektiivse õiguse nõuda tegevuskava koostamist, kuna kõnealuse valitsuse väitel on selle sätte eesmärk üksnes selliste meetmete vastuvõtmine, mis siseriiklike programmide raames aitaksid kaasa piirtasemetest kinnipidamise tagamisele.
The Commission submits that it is apparent from the wording of Directive 96/62, in particular the combined provisions of Articles 7(3) and 2(5) and the 12th recital in the preamble to the directive, that the fixing of limit values in respect of particulate matter PM₁₀ serves to protect human health.
Komisjon märgib, et nii direktiivi 96/62 sõnastusest, eeskätt selle artikli 7 lõike 3 ja artikli 2 punkti 5 sätete koostoimest, kui ka selle põhjendusest 12 ilmneb, et peenosakeste PM10 piirtasemete kehtestamise eesmärk on inimeste tervise kaitse.
The Court has established in relation to similar provisions that, whenever the exceeding of limit values was capable of endangering human health, the persons concerned were in a position to rely on those rules in order to assert their rights (Case C-361/88 Commission v Germany, paragraph 16; Case C-59/89 Commission v Germany, paragraph 19; and Case C-58/89 Commission v Germany, paragraph 14).
Samas on Euroopa Kohus seoses analoogsete sätetega leidnud, et juhtudel, kui piirtasemete ületamine võib ohtu seada inimeste tervise, võivad viimased oma õiguste kaitsmiseks tugineda neile normidele (eespool viidatud 30. mai 1991. aasta kohtuotsus C-361/88: komisjon vs. Saksamaa, punkt 16, ja kohtuotsus C-59/89: komisjon vs. Saksamaa, punkt 19, ning 17. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, punkt 14).
According to the Commission, the principles identified in those judgments apply to the action plans provided for under Directive 96/62.
Nendes kohtuasjades välja toodud põhimõtted on kohaldatavad direktiivis 96/62 ette nähtud tegevuskavadele.
The competent authority is therefore obliged to draw up such plans where the conditions laid down by that directive are satisfied.
Pädevad ametiasutused on seega kohustatud sellised kavad koostama, kui selles direktiivis sätestatud tingimused on täidetud.
It follows that a third party who is affected by the limit values being exceeded is in a position to assert his right to the preparation of an action plan, which is required for the attainment of the objective relating to the limit values set by that directive.
Sellest tuleneb, et kolmas isik, keda piirtasemete ületamine puudutab, võib tugineda oma õigusele nõuda tegevuskava koostamist, kui see on vajalik selles direktiivis kehtestatud piirtasemetega seotud objektiivse eesmärgi saavutamiseks.
With regard to the content of the action plans, the Commission’s response is based on the terms of Article 7(3) of Directive 96/62, according to which those action plans must provide for measures ‘to be taken in the short term… in order to reduce [the risk of the limit values being exceeded] and to limit the duration of such an occurrence’.
Tegevuskavade sisu osas rajab komisjon oma vastuse direktiivi 96/62 artikli 7 lõike 3 sõnastusele, mille kohaselt peavad tegevuskavades olema ette nähtud meetmed, „mida tuleb võtta kiiresti […], et [kehtestatud tasemete ületamise] ohtu ja sellise olukorra kestvust vähendada”. Komisjon leiab, et pädeval ametiasutusel on kaalutlusruum
The Commission takes the view that the competent authority has a discretion to take the measures which it considers to be the most appropriate, provided that those measures are designed in the light of what is actually possible and legally proportionate, in such a way as to enable levels to drop back below the prescribed limit values within the shortest possible time.
KOHTUOTSUS 25.7.2008 – KOHTUASI C-237/07 talle kohastena tunduvate meetmete võtmiseks, tingimusel et viimased jäävad tegelikult võimaliku ja õiguslikult proportsionaalse raamidesse, nii et võimalikult kiiresti saaks jõuda tagasi kehtestatud piirtasemetest allpool asuvatele tasemetele.
The Court’s findings
Euroopa Kohtu vastus
The preparation of action plans
Tegevuskava koostamine
By its first question, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether an individual can require the competent national authorities to draw up an action plan in the case — referred to in Article 7(3) of Directive 96/62 — where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded.
Esimese küsimusega soovib Bundesverwaltungsgericht teada, kas üksikisik võib pädevatelt liikmesriigi ametiasutustelt nõuda tegevuskava koostamist direktiivi 96/62 artikli 7 lõikes 3 ette nähtud juhul, s.o ohu korral, et piir- või häiretasemed ületatakse.
That provision places the Member States under a clear obligation to draw up action plans both where there is a risk of the limit values being exceeded and where there is a risk of the alert thresholds being exceeded.
See säte paneb liikmesriikidele selge kohustuse koostada tegevuskavad nii juhul, kui on oht, et piirtasemed ületatakse, kui ka juhul, kui on oht, et ületatakse häiretasemed.
That interpretation, which follows from a straightforward reading of Article 7(3) of Directive 96/62, is, moreover, confirmed in the 12th recital in the preamble to the directive.
Seda tõlgendust, mis tuleneb direktiivi 96/62 artikli 7 lõike 3 sõnastusest, kinnitab muu hulgas selle direktiivi põhjendus 12.
What is laid down in relation to the limit values applies all the more with regard to the alert thresholds, in respect of which, moreover, Article 2 — which defines the various terms used in the dir -ective — provides that ‘immediate steps shall be taken by the Member States as laid down in this Directive’.
Piirväärtuste kohta sätestatu kehtib veelgi enam häiretasemete puhul, mille kohta sama direktiivi artikkel 2, mis määratleb direktiivis kasutatud erinevad mõisted, näeb ette, et liikmesriigid „peavad viivitamata võtma käesoleva direktiivi kohaseid meetmeid”.
In addition, the Court has consistently held that individuals are entitled, as against public bodies, to rely on the provisions of a directive which are unconditional and sufficiently precise (see, to that effect, Case 148/78 Ratti [1979] ECR 1629, paragraph 20).
Lisaks võivad üksikisikud Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt vaidluses ametiasutusega tugineda direktiivi tingimusteta ja piisavalt täpsetele sätetele (vt selle kohta 5. aprilli 1979. aasta otsus kohtuasjas 148/78: Ratti, EKL 1979, lk 1629, punkt 20).
It is for the competent national authorities and courts to interpret national
Liikmesriigi pädevatel ametiasutustel ja kohtutel on kohustus tõlgendada
JANECEK law, as far as possible, in a way that is compatible with the purpose of that dir -ective (see, to that effect, Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8).
JANECEK siseriikliku õiguse sätteid nii suures ulatuses kui võimalik ja viisil, mis oleks kooskõlas selle direktiivi eesmärkidega (vt selle kohta 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-106/89: Marleasing, EKL 1990, lk I-4135, punkt 8).
Where such an interpretation is not possible, they must disapply the rules of national law which are incompatible with the directive concerned.
Juhul, kui sellist tõlgendust ei ole võimalik anda, tuleb asjaomase direktiiviga vastuolus olevad siseriikliku õiguse sätted kohaldamata jätta.
As the Court of Justice has noted on numerous occasions, it is incompatible with the binding effect which Article 249 EC ascribes to a directive to exclude, in principle, the possibility of the obligation imposed by that directive being relied on by persons concerned.
Nagu Euroopa Kohus on paljudel juhtudel märkinud, oleks direktiivi siduvusega, mis on sätestatud EÜ artiklis 249, põhimõtteliselt vastuolus välistada huvitatud isikute võimalus tugineda direktiiviga kehtestatud kohustusele.
That consideration applies particularly in respect of a directive which is intended to control and reduce atmospheric pollution and which is designed, therefore, to protect public health.
See seisukoht kehtib iseäranis sellise direktiivi osas, mille eesmärk on saada välisõhu saaste kontrolli alla ja seda vähendada ning mis on seega suunatud rahvatervise kaitsmisele.
Thus, the Court has held that, whenever the failure to observe the measures required by the directives which relate to air quality and drinking water, and which are designed to protect public health, could endanger human health, the persons concerned must be in a position to rely on the mandatory rules included in those directives (see Case C-361/88 Commission v Germany; Case C-59/89 Commission v Germany; and Case C-58/89 Commission v Germany).
Niisiis on Euroopa Kohus otsustanud, et juhtudel, kui õhukvaliteedi ja joogiveega seotud ning rahvatervise kaitsmisele suunatud direktiividega nõutud meetmete järgimata jätmine võib seada ohtu inimeste tervise, võivad viimased tugineda nende direktiivide kohustuslikele normidele (vt eespool viidatud 30. mai 1991. aasta kohtuotsus C-361/88: komisjon vs. Saksamaa, ja kohtuotsus C-59/89: komisjon vs. Saksamaa; ning 17. oktoobri 1991. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa).
It follows from the foregoing that the natural or legal persons directly concerned by a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded must be in a position to require the competent authorities to draw up an action plan where such a risk exists, if necessary by bringing an action before the competent courts.
Eelnevast tuleneb, et füüsilised või juriidilised isikud, keda häire- või piirtasemete ületamise oht otseselt puudutab, võivad pädevatelt ametiasutustelt nõuda, vajadusel pädeva kohtu poole pöördudes, et koostataks tegevuskava, kui selline oht esineb.
The fact that those persons may have other courses of action available to them — in particular, the power to require that the competent authorities lay down specific measures to reduce pollution, which, as indicated by the referring court, is provided for under German law — is irrelevant in that regard.
Asjaolul, et neil isikutel on ka teisi tegutsemisvahendeid, eeskätt õigus nõuda pädevatelt ametiasutustelt konkreetsete saastet vähendavate meetmete vastuvõtmist, nagu eelotsusetaotlusest nähtuvalt näeb ette Saksamaa õigus, ei ole selles osas tähtsust.
Directive 96/62 does not place any restrictions on the measures which may be adopted pursuant to other provisions of national law; moreover, it contains wording that is quite specific with regard to planning for the purposes, as stated in the 12th recital in the preamble to the directive, of protecting the environment ‘as a whole’, taking account of all the factors to be considered, such as, in particular, the requirements for the operation of industrial installations or travel.
Esiteks ei kehtesta direktiiv 96/62 ühtegi erandit meetmete osas, mida võidakse võtta liikmesriigi õiguse muude sätete alusel, ning teiseks näeb see ette täiesti konkreetse planeerimiskohustuse, mis vastavalt selle põhjendusele 12 on mõeldud „kaitsmaks kogu keskkonda” ning mille puhul tuleb arvestada paljusid asjaolusid, nagu näiteks tööstusrajatiste käitamise või ümberpaigutamise nõudeid.
The answer to the first question must therefore be that Article 7(3) of Directive 96/62 must be interpreted as meaning that, where there is a risk that the limit values or alert thresholds may be exceeded, persons directly concerned must be in a position to require the competent national authorities to draw up an action plan, even though, under national law, those persons may have other courses of action available to them for requiring those authorities to take measures to combat atmospheric pollution.
Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 96/62 artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et häire- või piirtasemete ületamise ohu korral võivad üksikisikud, keda nimetatud tasemete ületamine otseselt puudutab, nõuda pädevatelt ametiasutustelt tegevuskava koostamist, isegi kui neil on liikmesriigi õiguse alusel teisi tegutsemisvahendeid, nõudmaks neilt ametiasutustelt õhusaastet vähendavate meetmete vastuvõtmist.
The content of action plans
Tegevuskavade sisu
By its second and third questions, the Bundesverwaltungsgericht is asking whether the competent national authorities are obliged to lay down measures which, in the short term, would ensure that the limit value is attained, or whether they can confine themselves to taking measures to ensure a reduction in instances of the limit value being exceeded or limits on their duration and which are, consequently, liable to make it possible for the situation to be improved gradually.
Teise ja kolmanda küsimusega soovib Bundesverwaltungsgericht teada, kas liikmesriigi pädevatel ametiasutustel on kohustus võtta vastu meetmed, mis võimaldaksid piirtaseme kiiresti saavutada, või võivad nad piirduda meetmetega, mis võimaldavad vähendada piirtasemete ületamist ja piirata sellise olukorra kestvust ning mis seega parandavad olukorda järk-järgult.
According to Article 7(3) of Directive 96/62, action plans must include the measures ‘to be taken in the short term where there is a risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded, in order to reduce that risk and to limit the duration of such an occurrence’.
Direktiivi 96/62 artikli 7 lõike 3 kohaselt peavad tegevuskavad sisaldama meetmeid, „mida tuleb võtta kiiresti, kui on oht, et piir- ja/või häiretasemed ületatakse, et seda ohtu ja sellise olukorra kestvust vähendada”.
It follows from that very wording that the Member States are not obliged to take measures to ensure that those limit values and/or alert thresholds are never exceeded.
Samast sättest ilmneb, et liikmesriikidel ei ole kohustust võtta meetmeid, mille tagajärjel nimetatud tasemeid üldse ei ületataks.
On the contrary, it is apparent from the broad logic of the directive — which seeks an integrated reduction of pollution — that it is for the Member States to take measures capable of reducing to a minimum the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account all the material circumstances and opposing interests.
Nimetatud direktiivi loogikast, mis on suunatud saastuse komplekssele vältimisele, tuleneb vastupidi, et liikmesriikidel on kohustus võtta meetmeid, mis on sobivad nimetatud tasemete ületamise ohu miinimumini vähendamiseks ja sellise olukorra kestvuse piiramiseks, arvestades kõiki antud hetkel valitsevaid tingimusi ja esindatud huve.
It must be noted in this regard that, while the Member States thus have a discretion, Article 7(3) of Directive 96/62 includes limits on the exercise of that discretion which may be relied upon before the national courts (see, to that effect, Case C-72/95 Kraaijeveld and Others [1996] ECR I-5403, paragraph 59), relating to the adequacy of the measures which must be included in the action plan with the aim of reducing the risk of the limit values and/or alert thresholds being exceeded and the duration of such an occurrence, taking into account the balance which must be maintained between that objective and the various opposing public and private interests.
Sellest seisukohast on oluline välja tuua, et kuigi liikmesriikidel on kaalutlusõigus, seab direktiivi 96/62 artikli 7 lõige 3 selle kasutamisele piirangud, millele võib siseriiklikus kohtus tugineda (vt selle kohta 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-72/95: Kraaijeveld jt, EKL 1996, lk I-5403, punkt 59) ning mis puudutavad tegevuskavas sisalduma pidavate meetmete vastavust kehtestatud tasemete ületamise ohu vähendamise ja sellise olukorra kestvuse piiramise eesmärgile, arvestades tasakaalu, mis tuleb tagada selle eesmärgi ja erinevate olemasolevate avalike ja erahuvide vahel.