natgillin/translations-raw huggingface dataset:
21In other provisions, when the Regulation wishes to specify that a decision is enforceable, it does so expli -citly (see, in particular, Articles 28, 36 and 44).
21 Teistes sätetes on juhul, kui määruses on soovitud täpsustada, et kohtuotsus on täitmisele pööratav, seda spetsiaalselt tehtud (vt eelkõige artiklid 28, 36 ja 44).
But nothing in the wording of Article 11 indicates that the nonreturn decision must be enforceable, or even still in force, at the moment when the court of the Member State of habitual residence gives its judgment in the context of Article 11(8). 22
Miski artikli 11 tekstis ei viita siiski sellele, et tagastamisest keeldumise kohtuotsus peab olema täitmisele pööratav või isegi ikka kehtiv hetkel, mil alalise elukoha liikmesriigi kohus teeb otsuse artikli 11 lõike 8 kontekstis. 22
That chain of obligations and procedures forms a whole, and is set in motion automatically as soon as the nonreturn order is issued.
See kohustuste ja formaalsuste jada moodustab terviku ja käivitub automaatselt niipea, kui tehakse tagasitoomisest keeldumise kohtuotsus.
The only factor envisaged as interrupting it is the non-receipt of submissions from the parties by the court of the Member State of habitual residence (paragraph 7, second indent) — which would amount, in effect, to a discontinuance of the proceedings by the parent left behind.
Ainus ettenähtud tegur, mis võib selle katkestada, on see, kui alalise elukoha liikmesriigi kohus ei saa pooltelt märkusi (lõike 7 teine lõik), mis võrdub tegelikult hüljatud vanema poolse oma nõuetest loobumisega.
If a nonreturn order issued by the court of the Member State where the child is actually present is subsequently overturned by a higher court, that does not in any way change the essential factors, namely that: (a) a nonreturn order was made; (b) the child has still not been returned; (c) time is passing; and (d) the court of the Member State of habitual residence still has sole jurisdiction to decide on custody, which necessarily implies the power to ensure, by interim order where appropriate, the child’s presence with the person to whom it awards custody.
Kui lapse asukoha liikmesriigi kohtu tehtud tagasitoomisest keeldumise otsuse muudab seejärel ära kõrgem kohus, ei muuda see midagi peamistes elementides, mis on järgmised: a) niisugune kohtuotsus tehti; b) last ei ole ikka tagasi toodud; c) aeg möödub ja d) lapse hooldamisõiguse küsimuses on ikka ainsana pädev tegema otsust alalise elukoha liikmesriigi kohus, mis eeldab tingimata õigust tagada lapse tegelik viibimine isiku juures, kellele ta hooldamisõiguse määrab, sealhulgas esialgse õiguskaitse korras.
On the contrary, the text even seems indifferent to the subsequent fate of that decision.
Vastupidi, näib, et selles tekstis ei pöörata tähelepanu selle kohtuotsuse edasisele saatusele.
It does not envisage, explicitly or by implication, any appeal procedure in the Member State where the child is actually present.
Selles ei ole sõnaselgelt ega mõttest tulenevalt visandatud kaebemenetlust lapse asukoha liikmesriigis.
Paragraph 6 requires the court which issued the decision to transmit it immediately, together with all other relevant documents, to the authorities of the Member State of habitual residence, to be received by the competent court of that State within a mandatory timelimit of one month from the date of the nonreturn order.
Lõige 6 kohustab selle teinud kohut edastama viivitamatult otsuse ja kõik asjakohased dokumendid lapse alalise elukoha liikmesriigi ametiasutustele, nii et viimase riigi pädev kohus saab need kätte hiljemalt ühe kuu jooksul alates tagasitoomisest keeldumise kohtuotsuse tegemise kuupäevast.
That notification triggers, under paragraph 7, a new timelimit of three months for the parties to make their submissions so that the court of the Member State of habitual residence can examine the question of custody, as a result
Sellise teavitamise tulemusena hakatakse lõike 7 kohaselt arvestama uut kolmekuulist tähtaega, mille jooksul võivad pooled esitada oma märkused selleks, et alalise elukoha liikmesriigi kohus analüüsiks hooldamisõiguse küsimust, mis võimaldab tal anda korralduse tuua laps tagasi nii, nagu on kirjeldatud lõikes 8, koos kõigi täitmisele
21 — Emphasis added in each quotation.
21 – Kõikidel juhtudel kohtujuristi kursiiv.
In paragraph 8, the majority of language versions speak of a judgment issued pursuant to Article 13.
Lõikes 8 on mõningates keeleversioonides jäetud ära sõnale „rendu” vastav sõna, sest see ei ole grammatiliselt vajalik.
22 — It is however clear that there was indeed an order on nonreturn — see the considerations set out at point 64 above.
22 – Ei ole siiski selge, kas on tarvis, et oleks tõesti tehtud tagasitoomisest keeldumise kohtuotsus, vt eespool punktis 64 esitatud kaalutlused.
It is entirely coherent with the aims and scheme of the Regulation with regard to child abduction to interpret Article 11(6) to (8) as applying notwithstanding any appeal which may be brought against the initial nonreturn
Määruse eesmärkide ja ülesehitusega lapseröövi osas on täielikus kooskõlas see, kui artikli 11 lõikeid 6–8 tõlgendatakse nii, et neid kohaldatakse, hoolimata ükskõik missugusest kaebusest, mis võidakse esitada
In my view, the wording does not require us to read the Regulation in that way, and such a reading would run counter to one of its principal aims.
Minu meelest ei kohusta tekst meid määrust nii tõlgendama ja niisugune tõlgendus on vastuolus ühega selle põhieesmärkidest.
order in the Member State in which it was made.
esialgse tagasitoomisest keeldumise kohtuotsuse peale liikmesriigis, kus see tehti.
The point of those provisions is to transfer final responsibility to decide on the child’s return to the court having jurisdiction to make a provisional or final award of custody (which necessarily implies the power to ensure the child’s presence with the person to whom custody is awarded), and to do so with all despatch, so that the final decision on return can be taken as swiftly as possible.
Eesmärk on anda lõplik vastutus lapse tagasitoomise üle otsustamise osas edasi pädevale kohtule, et see teeks nii esialgse kui lõpliku otsuse hooldamise küsimuses (mis eeldab tingimata õigust tagada lapse tegelik viibimine isiku juures, kellele ta hooldamisõiguse määrab) ja seda nii kiiresti kui võimalik, et lõplik kohtuotsus tagasitoomise kohta tehtaks võimalikult ruttu.
Consequently, in the present case, the fact that the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 was quashed by the Lithuanian Court of Appeal on 15 March 2007 was no obstacle to the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007 ordering the child’s return in accordance with Article 11(8) of the Regulation.
Järelikult ei takistanud Klaipėdos apygardos teismase 22. detsembri 2006. aasta otsuse hilisem tühistamine 15. märtsil 2007 Lietuvos apeliacinis teismase poolt käesoleval juhul Amtsgericht Oranienburgil otsustamast 20. juunil 2007, et laps tuleb tagasi tuua, nagu on ette nähtud määruse artikli 11 lõikes 8.
Nor does that interpretation encroach upon the parties’ procedural rights or interests.
See tõlgendus ei kahjusta ka poolte menetluslikke õigusi või huve.
The abducting parent will have no interest in challenging a nonreturn order in the Member State where the child is actually present, and the parent left behind will normally be best placed to present his or her arguments before the courts of the Member State of habitual residence.
Lapse ära viinud vanema huvides ei ole kuidagi vaidlustada tagasitoomisest keeldumise kohtuotsust lapse asukoha liikmesriigis ja hüljatud vanem on tavaliselt paremas olukorras, et esitada oma argumendid lapse alalise elukoha liikmesriigi kohtule.
As a result, that court was competent to issue a certificate under Article 42, which means that its duly certified decision was enforceable in Lithuania ‘without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’.
Sellest järeldub, et viimati nimetatud kohus oli pädev andma välja artiklis 42 ette nähtud tõendit, mis tähendab, et tema nõuetekohaselt tõendatud otsus oli Leedus täitmisele pööratav „ilma täitmisotsuse vajaduseta ning ilma võimaluseta selle tunnustamist vastustada”.
In response to a concern expressed by the mother and echoed by the referring court, concerning the relationship between the decision of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 and that of the Oranienburg court of 20 June 2007, both entailing the child’s return, I would say first of all that two decisions with the same effect should not normally interfere with each other.
Et tunda huvi lapse ema mure vastu, mis läks eelotsusetaotluse esitanud kohtule korda ja mis käsitleb Lietuvos apeliacinis teismase 15. märtsi 2007. aasta otsuse ja Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta otsuse suhet, milles mõlemas nõuti lapse tagasitoomist, siis ma ütlen kõigepealt, et kaks otsust, mille eesmärk on sama, ei peaks üldiselt teineteist segama.
If, however, such a situation were to pose a problem under the procedural law of the Member State where the child is actually present, it would be necessary to amend
Kui see olukord kujutab endast siiski lapse asukoha liikmesriigi õiguses probleemi, tuleks asjakohaseid sätteid kohandada või neid tõlgendada ja kohaldada kooskõlas määruse eesmärgiga.
The opposite interpretation, by contrast, would necessarily introduce further delay in the process of ensuring the child’s prompt return, which is one of the primary requirements of both the Convention and the Regulation.
Vastupidine tõlgendus tekitab seevastu paratamatult lisaviivitusi lapse tagasitoomise protsessis, mille kiirus on nii konventsiooni kui ka määruse üks peamisi nõudeid.
In extreme cases, as we see here, it could allow procedural procrastination with no clear end in sight, irremediably undermining the proper application of the two instruments.
Äärmuslikel juhtudel võib see – nagu näeme käesoleval juhul – tekitada näiliselt lõputut venimist, mis kahjustab parandamatult nende kahe vahendi õiget kohaldamist.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU where the child is actually present, was not met, may the latter court verify that competence and, if appropriate, refuse to recognise the validity of the certificate?
KOHTUJURIST SHARPSTONI SEISUKOHT – KOHTUASI C-195/08 ei olnud täidetud, võib viimane kohus kontrollida seda pädevust ja kui jah, siis mitte tunnustada tõendi kehtivust?
In my view, the answer must be ‘no’.
Minu arvates tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt.
the relevant provisions or to interpret and apply them in conformity with the purpose of the Regulation. And if the two decisions lay down different conditions for the return, that of the court of the Member State of habitual residence will prevail, as it is that court which has jurisdiction to settle all questions relating to parental responsibility.
Ja kui nendes kahes otsuses on nähtud ette erinevad tagasitoomise üksikasjalikud eeskirjad, on ülimuslik alalise elukoha liikmesriigi kohtu kindlaks määratud kord, sest tema on pädev tegema otsust kõikides küsimustes, mis puudutavad vanemlikku vastutust.
Moreover, neither the Convention nor the Regulation provides that the court of the Member State where the child is actually present should subject its order to conditions.
Lisaks ei näe ei konventsioon ega määrus ette, et lapse asukoha liikmesriik seab seoses oma kohtuotsusega tingimusi.
Its role is confined to ensuring (in so far as the grounds for refusal in Articles 13 and 20 of the Convention have been ruled out) the child’s return to the Member State of habitual residence, the competent authorities and courts of which will take the necessary measures to ensure that the child’s well-being and interests are guaranteed.
Tema roll piirdub sellega, et tagada (kui on heidetud kõrvale konventsiooni artiklites 13 ja 20 sätestatud keeldumise põhjused) lapse tagasitoomine tema alalise elukoha liikmesriiki, mille ametiasutused ja pädevad kohtud võtavad vajalikud meetmed, et tagada lapse heaolu ja tema huvide järgimine.
First of all, it is clear that the Regulation does not provide for any verification of that kind.
Kõigepealt on selge, et määruses ei ole nähtud ette mingit sedalaadi kontrollimist.
On the contrary, the fact that, when a certificate in compliance with the requirements of Article 42(2) has been issued, the decision is to be ‘recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition’ explicitly excludes such an examination.
Vastupidi, asjaolu, et kui anti välja artikli 42 lõikele 2 vastav tõend, „tunnustatakse ja täidetakse [otsust] teises liikmesriigis ilma täitmisotsuse vajaduseta ning ilma võimaluseta selle tunnustamist vastustada”, välistab sõnaselgelt niisuguse kontrolli.
Possibility for the court of the Member State where the child is actually present to examine the validity of a certificate issued under Article 42
Lapse asukoha liikmesriigi kohtu võimalus arutada artikli 42 alusel välja antud tõendi kehtivust
That exclusion meets the aim of ensuring that the decision taken in the circumstances of Article 11(8) will be final (it should be borne in mind that, when that decision is issued, the sixweek timelimit laid down for the normal case by Article 11(3) will necessarily have expired some time previously) and accords with the principle of mutual confidence and recognition as between the courts of different Member States.
Niisugune välistamine vastab eesmärgile tagada, et artikli 11 lõikes 8 kirjeldatud asjaoludel tehtud kohtuotsus on lõplik (ma meenutan, et kui see kohtuotsus tehakse, on üldiselt artikli 11 lõikes 3 ette nähtud kuuekuuline tähtaeg ammu möödas) ning vastab ka liikmesriikide kohtute vastastikuse usalduse ja tunnustamise põhimõttele.
There remains one final aspect of this question, which has been discussed in the written observations and at the hearing but which, if the Court agrees with my analysis, will have no repercussions in the present case: if the court of the Member State of habitual residence orders the child’s return and certifies its decision in accordance with Article 42(2) of the Regulation even though it lacked the competence to do so because the criterion of a pre-existing nonreturn order, issued by the court of the Member State
Jääb veel analüüsida selle küsimuse viimast aspekti, mida arutati kirjalikes märkustes ja kohtuistungil, kuid millel ei ole siis, kui Euroopa Kohus järgib minu arutluskäiku, käesoleval juhul tähtsust: kas siis, kui alalise elukoha liikmesriigi kohus annab korralduse laps tagasi tuua ja tõendab oma otsust vastavalt määruse artikli 42 lõikele 2, samal ajal kui ta ei olnud pädev seda tegema, sest tingimus, et peab olema varasem tagasitoomisest keeldumise kohtuotsus, mille on teinud lapse asukoha liikmesriigi kohus,
Nor does the result encroach upon the rights of the abducting parent.
See tulemus ei kahjusta ka lapse ära viinud vanema õigusi.
In my view, that possibility is quite sufficient to protect the abducting parent from any aberration on the part of a court of the Member State of habitual residence.
Minu meelest piisab sellest võimalusest täiesti, et kaitsta lapse ära viinud vanemat vigade eest, mida lapse alalise elukoha liikmesriigi kohus võib teha.
Second, although Article 43 excludes any appeal against the issuing of the certificate as such, the abducting parent can always (in accordance with the procedural rules of the Member State of origin) appeal against the certified decision itself.
Teiseks on nii, et kuigi artikkel 43 välistab igasuguse võimaluse vaidlustada tõendi väljaandmine kui niisugune, võib lapse ära viinud vanem alati esitada (vastavalt päritoluliikmesriigi menetlusnormidele) apellatsioonkaebuse tõendatava kohtuotsuse enda peale.
If the appeal court upholds the claim — which might be on the ground, for example, that the elements referred to in Article 11(6) and (7) had not been taken into account — it will quash the decision and, concomitantly, the effects of the certificate.
Kui kohus, millele apellatsioonkaebus esitatakse, annab talle õiguse – näiteks põhjendusel, et arvesse ei ole võetud artikli 11 lõigetes 6 ja 7 nimetatud asjaolusid –, muudab ta otsuse ja järelikult tõendi tagajärjed ära.
I would add that even though, in the type of situation with which we are concerned, the Regulation asks the court of the Member State of enforcement to evince the mutual confidence on which the area of freedom, security and justice depends, it is not asked to show blind trust.
Ma lisan, et kuigi niisugusel juhul nagu käesolev on määruses nõutud täitmisele pöörava liikmesriigi kohtult, et ta ilmutaks vastastikust usaldust, millest vabadusel, turvalisusel ja õiglusel rajanev ala sõltub, ei nõuta siiski pimedat usaldust.
On the contrary, the system set up requires it merely to recognise and respect the integrity, objectivity and independence of a court in another Member State, whose decision may be appealed against by the party against whom enforcement is sought, in the same way as it would for the courts of its own Member State.
Vastupidi, kehtestatud süsteemi kohaselt nõutakse lihtsalt, et ta tunnustaks ja järgiks teise liikmesriigi kohtu terviklikkust, objektiivsust ja sõltumatust, kelle otsuse peale võib pool, kelle suhtes täitmisele pööramist taotletakse, esitada apellatsioonkaebuse niisamuti, nagu ta teeks seda oma riigi kohtute puhul.
That, in the final analysis, is not a lot to ask.
Lõpuks ei ole seda palju nõutud.
Moreover, the Regulation itself provides: ‘The certificate shall take effect only within the limits of the enforceability of the judgment’ (Article 44).
Lisaks näeb määrus ise ette, et „[t]õend jõustub ainult kohtuotsuse täitmise piires” (artikkel 44).
And Article 47 spe -cifies that ‘a judgment which has been cer -tified according to … Article 42(1) cannot be enforced if it is irreconcilable with a subsequent enforceable judgment’.
Pealegi on artiklis 47 täpsustatud, et „[e]eskätt ei saa vastavalt […] artikli 42 lõikele 1 tõendatud kohtuotsust täitmisele pöörata, kui see on vastuolus hilisema täitmisele pööratava kohtuotsusega”.
A decision on appeal overturning the first decision would meet that condition and thus preclude enforcement of the certified decision.
Apellatsiooniastmes tehtud otsus, millega muudetakse ära esimene otsus, vastab sellele tingimusele ja takistab järelikult tõendatava otsuse täitmisele pööramist.
The party seeking to challenge the certificate is therefore not denied a right to appeal; the appropriate procedure is to seek annulment of the decision certified.
Pool, kes tahaks tõendi vaidlustada, ei ole seega õiguskaitsevahenditest ilma jäetud; sobivaks toimimisviisiks on taotleda sellega tõendatava kohtuotsuse tühistamist.
Since my assessment of the fifth question has reached the conclusion that the decision of 20 June 2007 was taken in compliance with the procedure provided for in the Regulation, the sixth question referred, which is based on the assumption that the procedure was not complied with, loses its relevance for the present case.
Et minu viienda küsimuse analüüs viis järelduseni, et 20. juuni 2007. aasta kohtuotsus tehti määruses ette nähtud menetlust järgides, ei ole kuuendale eelotsuse küsimusele, mis põhineb eeldusel, et seda menetlust ei järgitud, vaja vastata.
None the less, it may be noted that it is clear from Articles 21 and 31(2) of the Regulation, read together, that a judgment concerning parental responsibility must as a general rule be recognised and enforced in another Member State unless one of the grounds of nonrecognition set out in Article 23 is present, and that Article 24 expressly prohibits review of the jurisdiction of the court of origin.
Võib siiski märkida, et määruse artiklist 21 ja artikli 31 lõikest 2 koostoimes ilmneb, et üldiselt tuleb vanemliku vastutuse valdkonnas tehtud kohtuotsust teises liikmesriigis tunnustada ja see täitmisele pöörata, välja arvatud juhul, kui on olemas mõni artiklis 23 nimetatud tunnustamisest keeldumise põhjus ja päritolukohtu pädevuse kontroll on artikli 24 kohaselt spetsiaalselt välistatud.
It thus lays down a general rule (since Article 21 concerns all decisions in matrimonial matters and in matters of parental responsibility), allowing any interested party to request recognition or nonrecognition of a judgment falling within the scope of the Regulation subject, where applicable, to the provisions of Chapter III, Section 4.
„Ilma et see piiraks käesoleva peatüki 4. jao kohaldamist, võib iga huvitatud osapool käesoleva peatüki 2. jaos sätestatud korras taotleda otsust, et kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks.”
That section concerns certain judgments concerning rights of access and certain judgments which require the return of the child.
Selles on niisiis ette nähtud üldreegel (artikkel 21 hõlmab kõiki otsuseid abieluasjade ja vanemliku vastutuse valdkonnas), mis võimaldab igal huvitatud osapoolel taotleda määruse kohaldamisalasse kuuluva kohtuotsuse tunnustamist või mittetunnustamist, ilma et see piiraks vajaduse korral III peatüki 4. jao kohaldamist.
The first four questions concern the mother’s application for a decision that the Oranienburg court’s judgment of 20 June 2007 should not be recognised in so far as it deals with the custody and return of the child.
Esimesed neli küsimust käsitlevad lapse ema taotlust, et tehtaks otsus mitte tunnustada Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta vaidlusalust otsust osas, milles on tehtud otsus hooldamisõiguse ja lapse tagasitoomise kohta.
I find it best to start with the fourth of those questions.
Mulle tundub, et alustada tuleks neljandast küsimusest.
The referring court asks the meaning of the term ‘without prejudice to Section 4’ in Article 21(3) of the Regulation.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, mida tähendab „[i]lma et see piiraks käesoleva peatüki 4. jao kohaldamist” määruse artikli 21 lõikes 3.
The third question incompatible with a provision of Chapter III, Section 4, which, as a lex specialis, will in that case prevail over the general rule.
Kolmas küsimus tud juhul, kui see on vastuolus III peatüki 4. jaoga, mis on lex specialis’ena niisugusel juhul üldnormi suhtes ülimuslik.
In that section, Article 42(1) provides, in particular:
Artikli 42 lõige 1 selles jaos näeb eelkõige ette:
My conclusion on the fourth question, which means that no application can be made for nonrecognition of an order for a child’s return issued in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation and certified in accordance with Article 42(2), deprives the third question of its relevance, since it is based on the assumption that such an application is possible.
„Artikli 40 lõike 1 punktis b osutatud liikmesriigis tehtud täitmisele pööratava kohtuotsusega nõutavat lapse tagasitoomist tunnustatakse ja täidetakse teises liikmesriigis […] ilma võimaluseta selle tunnustamist vastustada, kui kohtuotsus on päritoluliikmesriigis tõendatud vastavalt lõikele 2.”
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
KOHTUJURIST SHARPSTONI SEISUKOHT – KOHTUASI C-195/08 otsust, et kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks”.
Seven grounds of nonrecognition for judgments relating to parental responsibility are listed in Article 23.
Artiklis 23 on toodud seitse vanemliku vastutuse valdkonnas tehtud kohtuotsuste mittetunnustamise põhjust.
However, unlike the other questions, the scope of these first two questions is not expressly limited to the decision ordering the child’s return.
Vastupidi teistele küsimustele ei ole nende kahe esimese küsimuse ulatus siiski spetsiaalselt piiratud lapse tagasitoomist nõudva kohtuotsusega.
In so far as the mother also seeks a declaration of nonrecognition of the part of the judgment awarding custody to the father, these questions may remain relevant.
Et lapse ema soovib, et tehtaks otsus mitte tunnustada ka kohtuotsuse seda osa, millega lapse hooldamisõigus määratakse isale, võivad need küsimused olla endiselt asjakohased.