natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Such measures could have a particular effect on trade between Member States, especially with regard to the movement of capital and payments, and on the exercise by economic operators of their right of establishment.
Need meetmed võivad eelkõige mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust sellest osas, mis puudutab kapitali liikumist ja makseid, ning ettevõtjate poolt oma asutamisõiguse kasutamist.
In addition, they could create distortions of competition, because any differences between the measures unilaterally taken by the Member States could operate to the advantage or disadvantage of the competitive position of certain economic operators although there were no economic reasons for that advantage or disadvantage.
Lisaks võivad need kahjustada konkurentsi, kuna liikmesriikide ühepoolselt võetud meetmete vahelised võimalikud erinevused võivad anda teatud majandustegevuses osalejate konkurentsiolukorrale eeliseid või seda kahjustada, ilma et neil eelistel või sellel kahjul oleks majanduslikud põhjused.
The Council’s statement in the fourth recital in the preamble to the contested regulation that Community legislation was necessary ‘notably with a view to avoiding distortion of competition’ is shown, therefore, to be relevant in this connection.
Nõukogu väide vaidlusaluse määruse põhjenduses 4, mille kohaselt ühenduse õigusakte on vaja „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil”, on seega asjakohane.
At this point it is appropriate to rule on the effect of the errors of law, recorded in paragraphs 196 and 223 above, on the validity of the judgments under appeal.
Siinkohal tuleb teha otsus käesoleva kohtuotsuse punktides 196 ja 223 sedastatud õigusnormi rikkumiste mõju kohta vaidlustatud kohtuotsuste kehtivusele.
It is to be borne in mind that, according to caselaw, if the grounds of a judgment of the Court of First Instance reveal an infringement of Community law but its operative part appears well founded on other legal grounds the appeal must be dismissed
Tuleb meelde tuletada, et juhul, kui Esimese Astme Kohtu otsuse põhjenduste juures on tegemist ühenduse õiguse rikkumisega, kuid otsuse resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus kohtupraktika kohaselt jätta
(see, in particular, Case C-167/04 P JCB Service v Commission [2006] ECR I-8935, paragraph 186 and the caselaw cited).
NÕUKOGU JA KOMISJON rahuldamata (vt eelkõige 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-167/04 P: JCB Service vs. komisjon, EKL 2006, lk I-8935, punkt 186 ja viidatud kohtupraktika).
Clearly the conclusion reached by the Court of First Instance in paragraphs 135 of Kadi and 158 of Yusuf and Al Barakaat concerning the legal basis of the contested regulation, that is to say, that the Council was competent to adopt that regulation on the joint basis of Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC, appears justified on other legal grounds.
Tuleb sedastada, et järeldus, milleni Esimese Astme Kohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse Kadi punktis 135 ning vaidlustatud kohtuotsuse Yusuf ja Al Barakaat punktis 158 vaidlusaluse määruse õigusliku aluse kohta, s.o et nõukogul oli pädevus võtta vastu see määrus EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel, on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud.
Although, as held in paragraphs 196 to 204 above, the inclusion of Article 308 EC in the legal basis of the contested regulation cannot be justified by the fact that that measure pursued an objective covered by the CFSP, that provision could nevertheless be held to provide a foundation for the regulation because, as shown in paragraphs 225 to 231 above, that regulation could legitimately be regarded as designed to attain an objective of the Community and as, furthermore, linked to the oper ation of the common market within the meaning of Article 308 EC.
Nimelt, nagu on otsustatud käesoleva kohtuotsuse punktides 196–204, ei ole EÜ artikli 308 lisamine vaidlusaluse määruse õigusliku aluse hulka põhjendatud asjaoluga, et see õigusakt edendab ÜVJP valdkonda kuuluvat eesmärki; sellele sättele võib siiski selle määruse alusena tugineda seetõttu, et nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 225–231, on legitiimne leida, et nimetatud määrusega on tahetud saavutada ühenduse eesmärki ja et see on lisaks seotud ühisturu toimimisega EÜ artikli 308 tähenduses.
Moreover, adding Article 308 EC to the legal basis of the contested regulation enabled the European Parliament to take part in the decision-making process relating to the measures at issue which are specifically aimed at individuals whereas, under Articles 60 EC and 301 EC, no role is provided for that institution.
Peale selle võimaldas selle artikli lisamine õigusliku aluse hulka Euroopa Parlamendil osaleda kõnesolevate meetmetega seotud otsustusprotsessis, mis on spetsiaalselt suunatud isikute vastu, samas kui EÜ artiklite 60 ja 301 raames ei ole sellele institutsioonile mingit rolli ette nähtud.
Accordingly, the grounds of appeal directed against the judgments under appeal inasmuch as by the latter the Court of First Instance decided that Articles 60 EC, 301 EC and 308 EC constituted the legal basis of the contested regulation must be dismissed in their entirety as unfounded.
Järelikult tuleb need väited, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuste vastu selles osas, milles Esimese Astme Kohus oli neis otsustanud, et EÜ artiklid 60, 301 ja 308 moodustavad vaidlusaluse määruse seadusliku õigusliku aluse, põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.
Concerning the ground of appeal relating to infringement of Article 249 EC
Väited, mis puudutavad EÜ artikli 249 rikkumist
By its second ground of appeal Al Barakaat complains that the Court of First Instance held, in paragraph 188 of Yusuf and Al Barakaat, that the contested regulation satisfies the condition of general application laid down in Article 249 EC, given that it is addressed in a general and abstract manner to all persons who might actually hold funds belonging to one or more persons mentioned in the Annex to the regulation.
Al Barakaat heidab oma teises väites Esimese Astme Kohtule ette, et ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse Yusuf ja Al Barakaat punktis 188, et vaidlusalune määrus vastab EÜ artiklis 249 ette nähtud üldisele kohaldatavusele, kuna see on adresseeritud üldiselt ja abstraktselt kõikidele isikutele, kelle käsutuses võib olla rahalisi vahendeid, mis kuuluvad ühele või mitmele selle määruse lisas nimetatud isikule.
Al Barakaat maintains that it is wrong not to consider the person whose funds are frozen as the addressee of the act concerned, because the implementation of the decision must reasonably be founded on a legal measure directed against the person in possession of the resources.
Al Barakaat väidab, et „on vale mitte lugeda isikut, kelle rahalised vahendid on külmutatud, asjaomase õigusakti adressaadiks, kuna otsuse rakendamine peab tuginema mõistlikult õiguslikule meetmele, mis on suunatud selle vastu, kelle käsutuses rahalised vahendid on”.
What is more, according to that appellant, it is contradictory to state, on the one hand, in paragraph 112 of Yusuf and Al Barakaat, that the measures at issue were restrictive measures directly affecting individuals or organisations and, on the other, in paragraph 188 of that judgment, that those measures were not addressed to those individuals or organisations, but rather constituted a kind of implementing measure addressed to other persons.
Peale selle on vasturääkiv väita ühelt poolt vaidlustatud kohtuotsuse Yusuf ja Al Barakaat punktis 112, et tegemist on piirangutega, mis puudutavad otseselt isikuid või organisatsioone, ning teiselt poolt sama kohtuotsuse punktis 188, et need meetmed ei ole suunatud nende isikute või organisatsioonide vastu, vaid kujutavad endast teatud liiki teistele isikutele adresseeritud rakendussätteid.
The Kingdom of Spain, the United Kingdom, the Council and the Commission broadly endorse the analysis of the Court of First Instance.
Hispaania Kuningriik, Ühendkuningriik, nõukogu ja komisjon nõustuvad sisuliselt Esimese Astme Kohtu analüüsiga.
The Court of First Instance rightly held in paragraphs 184 to 188 of Yusuf and Al Barakaat that the fact that the persons and entities who are the subject of the restrictive measures imposed by the contested regulation are expressly named in Annex I thereto, so that they appear to be directly and individually concerned by it, within the meaning of the fourth paragraph of Article 230 EC, does not mean that that act is not of general application within the meaning of the second paragraph of Article 249 EC or that it is not to be classified as a regulation.
Esimese Astme Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse Yusuf ja Al Barakaat punktides 184–188 õigesti, et asjaolu, et vaidlusaluse määrusega kehtestatud piirangute adressaadiks olevad isikud ja üksused on nimeliselt nimetatud selle määruse I lisas, nii et tundub, et nad on sellest EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses vahetult ja isiklikult puudutatud, ei tähenda, et see õigusakt ei oleks üldiselt kohaldatav EÜ artikli 249 teise lõigu tähenduses ega seda, et nimetatud õigusakti ei saaks kvalifitseerida määrusena.
In fact, while it is true that the contested regulation imposes restrictive measures on the persons and entities whose names appear in the exhaustive list that constitutes Annex I thereto, a list which is, moreover, regularly amended by the removal or addition of names, so that it is kept in line with the summary list, the fact remains that the persons to whom it is addressed are determined in a general and abstract manner.
Nimelt, kuigi vaidlusalune määrus kehtestab piirangud isikute ja üksuste suhtes, kelle nimed esinevad ammendavas loetelus, mis moodustab selle I lisa, kusjuures seda loetelu muudetakse muuseas regulaarselt nimede kustutamise või lisamise teel, tuleb sedastada, et selle määruse adressaadid on määratletud üldiselt ja abstraktselt.
The contested regulation, like Resolution 1390 (2002) which it is designed to put into effect, lays down a prohibition, worded exceptionally broadly, of making available funds and economic resources to those persons or entities (see, to that effect, Möllendorf and Möllendorf­Niehuus, paragraphs 50 to 55).
Vaidlusalune määrus sisaldab sarnaselt resolutsioonile 1390 (2002), mida sellega on rakendatud, eriti laialt sõnastatud keeldu anda rahalisi vahendeid ja majandusressursse nimetatud isikute või üksuste käsutusse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus, punktid 50–55).
As the Court of First Instance quite rightly held in paragraphs 186 and 188 of Yusuf and Al Barakaat, that prohibition is addressed to whoever might actually hold the funds or economic resources in question.
Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse Yusuf ja Al Barakaat punktides 186 ja 188 õigesti otsustas, on see keeld adresseeritud ükskõik kellele, kelle käsutuses kõnealused rahalised vahendid või majandusressursid võivad olla.
That is how that prohibition falls to be applied in circumstances such as those of the case giving rise to the judgment in Möllendorf and Möllendorf­Niehuus, which concerned the question whether the contested regulation forbids the final registration
Nimetatud keeldu tuleb nii kohaldada sellistes tingimustes nagu kohtuasjas, mis oli aluseks eespool viidatud kohtuotsusele Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus, mis käsitles küsimust, kas vaidlusalune määrus keelab kinnisasja omandiõiguse lõpliku
In paragraph 60 of that judgment, the Court decided that a transaction such as that registration is prohibited under Article 2(3) of the contested regulation if, in consequence of that transaction, an economic resource would be made available to a person entered in that list, which would enable that person to obtain funds, goods or services.
Euroopa Kohus otsustas nimetatud kohtuotsuse punktis 60 eelkõige, et vastavalt vaidlusaluse määruse artikli 2 lõikele 3 on keelatud selline toiming nagu nimetatud kande tegemine, kuna sellega antaks sellesse loetelusse kantud isiku käsutusse majandusressurss, mis võimaldaks tal hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid.
In the light of the foregoing, Al Barakaat’s ground of appeal relating to infringement of Article 249 EC must also be dismissed as unfounded.
Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb ka Al Barakaati väide, mis tugineb EÜ artikli 249 rikkumisele, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Concerning the grounds of appeal relating to infringement of certain fundamental rights
Väited, mis puudutavad teatud põhiõiguste rikkumist
The heads of claim concerning the part of the judgments under appeal relating to the limits of the review by the Community judicature, in the light of fundamental rights, of the internal lawfulness of the contested regulation
Väited, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuste sissejuhatavat osa, mis käsitleb ühenduste kohtu poolt põhiõigustega seoses teostatava vaidlusaluse määruse sisemise seaduslikkuse kontrolli piire
In the first part of his second ground of appeal, Mr Kadi maintains that inasmuch as the judgment in Kadi takes a view, first, of the relationships between the United Nations and the members of that organisation and, second, of the procedure for the application of resolutions of the Security Council, it is vitiated by errors of law as regards the interpretation of the principles of international law concerned, which
Y. A. Kadi väidab oma teise väite esimeses osas, et vaidlustatud kohtuotsuses Kadi on õigusnormi rikutud ühelt poolt selles osas, et selles otsustatakse ÜRO ja selle organisatsiooni liikmete vaheliste suhete üle ja teiselt poolt Julgeolekunõukogu resolutsioonide rakendamise tingimuste üle, kuna see kohtuotsus käsitleb rahvusvahelise õiguse asjakohaste põhimõtete tõlgendamist, millega kaasnesid muud õigusnormi
That part contains five claims.
See osa koosneb viiest vastuväitest.
By his first claim, Mr Kadi argues that in paragraphs 183 and 184 of the judgment the Court of First Instance erred in law in confusing the question of the primacy of the States’ obligations under the Charter of the United Nations, enshrined in Article 103 thereof, with the related but separate question of the binding effect of decisions of the Security Council laid down in Article 25 of that Charter.
Esimeses vastuväites väidab Y. A. Kadi, et nimetatud kohtuotsuse punktides 183 ja 184 on Esimese Astme Kohus õigusnormi rikkunud selles osas, milles ta ajas segamini riikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustuste ülimuslikkuse, mis on sätestatud selle artiklis 103, sellega sarnaneva, kuid eraldiseisva, selle põhikirja artiklis 25 silmas peetud Julgeolekunõukogu otsuste kohustuslikkusega.
By his second claim, Mr Kadi complains that the Court of First Instance erred in law when, in paragraphs 217 to 225 of that judgment, it took as its premiss that, like obligations under treaty law, resolutions adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations must automatically form part of the sphere of law and competence of the members of the United Nations.
Teises vastuväites heidab Y. A. Kadi Esimese Astme Kohtule ette, et ta on rikkunud õigusnormi, lähtudes vaidlustatud kohtuotsuse Kadi punktides 217–225 sellest, et sarnaselt lepingutest tulenevate kohustustega peavad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonid olema lülitatud automaatselt ÜRO liikmete õigusesse ja pädevusalasse.
By the third claim, Mr Kadi alleges that the Court of First Instance erred in law when it held, in paragraphs 212 to 225 and 283 and 284 of that judgment, that it had no power enabling it to review the lawfulness of resolutions of the Security Council adopted by virtue of Chapter VII of the Charter of the United Nations.
Kolmandas vastuväites väidab Y. A. Kadi, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse Kadi punktides 212–225 ning punktides 283 ja 284, et tal puudub igasugune pädevus, mis lubaks tal kontrollida Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonide seaduslikkust.
By the fourth claim, Mr Kadi maintains that the reasoning of the Court of First Instance in paragraphs 225 to 232 of that judgment on the subject of jus cogens displays considerable incoherence, in so far as, if it must prevail, the principle that resolutions of the Security Council may not be the subject of judicial review and in
Neljandas vastuväites kinnitab Y. A. Kadi, et nimetatud kohtuotsuse punktides 225–232 esitatud Esimese Astme Kohtu ius cogens’it käsitlevas argumentatsioonis esineb olulisi vasturääkivusi selles osas, milles põhimõtet, et Julgeolekunõukogu resolutsioonide üle ei saa teostada kohtuliku kontrolli ja et nende suhtes esineb
By the fifth claim, Mr Kadi argues that the fact that the Security Council has not established an independent international court responsible for ruling, in law and on the facts, on actions brought against individual decisions taken by the Sanctions Committee, does not mean that the Member States have no lawful power, by adopting reasonable measures, to improve the finding of facts underlying the imposition of sanctions and the identification of the persons affected by them, or that the Member States are prohibited from creating an appropriate legal remedy by reason of the latitude they enjoy in the performance of their obligations.
Viiendas vastuväites väidab Y. A. Kadi, et asjaolu, et Julgeolekunõukogu ei ole loonud sõltumatut rahvusvahelist kohut, mille ülesanne oleks otsuste tegemine nii õigus- kui ka faktiküsimustes sanktsioonide komitee üksikotsuste vastu suunatud hagide osas, ei tähenda seda, et liikmesriikidel puudub igasugune seaduslik õigus muuta mõistlike meetmete võtmisel soodsamaks sanktsioonide kehtestamise ja selle adressaadiks olevate isikute identifitseerimise aluseks olevaid faktide tuvastamisi, ega seda, et neil oleks keelatud luua kohast õiguskaitsevahendit nende kohustuste täitmisel kehtiva taluvusruumi alusel.
In his reply, referring to Bosphorus, Mr Kadi maintains, in addition, that Community law requires all Community legislative measures to be subject to the judicial review carried out by the Court, which also concerns observance of fundamental rights, even if the origin of the measure in question is an act of international law such as a resolution of the Security Council.
Tuginedes eespool viidatud kohtuotsusele Bosphorus, väidab Y. A. Kadi oma repliigis lisaks, et ühenduse õiguses on nõue, et kõik ühenduse õigustloovad meetmed peavad olema allutatud Euroopa Kohtu teostatavale kohtulikule kontrollile, mis puudutab ka põhiõiguste austamist, isegi kui käsitletav meede tuleneb sellisest rahvusvahelise õiguse allikast nagu Julgeolekunõukogu resolutsioon.
So long as the law of the United Nations offers no adequate protection for those whose claim that their fundamental rights have been infringed, there must be a review of the measures adopted by the Community in order to give effect to resolutions of the Security Council.
Nii kaua kui ÜRO õigus ei taga kohast kaitset neile, kes väidavad, et nende põhiõigusi on rikutud, peab eksisteerima kontroll Julgeolekunõukogu resolutsioonide rakendamiseks võetud ühenduse õigusaktide üle.
According to Mr Kadi, the re-examination procedure before the Sanctions Committee, based on diplomatic protection, does not afford protection of human rights equivalent to that guaranteed by the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Rome on 4 November 1950 (‘the ECHR’), as demanded by the European Court of Human Rights in Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi v. Ireland of 30 June 2005, Reports of Judgments and Decisions 2005-VI, § 155.
Y. A. Kadi arvates ei taga sanktsioonide komitee läbivaatamise menetlus, mis põhineb diplomaatilisel kaitsel, sellist inimõiguste kaitse taset, mis vastaks 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis (edaspidi „EIÕK”) tagatule, nagu nõudis Euroopa Inimõiguste Kohus 30. juuni 2005. aasta kohtuotsuses Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) vs. Iirimaa (Recueil des arrêts et décisions 2005-VI, § 155).
Mr Kadi submits that that line of argument, an alternative to the arguments based on international law, is raised in case the Court should hold that there is a conflict between the objectives of faithful implementation of resolutions of the Security Council and the principles of due process or judicial protection.
Y. A. Kadi väidab, et see argumentatsioon on esitatud teise võimalusena võrreldes rahvusvahelist õigust puudutavate argumentidega juhuks, kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et Julgeolekunõukogu resolutsioonide kohase rakendamise ning õiglase kohtumenetluse või kohtuliku kaitse vahel esineb vastuolu.
Furthermore, he states that that head of claim is not a new ground of appeal but a development of the fundamental proposition, raised in the notice of appeal, that the Community is bound, when it decides to act by legislative means to give effect to a resolution of the Security Council, to ensure, as a condition of the lawfulness of the legislation it intends thus to introduce, that that legislation should observe the minimum criteria in the field of human rights.
Peale selle ei kujuta nimetatud vastuväide endast mitte uut väidet, vaid apellatsioonkaebuses esitatud põhiväite edasiarendust, mille kohaselt ühendus, kui ta otsustab Julgeolekunõukogu resolutsiooni rakendamiseks tegeleda õigusloomega, on kohustatud järgima selliselt kehtestatavate õigusnormide seaduslikkuse tingimusena seda, et need vastaksid inimõiguste miinimumkriteeriumidele.
By the first part of its third ground of appeal, Al Barakaat criticises the Court of First Instance’s preliminary observations in Yusuf and Al Barakaat on the relationship between the international legal order under the United Nations and the domestic legal order or the Community legal order and on the extent of the review of lawfulness which the Court of First Instance had to carry out.
Oma kolmanda väite esimeses osas kritiseerib Al Barakaat Esimese Astme Kohtu sissejuhatavaid märkusi vaidlustatud kohtuotsuses Yusuf ja Al Barakaat, mis puudutavad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra vahelist seost ning seaduslikkuse kontrolli ulatust, mida Esimese Astme Kohus pidi teostama.
A resolution of the Security Council, binding per se in public international law, can have legal effect vis-à-vis persons in a State only if it has been implemented in accordance with the law in force.
Julgeolekunõukogu resolutsioonil, mis on rahvusvahelises õiguses iseenesest kohustuslik, saab olla õigusmõju isikute suhtes mõnes riigis ainult siis, kui seda on rakendatud kooskõlas kehtiva õigusega.
In this appellant’s view, there are no legal grounds for inferring the existence of special treatment or of an exception with regard to implementation of resolutions of the Security Council to the effect that a Community regulation intended to carry out such implementation need not accord with Community rules on the adoption of regulations.
Niisiis puudub igasugune õiguslik alus, mis võimaldaks väita, et eksisteerib eriline kohtlemine või erand, mis puudutab Julgeolekunõukogu resolutsioonide rakendamist, nii et ühenduse määrus, mille eesmärk selline rakendamine on, ei peaks olema kooskõlas määruste vastuvõtmist käsitlevate ühenduse õigusnormidega.