natgillin/translations-raw huggingface dataset:
That is all the more so where the question referred to the Court does not concern the possible exclusion of a national provision but its interpretation where it is already treated with caution in the relevant legal order.
See kehtib veelgi enam, kui Euroopa Kohtule esitatud küsimus ei puuduta siseriikliku õigusnormi võimalikku välistamist, vaid selle tõlgendamist olukorras, kus see on asjaomases õiguskorras juba kahtlusi tekitanud.
Moreover, the Court has stated that:
Lisaks on Euroopa Kohus täpsustanud, et:
‘Thus, when it applies domestic law, and in particular legislative provisions specifically adopted for the purpose of implementing the requirements of a directive, the national court is bound to interpret national law, so far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive concerned in order to achieve the result sought by the directive and consequently comply with the third paragraph of Article 249 EC’. 9
„Seega peab siseriiklik kohus siseriikliku õiguse ning eelkõige selliste õigusaktide rakendamisel, mis on vastu võetud direktiiviga kehtestatud nõuete täitmiseks, tõlgendama siseriiklikku õigust võimalikult suures ulatuses, arvestades asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki, et saavutada direktiiviga sätestatud tulemus ning seeläbi täita EÜ artikli 249 kolmanda lõigu nõudeid.” 9
‘from the date upon which a directive has entered into force, the courts of the Member States must refrain as far as possible from interpreting domestic law in a manner which might seriously compromise, after the period for transposition has expired, attainment of the objective pursued by that directive’. 8
„alates kuupäevast, mil direktiiv on jõustunud, peavad liikmesriikide kohtud niipalju kui võimalik hoiduma tõlgendamast riigi õigust viisil, mis võib pärast ülevõtmise tähtaja möödumist tõsiselt kahjustada selle direktiiviga järgitava eesmärgi saavutamist”. 8
Finally, in the dispute in the main proceedings, the national legislature had
Põhikohtuasjas otsustas liikmesriigi seadusandja BGB § 286 vastuvõtmisega võtta
In those circumstances, in interpreting the implementing provisions in accordance with the Directive, the court must take account of the intention of the national legislature which sought rapid implementation.
Neil asjaoludel peab kohus ülevõetavate sätete tõlgendamisel vastavalt direktiivile võtma arvesse liikmesriigi seadusandja tahet, kes soovis kiiret ülevõtmist.
10Since Paragraphs 269, 270 and 286 of the BGB may be interpreted in different ways, resolution of the dispute depends to a great extent on the interpretation given by the Court to Article 3(1)(c)(ii) of the Directive on late payment, such that the relevance of the question put to the Court must be regarded as established.
10Kuna BGB §-e 269, 270 ja 286 võib tõlgendada mitmeti, siis sõltub kohtuasja lahendus suuresti Euroopa Kohtu poolt direktiivi hilinenud maksmise kohta artikli 3 lõike 1 punkti c alapunktile ii antud tõlgendusest, mistõttu tuleb Euroopa Kohtule esitatud küsimust pidada asjakohaseks.
7 — Case C-129/96 [1997] ECR I-7411, paragraph 50, since confirmed by, inter alia, Case C-14/02 ATRAL [2003] ECR I-4431, paragraph 58.
7 — 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96 (EKL 1997, lk I-7411, punkt 50), mida hiljem on kinnitatud eelkõige 8. mai 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-14/02: ATRAL (EKL 2003, lk I-4431, punkt 58).
9 — Pfeiffer and Others, paragraph 113.10 — Pfeiffer and Others and Adeneler and Others.
9 — Eespool joonealuses märkuses nr 4 viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 113.
8 — Adeneler and Others, paragraph 123.
8 — Eespool joonealuses märkuses nr 6 viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 123.
B — Interpretation of Article 3(1)(c)(ii) the sum due must be credited to the creditor’s account on the due date if interest for late payment is no longer to be payable.
B. Direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamine
The Court is asked essentially to determine on the basis of which operation a payment made by bank transfer may be regarded as correctly executed in the context of a commercial transaction and, accordingly, as not giving rise to the charging of interest for late payment within the meaning of Directive 2000/35.
Sisuliselt palutakse Euroopa Kohtul määratleda, millisest pangaülekandega teostatud makse etapist võib kaubandustehingu raames tehtud makse sooritatuks lugeda nii, et see ei anna sellest tulenevalt alust viivitusintressi nõudmiseks direktiivi 2000/35 tähenduses.
In support of that argument, it will also be noted that that requirement tallies perfectly with the objective of ensuring that creditors have effective protection against late payment, as is clear from recitals 7, 16, 19 and 20 in the preamble to Directive 2000/35, late payment constituting ‘an obstacle to the proper functioning of the internal market’.
Selle väite toetuseks tuleb ka märkida, et nagu ilmneb direktiivi 2000/35 seitsmendast, kuueteistkümnendast, üheksateistkümnendast ja kahekümnendast põhjendusest, on sellise nõude eesmärk tagada võlausaldaja kaitse selliste hilinenud maksmiste vastu, kuna need hilinemised kujutavad endast „takistust ühisturu nõuetekohasele toimimisele” 11.
11The textual and teleological interpretations thus, at first sight, concur in favour of the requirement of effective payment of the amount due in the sense that the beneficiary should have at his disposal the amount credited to his account.
Grammatiline ja teleoloogiline tõlgendamine näivad esmapilgul toetavat nõuet, et makstav summa tuleb reaalselt tasuda selliselt, et võlausaldajal on võimalik tema kontole kantud summa oma valdusse saada.
The claimant and the Commission of the European Communities argue for a rigorous interpretation of Article 3(1)(c)(ii) of Directive 2000/35, taking the view that the provision requires the debtor to ensure that the creditor has the amount due at his disposal on the due date.
Hageja ja Euroopa Ühenduste Komisjon pooldavad direktiivi 2000/35 artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii ranget mõistmist, leides, et see säte paneb võlgnikule kohustuse tagada, et makstav summa oleks tähtaja lõppedes võlausaldaja valduses.
In other words, only when the funds are actually credited to the creditor’s account will entitlement to payment of interest for late payment be brought to an end or avoided.
Teisiti öeldes on üksnes hetk, mil raha krediteeritakse reaalselt võlausaldaja kontole, sellise tähendusega, mis lõpetab või hoiab ära viivitusintressi maksmise.
However, that interpretation imposes a responsibility on the debtor which does not appear to be his.
Siiski paneb selline tõlgendus võlgnikule vastutuse, mis ei peaks olema tema vastutus.
It requires him to anticipate exactly the time necessary for the transaction to be handled by the various financial institutions involved.
See paneb viimasele kohustuse näha ette täpsed tähtajad, mis on erinevates asjaomastes krediidiasutustes ülekannete teostamiseks vajalikud.
Although the view may be taken that the originator of the transfer must accept responsibility for delays in payment attributable to his financial institution, that
Kuigi võib eeldada, et maksekorralduse tegija peab eeldama tema krediidiasutuse tõttu tekkinud maksmisega hilinemisi, ei kehti see hilinemiste puhul, mille on põhjustanud võlausaldaja
11 — See, inter alia, recitals 9 and 10 in the preamble to Directive 2000/35 as set out in Commission Recommendation 95/198/EC of 12 May 1995 on payment periods in commercial transactions (OJ 1995 L 127, p. 19).
11 — Vt eelkõige direktiivi 2000/35 üheksas ja kümnes põhjendus, nagu need on toodud juba ka komisjoni 12. mai 1995. aasta soovituses 95/198/EÜ äritehingute maksetähtaegade kohta (EÜT L 127, lk 19).
It is true that a literal interpretation of the article, in most language versions, appears to confirm that position by stating that the creditor is entitled to interest for late payment if he ‘has not received the amount due on time’.
On tõsi, et nimetatud artikli sõnasõnaline tõlgendamine enamikus keeleversioonides näib seda seisukohta toetavat, täpsustades, et võlgnikul on õigus saada viivitusintressi, kui ta ei „ole saanud makstavat summat õigel ajal”.
The choice of that verb by the Community legislature leads to the view that
Ühenduse seadusandja poolt valitud sõnastus lubab tõepoolest arvata, et makstav summa peab olema õigeks
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-306/06 parts of Article 3(1)(c)(ii), between the principle and the exception, which leaves open the circumstances in which the debtor will not be held responsible for the delay.
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-306/06 ning põhimõtte ja selle erandi vahel, mis ei määratle asjaolusid, mille puhul ei loeta võlgnikku vastutavaks.
is not the case as regards those caused by the creditor’s institution or by the creditor himself.
krediidiasutus või võlausaldaja ise.
Furthermore, such an interpretation is contrary to that adopted by Direct- ive 97/5/EC of the European Parliament and of the Council of 27 January 1997 on crossborder credit transfers, 12 according to which responsibility for late payment caused by the financial institution of the beneficiary must be accepted by the creditor and not by the debtor. 13
Selline tõlgendus oleks vastuolus ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. jaanuari 1997. aasta direktiivis 97/5/EÜ kreeditkorraldusega tehtud välismaksete kohta 12antud tõlgendusega, mille kohaselt eeldatakse maksmise hilinemise korral võlausaldaja krediidiasutuse vastutust, mitte võlausaldaja oma. 13
It seems to me that such an interpretation must be excluded for two main reasons.
Mulle näib, et selline tõlgendus ei ole vastuvõetav kahel põhimõttelisel põhjusel.
Firstly and despite clear progress on delays and transparency in banking transactions, 14it remains impossible, at the present time, for the debtor accurately to determine the date on which the creditor’s financial institution will transfer the funds to the creditor’s account.
Esiteks ja vaatamata selgele arengule pangaülekannete tähtaegade ja läbipaistvuse küsimuses 14on võlgnikul käesoleval ajal siiski võimatu kindlalt välja selgitada kuupäev, millal võlausaldaja krediidiasutus tema rahasummad võlausaldaja kontole kannab.
Accordingly, to elevate into a principle a requirement that, in any event, can be based only on an estimation undermines the principle of legal certainty.
Seetõttu kahjustaks sellise põhimõtte rakendamine, milles sisalduv nõue on üksnes hinnanguline, õiguskindluse põhimõtet.
What is more, according to the criteria adopted to determine whether the debtor is not responsible, the approach indicated is liable to be a source of legal uncertainty both for the debtor and for the creditor.
Veelgi enam, vastavalt võlgniku vastutuse puudumise tuvastamiseks toodud kriteeriumidele võib viidatud lähenemine tekitada õiguskindluse puudumist nii võlgniku kui võlausaldaja jaoks.
Nevertheless, the solution could be found in the second part of the article submitted for interpretation by the Court, according to which a creditor who has not received the amount due on time is entitled to interest for late payment, ‘unless the debtor is not responsible for the delay’.
Sellele vaatamata võib lahenduse välja lugeda Euroopa Kohtule tõlgendamiseks esitatud artikli teisest osast, mille kohaselt on võlausaldajal, kes ei ole makstavat summat õigel ajal kätte saanud, õigus saada viivitusintressi, „välja arvatud juhul, kui viivituse eest ei vastuta võlgnik”.
At the hearing, the Commission thus argued for the view that Article 3(1)(c)(ii) could be interpreted as laying down the principle, in the case of payment by transfer, that entry on the account of the creditor of the sum invoiced on time would avoid or end late payment, except in circumstances, which remain to be determined, of late payment for which the debtor was not responsible.
Kohtuistungil väljendas komisjon ka seisukohta, mille kohaselt võib artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendada selliselt, et sellega kehtestatakse põhimõte, mille kohaselt peab pangaülekandega maksmise korral hilinemise ärahoidmiseks või lõpetamiseks maksmisele kuuluv summa õigel ajal võlausaldaja kontole laekuma, välja arvatud juhtudel, mida tuleb veel täpsustada, kus vastutus maksmisega hilinemise eest ei ole omistatav võlgnikule.
However, such a reading supposes a split between the two
Selline tõlgendus eeldab siiski eraldusjoont direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii kahe osa vahel
12 — OJ 1997 L 43, p. 25.
12 — EÜT L 43, lk 25; ELT eriväljaanne 06/02, lk 305.
14 — In this regard, reference may be made to the Report from the Commission to the European Parliament and to the Council on the application of Directive 97/5 (COM/2002/663 final).
14 — Selles küsimuses saab uurida komisjoni aruannet Euroopa Parlamendile ja nõukogule direktiivi 97/5 rakendamise kohta (KOM (2002) 663 (lõplik)).
This report thus states that nearly 90% of credit transfers arrived within the time indicated by the executing institution. A further 8% arrived within 3 days after the time indicated (paragraph 3.7.2.1).
Selles raportis on tuvastatud, et pea 90% ülekannetest laekuvad sihtpunkti soovitud ajal ja 8% kolme päeva jooksul pärast määratud tähtaega (punkt 3.7.2.1).
Furthermore, it is established that transfers took on average x2.97 days. 95.4% of transfers arrived within 6 working days, which is the default time specified in Directive 97/5 (paragraph 3.8.2).
Lisaks on tuvastatud, et need ülekanded kestsid keskmiselt 2,97 päeva; 95,4% jõudsid kohale kuue tööpäeva jooksul vastavalt tähtajale, mis on direktiivis 97/5 üldnormina sätestatud (punkt 3.8.2).
See also the Proposal for a Directive on payment services (COM (2005) 603 final), especially Articles 26, 28 and 60 of that directive, which impose a precise obligation on the service provider to inform the beneficiaries with regard, inter alia, to the ‘execution time for the payment service to be provided’ (Article 26(1)(a)(ii)).
Vt samuti ettepanek direktiivi makseteenuste kohta (KOM (2005) 603 (lõplik)), eriti selle direktiivi artiklid 26, 28 ja 60, mis sätestavad teenuseosutaja täpse teavitamiskohustuse makse saaja suhtes, mis puudutab eelkõige „osutatava makseteenuse sooritamisaega” (artikli 26 lõike 1 punkti a alapunkt ii).
The draft also seeks to require the payer’s payment service provider to credit the payee’s payment account at the latest at the end of the first working day following the point in time of acceptance (Article 60).
Eelnõus soovitakse nõuda ka maksja makseteenuse pakkujalt tagamist, et pärast aktseptimist krediteeritakse tellitud summa makse saaja maksekontole vähemalt esimese aktseptimisele järgneva tööpäeva lõpuks (artikkel 60).
13 — See, inter alia, Article 6(2) and (3) and Article 7(3) of Directive 97/5.
13 — Vt eelkõige direktiivi 97/5 artikli 6 lõiked 2 ja 3, samuti artikli 7 lõige 3.
01051 TELECOM the principle of equality that the definition of responsibility with regard to late payment thus represents an autonomous Community law definition which is to be interpreted in a uniform manner.
01051 TELECOM määratleda hetke, millal ta on oma kohustusest vabastatud, võib võlausaldajale samuti tekkida risk, mida ta ei saa kontrollida juhul, kui hilinenud maksmine on omistatav võlgniku krediidiasutusele.
Lastly, in any event, I would point out that the Directive was adopted on the basis of Article 95 EC.
Igal juhul tuleb meenutada, et direktiiv 2000/35 on vastu võetud EÜ artiklile 95 tuginedes.
Consequently, the main object- ive which it pursues is indeed the approximation of the laws of the Member States.
Sellest tulenevalt on direktiivi eesmärk tõesti liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine.
To that end, it seeks to eliminate obstacles to the smooth running of the internal market arising in particular as a result of divergences between the national legal orders.
Sel eesmärgil on direktiivi ülesanne eemaldada ühisturu nõuetekohase toimimise takistused, mis tulenevad muu hulgas liikmesriikide õiguskordade vahelistest erinevustest.
An interpretation of Article 3(1)(c)(ii) which left to the Member States the task of determining what is meant by ‘receipt of the amount due on time’ as cases where the debtor cannot be held responsible for late payment would amount, as has already been emphasised, to reintroducing disparities between the national rules which the Community legislature wished precisely to avoid.
Artikli 3 lõike 1 punkti c alapunkti ii tõlgendamine viisil, mis jätaks liikmesriikidele pädevuse sisustada mõiste „makstava summa saamine õigel ajal” nagu ka olukorrad, millal võlgniku vastutus hilinenud maksmise eest on välistatud, seaks — nagu on juba rõhutatud — liikmesriikide õigusnormide vahel taas sisse erinevused, mida ühenduse seadusandja on soovinud vältida.
Secondly, the interpretation envisaged means that the circumstances in which the debtor would not be responsible for late payment are left to the discretion of the Member States.
Teiseks jätaks esitatud tõlgendus liikmesriikide hinnata asjaolud, mille puhul ei vastuta hilinenud maksmise eest võlgnik.
Although exceptions are to be interpreted strictly, that could reintroduce disparities between the Member States which would be directly contrary to the objective of harmonisation pursued by Direct- ive 2000/35 and, more generally, to the smooth functioning of the common market.
Kuigi neid erandeid tuleb tõlgendada kitsalt, võivad sellega taas tekkida liikmesriikidevahelised erinevused, mis on otseselt vastuolus direktiiviga 2000/35 sätestatud ühtlustamiseesmärgiga ning üldisemalt ühisturu nõuetekohase toimimisega.
As stated in recital 10 in the preamble to that directive: ‘distortions of competition would ensue if substantially different rules applied to domestic and transborder operations’.
Kümnendas põhjenduses on märgitud: „kui siseriiklike ja piiriüleste tehingute suhtes kohaldataks märkimisväärselt erinevaid eeskirju, põhjustaks see konkurentsikahjustusi”.
That would be the case if exoneration from responsibility had to be decided in the context of national laws under which the rules on the subject differed.
See oleks nii juhul, kui vastutusest vabastamise üle tuleks otsustada siseriikliku õiguse raames, mida reguleerivad õigusnormid on erinevad.
None the less, it cannot meet the objectives of the Directive either to take the view that mere execution of the transfer order, accepted by the debtor’s financial institution,
Samamoodi ei vastaks direktiivi eesmärkidele seisukoht, et üksnes maksekorralduse tegemine, mille võlgniku krediidiasutus on vastu võtnud, vabastab võlgniku oma kohustusest. Selline tõlgendus vähendaks direktiivi
15 — See, inter alia, Case C-287/98 Linster [2000] ECR I-6917, paragraph 43; Case C-40/01 Ansul [2003] ECR I-2439, paragraph 26; Case C-246/05 Armin Häupl [2007] ECR I-4673, paragraph 43.
15 — Vt eelkõige 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-287/98: Linster (EKL 2000, lk I-6917, punkt 43); 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-40/01: Ansul (EKL 2003, lk I-2439, punkt 26) ja 14. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-246/05: Armin Häupl (EKL 2007, lk I-4673, punkt 43).
Moreover, although the Directive regularly refers back to national law and confines itself to laying down minimal requirements for the combating of late payment, there is no such reference in Article 3(1)(c)(ii). It follows both from the requirements of uniform application of Community law and
Lisaks sellele, kuigi direktiivis on mitmel korral viidatud siseriiklikele õiguskordadele ja vaatamata sellele, et see piirdub hilinenud maksmise vastase võitluse küsimuses üksnes miinimumnõuete sätestamisega, ei nähtu sellist viidet artikli 3 lõike 1 punkti c
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-306/06 the creditor in an uncertain legal position with regard to the date on which interest for late payment may be claimed.
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-306/06 kasulikku mõju. Direktiivi eesmärk on keelata
Although such interest is due automatically when the transfer order is late, the creditor also needs to know the date on which the order was passed to the payer’s financial institution.
„lepinguvabaduse kuritarvitamine võlausaldaja kahjuks”.
To obtain that information, the creditor would therefore have to take the steps necessary to obtain a copy of the contract by which the transfer order was accepted in order to check the exact date of payment.
16Sellist kuritarvitamist iseloomustab muu hulgas asjaolu, et „tagatakse võlgnikule täiendav maksevalmidus võlausaldaja arvelt” 17.
Irrespective of the fact that the necessity for such a step rather changes the automatic nature of the requirement to pay interest for late payment, it seems difficult to deny that it constitutes an additional administrative burden on the creditor — or on the debtor if it is agreed that he will provide that information — whereas Directive 2000/35 expressly seeks to avoid such additional administrative and financial burdens.
Käsitlus, mille koha- võlausaldaja viivitusintressi nõudmise kuupäeva osas õiguslikult ebakindlasse olukorda.
19 frees the debtor from his obligation. Such an interpretation would deprive the Directive of its effectiveness.
Kuigi intressi tuleb hilinenud maksekorralduse puhul maksta automaatselt, peab võlausaldajale olema teada kuupäev, millal maksekorraldus maksja krediidiasutusele edastati.
The Directive pursues the objective of prohibiting ‘abuse of freedom of contract to the disadvantage of the creditor’.
Selle teabe saamiseks peaks võlausaldaja makse täpse kuupäeva väljaselgitamise tarvis seega astuma samme, et saada koopia lepingust, millega maksekorraldus vastu võeti.
16Such abuse is characterised inter alia by the fact of ‘procuring the debtor additional liquidity at the expense of the creditor’.
Jättes kõrvale asjaolu, et selline samm muudaks viivitusintressi nõudmise automaatset iseloomu, on siiski raske eitada, et see toob kaasa täiendavaid halduskohustusi võlausaldajale — või ka võlgnikule, kui on kindel, et ta tagab vajaliku teabe —, samas kui direktiivi 2000/35 otsene eesmärk on vältida sellist täiendavat haldus- ja finantskoormat.
17 To consider that only a late transfer order rather than the late receipt of the sum due entails the charging of interest for late payment amounts to authorising the debtor not to issue the transfer order until the last day of the period for payment, assuming that his financial institution accepts the order within the period.
19 selt toob üksnes makstava summa hilinenud ülekanne, mitte hilinenud laekumine kaasa viivitusintressi maksmise, lubaks võlgnikul teha ülekande alles tähtaja viimasel päeval, eeldusel et ta saab oma krediidiasutuselt tähtaegselt kinnituse.
Such opportunistic conduct brings to mind the abuse of freedom of contract referred to by the Directive in allowing the debtor to enjoy liquidity at the expense of the creditor during the day or days preceding a transfer order submitted on the last day of the period for payment, when the amount should have been ‘received’ on that date according to the Directive.
Selline oportunistlik käitumine tooks kaasa direktiivis nimetatud lepinguvabaduse kuritarvitamise, lubades võlgnikul kasutada rahalisi ressursse päeva või päevade jooksul, mis eelnevad tähtaja viimasel päeval tehtud ülekandele, samas kui makstav summa peaks direktiivi kohaselt olema selleks kuupäevaks „kätte saadud”.
18 Thus the German Government’s argument that to treat the transfer order as the equivalent of payment is not contrary to the Directive’s objectives appears to be incorrect.
18Samuti on ekslik Saksa valitsuse argument, mille kohaselt ei kahjustaks maksekorralduse tegemise lugemine makse tegemiseks direktiivi eesmärke.
The object- ive pursued by the text is not to favour the debtor by allowing him to enjoy liquidity until the final day of the period for payment, but to guarantee the creditor receipt of the sum due within the period for payment.
Selle õigusakti eesmärk ei ole seada võlgnikku soodsamasse olukorda, lubades tal kasutada rahalisi ressursse kuni tähtaja viimase päevani, vaid tagada võlausaldajale makstava summa kättesaamine maksetähtaja jooksul.
I would therefore invite the Court to adopt an intermediate solution that would ensure a fair distribution of the risk between the creditor and the debtor.
Seega soovitan Euroopa Kohtul otsustada vahepealse lahenduse kasuks, mis tagaks õiglase riskide jaotuse võlausaldaja ja võlgniku vahel.