natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In that regard, in accordance with the principle laid down in Article 3(3) of Regulation No 2887/2000, the level of rates for unbundled access to the local loop must be set on the basis of actual costs, namely the historic and forwardlooking costs incurred by the notified operator.
Siinkohal on oluline meenutada, et vastavalt määruse nr 2887/2000 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud põhimõttele tuleb eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifide suurus kehtestada tegelike kulude alusel, st teavitatud operaatori poolt juba tehtud kulutuste ja eeldatavate kulude alusel.
In those circumstances, it follows that the broad discretion granted by Regulation No 2887/2000 to the NRAs as regards the assessment of pricing aspects of unbundled access to the local loop also concerns the evaluation of the costs incurred by the notified operator.
Neil asjaoludel võib järeldada, et ulatuslik pädevus, mille määrus nr 2887/2000 annab RRA-dele eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifide erinevate aspektide hindamisel, puudutab ka teavitatud operaatori kantud kulude hindamist.
Therefore, it must be held that the broad discretion enjoyed by the NRAs under Article 4(2) of Regulation No 2887/2000 also relates to the costs taken into account, such as interest on invested capital and depreciation of fixed assets, the calculation basis of those costs and the costaccounting models used to prove them.
Seega on kohane tõdeda, et ulatuslik pädevus, mis RRA-del on vastavalt määruse nr 2887/2000 artikli 4 lõikele 2, hõlmab ka arvessevõetavaid kulusid, nagu investeeritud kapitaliga seotud intressid ja põhivara kulum, nende arvutamise alust ning kõnealuste kulude raamatupidamisliku tõendamise mudeleid.
In addition, it is also apparent from Article 4(2) of that regulation that, in the context of the broad discretion granted to them by those provisions, the NRAs are also entrusted with the power to conduct proceedings to control the pricing for unbundled access to the local loop in that they may request information concerning, inter alia, costs incurred in applying the principle that rates for access to the local loop are to be set on the basis of costorientation.
Lisaks tuleb täpsustada, et samuti nähtub määruse artikli 4 lõike 2 sätetest, et nendest sätetest tuleneva ulatusliku pädevuse raames on RRA-del ka õigus viia läbi eraldatud kliendiliinijuurdepääsu hinna kujundamise kontrollimenetlust selles tähenduses, et nad võivad nõuda teavet, mis puudutab muu hulgas tariifide kulupõhisuse põhimõtte kohaldamisel kantud kulusid.
It follows that Regulation No 2887/2000 grants the NRAs not only broad discretion, but also the appropriate means to enable them to examine, in the most effective way, the correct application of the principle laid down in Article 3(3) of that regulation.
Sellest järeldub, et määrus nr 2887/2000 annab RRA-dele mitte ainult ulatusliku pädevuse, vaid ka sobivad vahendid, mis võimaldavad neil tõhusamalt kontrollida, kas määruse artikli 3 lõikes 3 ette nähtud põhimõtet kohaldatakse nõuetekohaselt.
The answer to Question 3(e) must therefore be that it is apparent from Article 4(1) and (2) of Regulation No 2887/2000 that, when examining the rates of notified operators for the provision of unbundled access to their local loop in light of the pricing principle laid down in Article 3(3) of that regulation, the NRAs have a broad discretion concerning the assessment of the various aspects of those tariffs, including the discretion to change prices, and thus the proposed tariffs.
Seega on kohane kolmanda küsimuse punktile e vastata, et määruse nr 2887/2000 artikli 4 lõigetest 1 ja 2 tuleneb, et kui RRA-d kontrollivad teavitatud operaatorite eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariife nimetatud määruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud hinnakujunduse põhimõtte alusel, siis on neil ulatuslik pädevus, mis hõlmab nende tariifide erinevate aspektide hindamist ning seda kuni hindade, st väljapakutud tariifide muutmiseni.
That broad discretion also relates to the costs incurred by notified operators, such as interest on invested capital and depreciation of fixed assets, the calculation basis of those costs and the costaccounting models used to prove them.
See ulatuslik pädevus hõlmab ka teavitatud operaatorite kantud kulusid, nagu investeeritud kapitaliga seotud intressid ja põhivara kulum, kulude arvutamise alust ning nende raamatupidamisliku tõendamise mudeleid.
Question 3(d) and (f) to (h): the procedural aspects related to the application of the principle that rates for access to the local loop are to be set on the basis of costorientation
Kolmanda küsimuse punktid d ja f–h, mis puudutavad selle põhimõtte kohalda­mise menetluslikke aspekte, mille kohaselt peavad eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifid olema kulupõhised
The national court requests the Court of Justice, first, to rule on the scope of the review by the courts of decisions of the NRAs concerning the application of the pricing principle laid down in Article 3(3) of Regulation No 2887/2000.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtul esiteks võtta seisukoht kohtuliku kontrolli ulatuse suhtes seoses RRA-de otsustega, mis puudutavad määruse nr 2887/2000 artikli 3 lõikes 3 sätestatud hinnakujunduse põhimõtte kohaldamist.
Second, the national court requests the Court of Justice to give a ruling on whether telecommunications operators falling within the category which Regulation No 2887/2000 classes as beneficiaries, namely competing third parties operating in the telecommunications sector, are able to challenge before the courts decisions of the NRAs authorising the tariffs of notified operators for the provision of unbundled access to their local loop.
Teiseks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul teha otsus selle kohta, kas sideettevõtjatel, keda määrus nr 2887/2000 kvalifitseerib kasutusõiguse saanuteks, st kolmandatel konkurentidel, kes tegutsevad telekommunikatsioonisektoris, peab olema võimalus kohtus vaidlustada RRA-de otsuseid, mis annavad loa teavitatud operaatorite eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifidele.
Third and finally, it asks, in that context, who is to bear, in particular in court proceedings or the supervisory procedure laid down in Article 4 of Regulation No 2887/2000, the burden of proving that the principle that rates for access to the local loop are to be set on the basis of costorientation referred to in Article 3(3) of that regulation has been respected.
Selles kontekstis tekib kolmandaks ja ühtlasi viimaseks küsimus, kellel lasub kohtumenetluses või määruse nr 2887/2000 artiklis 4 ette nähtud järelevalve menetluses kohustus tõendada, et on järgitud nimetatud määruse artikli 3 lõikes 3 viidatud põhimõtet, mille kohaselt peavad eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifid olema kulupõhised.
Question 3(d): the scope of the review by the courts
Kolmanda küsimuse punkt d, mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust
It should be pointed out at the outset that neither Regulation No 2887/2000 nor the directives of the FRF envisage harmonisation of the national rules concerning the applicable court proceedings or, in that regard, the scope of any review by the courts.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et määrus nr 2887/2000 ega ERR-i direktiivid ei taotle kohaldatavate siseriiklike kohtumenetluse normide ega sellega seoses ka kohtuliku kontrolli juhtumipõhise ulatuse ühtlustamist.
The German Government, the Bundesrepublik Deutschland, as party to the main proceedings, and Deutsche Telekom base their argument on the caselaw according to which, when Community law grants the Community institutions a wide measure of discretion by reason of complex economic assessments which they carry out in the field at issue, any review by the Community judicature must be limited to verifying that the measures in dispute are not vitiated by a manifest error or a misuse of powers, or that the institution in question did not clearly exceed the bounds of its
Selles küsimuses tuginevad Saksamaa valitsus, Bundesrepublik Deutschland kui põhikohtuasja pool ja Deutsche Telekom kohtupraktikale, mille kohaselt juhul, kui ühenduse õigus annab ühenduse institutsioonidele ulatusliku kaalutlusõiguse keeruliste majanduslike hinnangute tõttu, mida nad annavad kõnealuses valdkonnas, peab võimalik ühenduse kohtu kontroll piirduma selle kindlakstegemisega, kas vaidlusaluste meetmete puhul ei ole tehtud ilmset viga või võimu kuritarvitatud või kas kõnealune institutsioon ei ole ilmselgelt oma kaalutluspädevuse piire ületanud (vt eelkõige 21. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-120/97: Upjohn, EKL 1999,
By transposing that caselaw by analogy to the case in the main proceedings, it is claimed that the assessments made by the NRAs concerning the application of the pricing principle laid down in Article 3(3) of Regulation No 2887/2000, namely those concerning the costs to be taken into account, their method of calculation and the accounting evidence of those costs in the case of the fictitious valuation of the local telecommunications infrastructures, constitute complex economic assessments and, consequently, the review by the national courts should also be limited.
Kandes selle kohtupraktika analoogia alusel üle põhikohtuasjale, väidetakse, et RRA-de antavad hinnangud, mis puudutavad määruse nr 2887/2000 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud hinnakujunduse põhimõtte kohaldamist, st hinnangud, mis puudutavad arvessevõtmisele kuuluvaid kulusid, nende arvutamist ja nende raamatupidamislikku tõendamist, juhul kui tegemist on kohaliku telekommunikatsiooni infrastruktuuri arvestusliku hindamisega, kujutavad endast keerulisi majanduslikke hinnanguid ning seetõttu peab liikmesriigi kohtu kontroll olema samuti piiratud.
In that regard, according to the caselaw, in the absence of relevant Community rules it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community law, provided, first, that such rules are not less favourable than those governing similar domestic actions (principle of equivalence) and, secondly, that they do not render in practice impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness) (see Case C-30/02 Recheio — Cash & Carry [2004] ECR I-6051, paragraph 17, and Joined Cases C-222/05 to C-225/05 van der Weerd and Others [2007] ECR I-4233, paragraph 28 and the caselaw cited). 167
Selles suhtes tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt tuleb vastavas valdkonnas ühenduse õigusnormide puudumisel iga liikmesriigi sisemises õiguskorras kindlaks määrata pädevad kohtud ja nende kohtuasjade menetlemise kord, mille eesmärk on tagada isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse, kusjuures selline kord ei tohi esiteks olla ebasoodsam kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ning teiseks ei tohi see muuta ühenduse õiguskorraga isikutele antud õiguste teostamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt 17. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C-30/02: Recheio – Cash & Carry, EKL 2004, lk I-6051, punkt 17, ja 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-222/05–C-225/05: van der Weerd jt, EKL 2007, lk I-4233, punkt 28 ja viidatud kohtupraktika). 167
In that regard, it needs to be pointed out that, as rightly submitted by Arcor and, more generally, the Lithuanian Government, it is apparent from recital 11 in the preamble to Regulation No 2887/2000 as well as Articles 3(2) and (3) and 4(3) of that regulation that the NRAs must ensure the application of rates for access to the local loop in transparent, fair and non-discriminatory conditions.
Selles kontekstis tuleb märkida, et nagu Arcor ja üldisemalt ka Leedu valitsus õigesti väidavad, nähtub määruse nr 2887/2000 põhjendusest 11 ning artikli 3 lõigetest 2 ja 3 ja artikli 4 lõikest 3, et RRA-d peavad tagama eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifide kohaldamise läbipaistvatel, õiglastel ja mittediskrimineerivatel tingimustel.
It is thus the task of the national courts to ensure compliance with the obligations resulting from Regulation No 2887/2000 regarding unbundled access to the local loop by means of procedures consistent with the pricing principle laid down in Article 3(3) of that regulation, and in accordance with the conditions referred to above.
Seega on liikmesriigi kohtu ülesanne tagada, et määrusest nr 2887/2000 tulenevaid kohustusi seoses eraldatud juurdepääsuga kliendiliinile täidetakse nimetatud määruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud hinnakujunduse põhimõttega kooskõlas oleva korra kohaselt ning eespool nimetatud tingimustel.
It follows that Community law does not lay down any rule requiring the Member States to put in place a specific means of review with respect to decisions of the NRAs concerning the rates of notified operators for access to their local loops.
Sellest järeldub, et ühenduse õigus ei näe ette ühtegi normi, mille kohaselt peavad liikmesriigid ette nägema erilise kontrolli RRA otsuste puhul, mis käsitlevad teavitatud operaatori eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariife.
It follows from all of the above considerations that the answer to Question 3(d) must be that it is a matter solely for the Member States, within the context of their pro -cedural autonomy, to determine, in accordance with the principles of equivalence and effectiveness of judicial protection, the competent court, the nature of the dispute and, consequently, the detailed rules of judicial review with respect to decisions of the NRAs concerning the authorisation of the rates of notified operators for unbundled access to their local loop.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et kolmanda küsimuse punktile d tuleb vastata, et üksnes liikmesriikide pädevuses on oma menetlusautonoomia raames ja kohtuliku kaitse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet järgides kindlaks määrata pädev kohus, kohtuvaidluse laad ning sellest tulenevalt kohtuliku kontrolli teostamise kord RRA otsuste puhul, mis käsitlevad loa andmist teavitatud operaatorite eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifidele.
In those circumstances, the national courts must ensure that the obligations resulting from Regulation No 2887/2000 regarding unbundled access to the local loop by means of procedures consistent with the pricing principle laid down in Article 3(3) of that regulation are in fact complied with in transparent, fair and non-discriminatory conditions.
Sellises olukorras peab liikmesriigi kohus tagama, et määrusest nr 2887/2000 tulenevaid kohustusi seoses eraldatud juurdepääsuga kliendiliinile täidetakse nimetatud määruse artikli 3 lõikes 3 sätestatud hinnakujunduse põhimõttega kooskõlas oleva korra kohaselt ning see toimub läbipaistvatel, õiglastel ja mittediskrimineerivatel tingimustel.
Question 3(f): the right to appeal against decisions of the NRAs regarding the rates of notified operators for unbundled access to their local loop
Kolmanda küsimuse punkt f, mis puudutab õigust vaidlustada RRA otsuseid, mis käsitlevad teavitatud operaatorite eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariife
By Question 3(f) the Court of Justice is essentially invited to consider whether beneficiaries within the meaning of Regulation No 2887/2000 may challenge the decisions of the NRAs authorising the rates of notified operators for unbundled access to their local loop by virtue of the requirements regarding the costorientation of rates.
Kolmanda küsimuse punktis f palutakse Euroopa Kohtul sisuliselt uurida, kas kasutusõiguse saanud määruse nr 2887/2000 tähenduses võivad vaidlustada RRA-de otsuseid, millega antakse luba teavitatud operaatorite eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifidele, tariifide kulupõhisuse nõuete alusel.
In order to answer that question it is necessary to examine the regulatory framework to which Article 3(3) of Regulation No 2887/2000 belongs.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb uurida reguleerivat raamistikku, millesse määruse nr 2887/2000 artikli 3 lõige 3 kuulub.
In that regard, according to the wording of Article 5a(3) of Directive 90/387, Member States are to ensure that suitable mechanisms exist at national level under which a party affected by a decision of the NRA has a right of appeal to a body independent of the parties involved.
Siinkohal on alust meenutada, et direktiivi 90/387 artikli 5a lõike 3 sõnastuse kohaselt tagavad liikmesriigid, et riigi tasandil on olemas toimivad mehhanismid, mille alusel on isikul, keda RRA otsus puudutab, õigus esitada kaebus sellise otsuse peale organile, mis on asjaomastest pooltest sõltumatu.
That provision is an expression of the principle of effective judicial protection, which is a general principle of Community law stemming from the constitutional traditions common to the Member States and which has been enshrined in Articles 6 and 13 of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Rome on 4 November 1950, pursuant to which it is for the courts of the Member States to ensure judicial protection of an individual’s rights under Community law (see, by way of analogy, Case C-426/05 Tele2 Telecommunication [2008] ECR I-685, paragraph 30 and the caselaw cited).
Kõnealune säte väljendab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest ja mis on sätestatud 4. novembril 1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 ning mille kohaselt on liikmesriikide kohtutel kohustus tagada nende õiguste kohtulik kaitse, mis tulenevad isikutele ühenduse õigusest (vt analoogia alusel 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C-426/05: Tele2 Telecommunication, EKL 2008, lk I-685, punkt 30 ja viidatud kohtupraktika).
Given that a decision of the NRA taken in relation to Article 4 of Regulation No 2887/2000 falls within the scope of Directive 90/387, Article 5a(3) of that dir -ective requires that national law provides for suitable mechanisms under which the ‘party affected’ by that decision has a right of appeal to an independent body.
Pidades silmas, et RRA otsus, mis on tehtud seoses määruse nr 2887/2000 artikliga 4, kuulub direktiivi 90/387 kohaldamisalasse, nõuab kõnealuse direktiivi artikli 5a lõige 3, et siseriiklikus õiguses nähtaks ette toimivad mehhanismid, mis võimaldavad „isikul, keda […] otsus puudutab”, esitada kaebus sõltumatule organile.
That guarantee applies to both the addressee of that decision and the beneficiaries within the meaning of Regulation No 2887/2000.
Selline tagatis kehtib nii kõnealuse otsuse adressaadi kui ka määruse nr 2887/2000 tähenduses kasutusõiguse saanute suhtes.
As regards the right of appeal of third parties, it must be held that, since a beneficiary is not the addressee of a decision of the NRA, he acquires the status of ‘party affected’
Kolmandate isikute kaebeõiguse osas tuleb tõdeda, et kuna kasutusõiguse saanu ei ole RRA otsuse adressaat, omandab ta „puudutatud isiku” staatuse juhul, kui selline
ARCOR when his rights are potentially affected by such a decision by reason of its content and the activity exercised or envisaged by that party (see, by way of analogy, Tele2 Telecommunication, paragraph 39).
ARCOR otsus võib tema õigusi mõjutada esiteks selle sisu tõttu ja teiseks tegevuse tõttu, millega kõnealune isik tegeleb või kavatseb tegeleda (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Tele2 Telecommunication, punkt 39).
In the case in the main proceedings, it must be found that Arcor, having concluded with the notified operator a contract concerning access to the local loops, is a party affected within the meaning of Article 5b(3) of Directive 90/387, because a decision of the NRA concerning the requirements regarding the costorientation of rates for unbundled access to the local loop necessarily affects its rights as a party to such a contract.
Põhikohtuasja osas tuleb tõdeda, et kuna Arcor sõlmis teavitatud operaatoriga lepingu kliendiliinijuurdepääsu kohta, on ta puudutatud isik direktiivi 90/387 artikli 5a lõike 3 tähenduses, sest RRA otsus, mis käsitleb nõudeid, mille kohaselt peavad eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifid olema kulupõhised, mõjutab tingimata tema kui sellise lepingu poole õigusi.
However, the Court points out that a contractual link such as the one in the case in the main proceedings is not required for the rights of a beneficiary to be potentially affected by such a decision.
Siiski tuleb täpsustada, et niisugune lepinguline suhe nagu põhikohtuasjas ei ole nõutav selleks, et selline otsus võiks kasutusõiguse saanu õigusi mõjutada.
It follows from the above that the answer to Question 3(f) must be that Article 4(1) of Regulation No 2887/2000, read in conjunction with Article 5a(3) of Directive 90/387, requires that the national courts interpret and apply the domestic rules of proced- ure governing the bringing of appeals in such a way that a decision of the NRA concerning the authorisation of rates for unbundled access to the local loop may be challenged before the courts, not only by the undertaking to which such a decision is addressed but also by beneficiaries within the meaning of that regulation whose rights are potentially affected by it.
Eelnevast lähtuvalt tuleb kolmanda küsimuse punktile f vastata, et määruse nr 2887/2000 artikli 4 lõige 1 koostoimes direktiivi 90/387 artikli 5a lõikega 3 nõuab, et liikmesriikide kohtud tõlgendaksid ja kohaldaksid kaebuste esitamist reguleerivaid siseriiklikke menetlusnorme nii, et RRA otsust, mis käsitleb eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifidele loa andmist, oleks võimalik kohtus vaidlustada mitte ainult sellise otsuse adressaadiks oleval ettevõtjal, vaid ka kõnealuse määruse tähenduses kasutusõiguse saanutel, kelle õigusi otsus võib mõjutada.
Question 3(g) and (h): the burden of proof
Kolmanda küsimuse punktid g ja h, mis puudutavad tõendamiskoormist
By Question 3(g) and (h) the national court asks the Court of Justice to determine who is to bear the burden of proving that the principle that rates for unbundled access
Kolmanda küsimuse punktidega g ja h palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul kindlaks teha, kellel lasub määruse nr 2887/2000 artiklis 4 ette
As regards, first, the burden of proving that the principle that rates for unbundled access to the local loop are to be set on the basis of costorientation has been respected in the supervisory procedure laid down in Article 4 of Regulation No 2887/2000, it should be noted that neither that regulation nor Recommendation 2000/417 contains any provision to that effect.
Mis puudutab esiteks määruse nr 2887/2000 artiklis 4 ette nähtud järelevalve menetluses kohustust tõendada, et on järgitud põhimõtet, mille kohaselt peavad eraldatud kliendiliinijuurdepääsu tariifid olema kulupõhised, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et määrus ega soovitus 2000/417 ei sisalda selle kohta ühtegi sätet.
It must therefore be examined whether such an inference can be made from the directives of the FRF.
Seega tuleb uurida, kas vastava juhise võib tuletada ERR-i direktiividest.
In that regard, Article 7(2) of Directive 97/33 provides that the burden of proof that charges are derived from actual costs, including a reasonable rate of return on investment, is to lie with the organisation providing interconnection to its facilities.
Selles suhtes on oluline meenutada, et direktiivi 97/33 artikli 7 lõige 2 näeb ette, et ettevõtja, kes pakub oma seadmete vastastikuse sidumise teenust, on kohustatud tõendama, et tasud määratakse kindlaks tegelike kulude alusel, mis sisaldavad mõistlikku kasumit tehtud investeeringutelt.
It thus follows that that directive contains provisions from which it may be concluded that, in the context of administrative proceedings for the authorisation of rates, it is the task of the notified operator to establish the quantitative elements on which its proposed pricing is based.
Järelikult esineb selles direktiivis sätteid, mis võimaldavad leida, et tasudele loa andmise haldusmenetluses lasub teavitatud operaatoril kohustus esitada tõendeid kvantitatiivsete elementide kohta, millel tema hinnakujunduse ettepanek põhineb.