natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In the light of the foregoing observations, the answer to the fourth to sixth questions must be that, once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of the Regulation, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become res judicata or has been replaced by a decision ordering return, in so far as the return of the child has not actually taken place.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb neljandale kuni kuuendale küsimusele vastata, et kui tagasitoomisest keeldumise otsus on tehtud ja päritoluriigi kohtule on sellest teada antud, ei oma määruse artiklis 42 ette nähtud tõendi väljaandmise seisukohalt tähtsust, kas see otsus on peatatud, tühistatud, seda on muudetud või see ei ole lõplikult jõustunud või see on asendatud tagasitoomist nõudva otsusega, kui lapse tagasitoomist ei ole tegelikult toimunud.
Since no doubt has been expressed as regards the authenticity of that certificate and since it was drawn up in accordance with the standard form set out in Annex IV to the Regulation, opposition to the recognition of the decision ordering return is not permitted and it is for the requested court only to declare the enforceability of the certified decision and to allow the immediate return of the child.
Kuivõrd selle tõendi ehtsuses ei ole kaheldud ning tõend on välja antud määruse IV lisas toodud tüüpvormi kohaselt, on tagasitoomist nõudva kohtuotsuse vaidlustamine keelatud ning taotluse saanud kohtul jääb üle vaid tunnistada tõendatud otsus täitmisele pööratavaks ja rahuldada lapse viivitamatu tagastamise nõue.
By its first question, the referring court is essentially asking whether an interested party within the meaning of Article 21 of the Regulation can apply for nonrecognition of a judicial decision if no application has been submitted for recognition of that decision.
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse artikli 21 mõttes huvitatud isik võib taotleda kohtuotsuse mittetunnustamist, ilma et oleks esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust.
The answer to the fourth to sixth questions precludes the possibility of an application for nonrecognition in the event that a decision requiring the return of the child has been adopted and certified in accordance with Articles 11(8) and 42 of the Regulation.
Neljandale kuni kuuendale küsimusele antud vastus välistab võimaluse taotleda mittetunnustamist juhul, kui lapse tagasitoomist nõudev otsus on tehtud ja tõendatud kooskõlas määruse artikli 11 lõikega 8 ja artikliga 42.
Nevertheless, that possibility cannot be discounted in general terms.
Üldiselt ei saa sellist võimalust siiski välistada.
Article 21(3) of the Regulation provides that, ‘[w]ithout prejudice to Section 4 of this Chapter, any interested party may, in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter, apply for a decision that the judgment be or not be recognised’.
Määruse artikli 21 lõige 3 sätestab, et „[i]lma et see piiraks käesoleva peatüki 4. jao kohaldamist, võib iga huvitatud osapool käesoleva peatüki 2. jaos sätestatud korras taotleda otsust, et kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks”.
The second subparagraph of Article 21(3) lays down, to that end, the rules of local jurisdiction.
Selleks määrab sama lõike teine lõik kindlaks ruumilise kohtualluvuse eeskirjad.
Nor is it precluded that an application for nonrecognition of a decision results incidentally in its recognition, in which case Article 21(4) would apply.
Ei ole ka välistatud, et kohtuotsuse mittetunnustamise taotlus toob kaasa otsuse juhusliku tunnustamise, millisel juhul kuulub kohaldamisele artikli 21 lõige 4.
The possibility of submitting an application for nonrecognition if no application for recognition has been lodged beforehand is capable of satisfying various objectives, either of a substantive nature, in particular those relating to the best interests of the child or the stability and harmony of the family, or of a procedural nature, by making it possible to bring forward the production of evidence which might no longer be available in the future.
Võimalus esitada mittetunnustamise taotlus, ilma et varem oleks esitatud tunnustamise taotlust, võib vastata erinevatele eesmärkidele, mis on kas materiaalõiguslikku laadi – eelkõige lapse huvide eelistamise või perekonna stabiilsuse ja rahu eesmärgid – või menetluslikku laadi, võimaldades esitada tõendeid, mis ei tarvitse olla kättesaadavad tulevikus.
The application for nonrecognition must however comply with the procedure provided for in Section 2 of Chapter III of the Regulation and, in particular, it can be pursued according to the provisions of domestic law only if they do not limit the scope and effects of the Regulation.
Mittetunnustamise taotlus peab siiski järgima määruse III peatüki 2. jaos ette nähtud menetlust ning seda saab siseriiklike õigusnormide alusel lahendada ainult juhul, kui need ei piira määruse ulatust ja toimet.
Therefore, the answer to the first question must be that, except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of the Regulation, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et kõik huvitatud isikud võivad taotleda kohtuotsuse mittetunnustamist ka siis, kui varem ei ole esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust, välja arvatud määruse artikli 11 lõike 8 ning artiklite 40–42 kohaselt tõendatud otsuseid puudutavate menetluste korral.
By its second question, the referring court asks, in the event that it is necessary to examine an application for nonrecognition of a decision brought by the person against whom that decision is to be enforced and when no application for recognition has been submitted beforehand, how Article 31(1) of the Regulation should be applied, in particular the sentence which reads ‘[n]either the person against whom enforcement is sought, nor the child shall, at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, mismoodi tuleb juhul, kui on vaja lahendada kohtuotsuse mittetunnustamise taotlus, mille on esitanud isik, kelle suhtes see otsus tuleb täita, ning kui varem ei ole esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust, kohaldada määruse artikli 31 lõiget 1, eelkõige selles osas, mis sätestab, et „[i]sikul, kelle suhtes täitmist taotletakse, ega lapsel ei ole menetluste selles etapis õigust teha taotluse kohta mingeid esildisi”.
The reservation expressed in paragraph 91 of this judgment also applies in the context of this question.
Käesoleva otsuse punktis 91 toodud reservatsioon kehtib ka selle küsimuse puhul.
Subject to that reservation, if an application for nonrecognition of a judicial decision is brought and no application for recognition of that decision has been submitted, Article 31(1) of the Regulation must be interpreted in the light of the specific scheme of Section 2 of Chapter III of the Regulation.
Seda reservatsiooni arvestades peab tõdema, et juhul kui on esitatud kohtuotsuse mittetunnustamise taotlus, ilma et oleks esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust, tuleb määruse artikli 31 lõike 1 tõlgendamisel pidada silmas määruse III peatüki 2. jao ülesehitust.
Accordingly, that provision must remain unapplied.
Sellest johtuvalt jääb see säte kohaldamata.
Article 31 of the Regulation relates to the declaration of enforceability.
Määruse artikkel 31 peab silmas täitmisele pööratavaks tunnistamist.
It provides that, in that case, the party against whom enforcement is sought is not entitled to make any submissions on the application.
Artiklis on sätestatud, et sellisel juhul ei või isik, kelle suhtes täitmist taotletakse, märkusi esitada.
Such a procedure must be understood in the light of the fact that, being of an enforceable and unilateral nature, it cannot take account of the submissions of that party without assuming a declaratory and adversarial nature, which would run counter to its very logic according to which the rights of the defence are ensured by means of the appeal provided for in Article 33 of the Regulation.
Kuna tegemist on menetlusega, mis on laadilt täitemenetlus ja ühepoolne menetlus, ei ole selle käigus võimalik vastu võtta nimetatud isiku märkusi, ilma et menetlus omandaks tuvastamismenetluse ja võistleva menetluse tunnusjooni, mis läheks vastuollu selle menetluse loogikaga, mille kohaselt tagab kaitseõiguse määruse artiklis 33 ette nähtud kaebuse esitamise võimalus.
The situation envisaged in the event of an application for nonrecognition is different.
Mittetunnustamise taotluse esitamise korral on olukord teistsugune.
The reason for that difference lies in the fact that, in such a situation, the applicant is the person against whom the application for a declaration of enforceability might have been brought.
Selle erinevuse põhjuseks on asjaolu, et taotleja on niisuguses olukorras isik, kelle vastu võib olla esitatud täitmisele pööratavaks tunnistamise taotlus.
Since the requirements referred to in paragraph 101 of this judgment are no longer justified, the party against whom the application for nonrecognition is brought cannot be deprived of the possibility of making submissions on the application.
Kuna käesoleva otsuse punktis 101 mainitud nõudmised ei ole siinkohal õigustatud, ei saa isikut, kelle vastu on esitatud mittetunnustamise taotlus, jätta ilma märkuste esitamise võimalusest.
Any other outcome would result in limiting the effectiveness of the applicant’s action, since the purpose of the nonrecognition procedure is to seek a negative assessment which, by its nature, calls for an adversarial procedure.
Igasugune muu lahendus piiraks taotleja tegevuse tõhusust, kuna mittetunnustamise menetluse esemeks on negatiivne hinnang, mis oma laadilt eeldab võistlevat menetlust.
It follows that, as the Commission asserted, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make submissions on the application.
Sellest tuleneb, et vastaspool, kes soovib otsuse tunnustamist, võib märkusi esitada, nagu leidis ka komisjon.
The answer to the second question must therefore be that Article 31(1) of the Regulation, in so far as it provides that neither the person against whom enforcement is sought, nor the child is, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions on the application, is not applicable to proceedings initiated for nonrecognition of a judicial decision if no application for recognition has been lodged beforehand in respect of that decision.
Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse artikli 31 lõige 1 – selles osas, milles see sätestab, et isik, kelle suhtes täitmist taotletakse, ega laps ei või menetluste selles etapis märkusi esitada – ei ole kohaldatav juhul, kui menetletakse kohtuotsuse mittetunnustamise taotlust ning varem ei ole esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust.
In such a situation, the defendant, who is seeking recognition, is entitled to make such submissions.
Sellises olukorras võib vastaspool, kes soovib otsuse tunnustamist, märkusi esitada.
By its third question, the referring court asks whether the national court which has received an application by the holder of parental responsibility for nonrecognition of that part of the decision of the court of the Member State of origin requiring the return of the child to the Member State of origin, a decision in respect of which the
Oma kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas siseriiklik kohus, kellele vanemliku vastutuse kandja on esitanud taotluse mitte tunnustada päritoluliikmesriigi kohtu otsust, millega nõutakse lapse tagasitoomist päritoluliikmesriiki ning mille kohta on antud välja määruse artikli 42 kohane tõend, peab
RINAU certificate provided for in Article 42 of the Regulation has been issued, is required to examine that application on the basis of the provisions of Sections 1 and 2 of Chapter III of the Regulation, as provided for in Article 40(2) thereof.
RINAU lahendama selle taotluse määruse III peatüki 1. ja 2. jao sätete alusel, nagu sätestab määruse artikli 40 lõige 2.
As is apparent from the answers to the previous questions, an application for nonrecognition of a judicial decision is not permitted if a certificate has been issued pursuant to Article 42 of the Regulation.
Nagu nähtub eelmistele küsimustele antud vastustest, ei ole kohtuotsuse mittetunnustamise taotlus vastuvõetav, kui määruse artikli 42 alusel on välja antud tõend.
In such a situation, the decision which has been certified is enforceable and no opposition to its recognition is permitted.
Niisuguses olukorras on tõendatud otsus täitmisele pööratav ning selle tunnustamisele ei saa esitada mingeid vastuväiteid.
There is therefore no need to answer the third question.
Seetõttu ei ole vaja kolmandale küsimusele vastata.
Once a nonreturn decision has been taken and brought to the attention of the court of origin, it is irrelevant, for the purposes of issuing the certificate provided for in Article 42 of Council Regulation (EC) No 2201/2003 of 27 November 2003 concerning jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in matrimonial matters and the matters of parental responsibility, repealing Regulation (EC) No 1347/2000, that that decision has been suspended, overturned, set aside or, in any event, has not become
Kui lapse tagasitoomisest keeldumise otsus on tehtud ja päritoluriigi kohtule on sellest teada antud, ei oma nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artiklis 42 ette nähtud tõendi väljaandmise seisukohalt tähtsust, kas see otsus on peatatud, tühistatud, seda on muudetud või see ei ole lõplikult
Except where the procedure concerns a decision certified pursuant to Articles 11(8) and 40 to 42 of Regulation No 2201/2003, any interested party can apply for nonrecognition of a judicial decision, even if no application for recognition of the decision has been submitted beforehand.
Kõik huvitatud isikud võivad taotleda kohtuotsuse mittetunnustamist ka siis, kui varem ei ole esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust, välja arvatud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 8 ning artiklite 40–42 kohaselt tõendatud otsuseid puudutavate menetluste korral.
Article 31(1) of Regulation No 2201/2003, in so far as it provides that neither the person against whom enforcement is sought, nor the child is, at this stage of the proceedings, entitled to make any submissions on the application, is not applicable to proceedings initiated for nonrecognition of a judicial decision if no application for recognition has been lodged beforehand in respect of that decision.
Määruse nr 2201/2003 artikli 31 lõige 1 – selles osas, milles see sätestab, et isik, kelle suhtes täitmist taotletakse, ega laps ei või menetluste selles etapis märkusi esitada – ei ole kohaldatav juhul, kui menetletakse kohtuotsuse mittetunnustamise taotlust ning varem ei ole esitatud selle otsuse tunnustamise taotlust.
Case C-51/05 P
Kohtuasi C-51/05 P
Commission of the European Communities v Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl and Others
Euroopa Ühenduste Komisjon versus Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl jt
(Appeals — Common organisation of the market in wine — Aid for distillation — Actions for damages — Noncontractual liability of the Community — Limitation period — Point from which time starts to run)
Apellatsioonkaebus – Veinituru ühine korraldus – Destilleerimisabi – Kahju hüvitamise hagi – Ühenduse lepinguväline vastutus – Aegumistähtaeg – Tähtaja algus
Opinion of Advocate General Sharpston delivered on 22 November 2007 . . .
Kohtujurist E. Sharpstoni ettepanek, esitatud 22. novembril 2007 . . . . . . .
Judgment of the Court (Fourth Chamber), 17 July 2008 . . . . . . . . . . .
Euroopa Kohtu otsus (neljas koda), 17. juuli 2008 . . . . . . . . . . . . . .
Actions for damages — Limitation period — Point from which time starts to run(Arts 235 EC and 288, second para., EC; Statute of the Court of Justice, Art. 46)
Kahju hüvitamise hagi – Aegumistähtaeg – Tähtaja algus(EÜ artikkel 235 ja EÜ artikli 288 teine lõik; Euroopa Kohtu põhikiri, artikkel 46)
SUMMARY — CASE C-51/05 P that legal rules be clear and precise in order that interested parties can ascertain their position in situations and legal relationships governed by Community law.
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-51/05 P olukordades ja õigussuhetes nendest juhinduda.
The fiveyear limitation period for bringing proceedings against the Community in matters relating to noncontractual liability laid down in Article 46 of the Statute of the Court of Justice cannot begin to run until all the requirements governing the obligation to provide compensation for damage are satisfied and, in particular, until the damage to be made good has materialised.
Ühenduse lepinguvälise vastutusega seotud asjade viieaastane aegumistähtaeg, mis on ette nähtud Euroopa Kohtu põhikirjas, hakkab kulgema siis, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused ja eriti kui hüvitamisele kuuluv kahju on muutunud konkreetseks.
Therefore, in cases where the liability of the Community has its origin in a legislative measure, that period of limitation does not begin until the damaging effects of that measure have arisen and, therefore, until the time at which the persons concerned were bound to have suffered certain damage.
Seega juhtudel, kui ühenduse vastutuse aluseks on õigustloov akt, hakkab aegumistähtaeg kulgema siis, kui on tekkinud selle akti kahjulikud tagajärjed ja seega kui huvitatud isikutel tekkis kindel kahju.
Furthermore, preventing the limitation period for proceedings against the Community for noncontractual liability from starting to run as long as the party who has allegedly been harmed is not personally convinced that he has suffered damage has the result that the point in time at which those proceedings become timebarred varies according to the individual perception that each party may have as to the reality of the damage, something which is at variance with the requirement of legal certainty necessary for the application of limitation periods.
Ühenduse lepinguvälise vastutuse hagi aegumistähtaja kulgemise takistamine kuni hetkeni, kui väidetavalt kahju kannatanud isik on isiklikult veendunud, et talle on kahju tekkinud, muudab selle hagi aegumise hetke lisaks sõltuvaks iga poole isiklikust teadlikukssaamisest kahju konkreetsusest; see on aga vastuolus õiguskindluse nõudega, mis on vajalik nende aegumistähtaegade kohaldamiseks.
In that connection, knowledge of the facts is not one of the conditions which must be met in order for the limitation period to start running.
Arusaam asjaoludest ei ole nende asjaolude hulgas, mis peavad esinema aegumistähtaja kulgemiseks.
The subjective appraisal of the reality of the damage cannot therefore be taken into consideration in order to determine the moment at which that period starts to run.
Kahju tegelikkuse subjektiivset hindamist ei saa seega arvesse võtta kõnealuse aegumistähtaja alguse kindlaksmääramisel.
In that connection, the conditions to which the obligation to make good the damage referred to in the second paragraph of Article 288 EC is subject, and, therefore, the rules on limitation periods which govern actions for compensation in respect of that damage may be based only on strictly object- ive criteria.
Sellega seoses saavad EÜ artikli 288 teises lõigus märgitud kahju hüvitamise kohustuse tingimused ja seega selle kahju hüvitamise nõuete aegumist käsitlevad eeskirjad tugineda üksnes objektiivsetele tingimustele.
If it were otherwise, there would be a risk of undermining the principle of legal certainty on which the rules on limitation periods specifically rely and which require
Vastupidisel juhul rikutaks nende eeskirjade aluseks olevat õiguskindluse põhimõtet, mis nõuab, et ühenduse õigusnormid oleksid selged ja täpsed, selleks et huvitatud isikud saaksid ühenduse õiguskorda kuuluvates
COMMISSION v CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA AND OTHERS
KOMISJON VS. CANTINA SOCIALE DI DOLIANOVA JT
OPINION OF ADVOCATE GENERALSHARPSTON delivered on 22 November 2007 1
KOHTUJURISTI ETTEPANEKELEANOR SHARPSTON esitatud 22. novembril 2007 1
The Commission has brought the present appeal against the judgment of the Court of First Instance in Case T-166/98 Cantina sociale di Dolianova and Others v Commission. 2
Komisjon esitas käesoleva apellatsioonkaebuse Esimese Astme Kohtu otsuse peale kohtuasjas T-166/98: Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. rl jt vs. komisjon. 2
Article 11(1) of Council Regulation (EEC) No 337/79 of 5 February 1979 on the common organisation of the market in wine 4provides that preventive distillation 5 of table wines and wines suitable for yielding table wine may take place each wine year.
Nõukogu 5. veebruari 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 337/79 veinituru ühise korralduse kohta 4[siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes] artikli 11 lõige 1 näeb ette, et lauaveinide ja lauaveinide valmistamiseks sobivate veinide eeldestilleerimine 5võib toimuda iga veiniaasta kohta.
The sixth recital in the preamble to Regulation No 2144/82, 6which amended Regu- lation No 337/79, states that, with a view to improving incomes of the producers involved, it is appropriate to ensure that, under certain conditions, they receive a guaranteed minimum price for table wine and that, to that end, the possibility should be provided for the producer to deliver table wine from his own production for distillation at the guaranteed minimum price or to make use of any other appropriate measure to be decided upon.
Määrust nr 337/79 muutnud määruse nr 2144/82 6[siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes] põhjenduse 6 kohaselt peetakse asjaomaste tootjate sissetulekute parandamiseks vajalikuks tagada neile teatavatel tingimustel lauaveini garanteeritud miinimumhind ja näha selleks otstarbeks eeskätt tootjale ette võimalus tarnida enda toodetud lauaveini destilleerimiseks garanteeritud miinimumhinnaga või võtta kõik muud vajalikuks peetavad meetmed.
On 15 September 1982 the Commission adopted Regulation (EEC) No 2499/82 laying
Komisjon võttis 15. septembril 1982 vastu määruse (EMÜ) nr 2499/82 veiniaasta 1982/1983 eeldestilleerimist käsitlevate
Those proceedings arose out of the insolvency of the distiller Distilleria Agricola Industriale di Terralba (‘DAI’), as a result of which a number of wine producers did not receive the Community aid to which they were in principle entitled for distillations of their wine that had duly taken place under DAI’s auspices in the first half of 1983.
Asjaomased menetlused on tingitud destilleerija Distilleria Agricola Industriale de Terralba (edaspidi „DAI”) maksejõuetusest, mille tulemusel ei saanud mitmed veinitootjad ühenduse abi, mida neil oli põhimõtteliselt õigus saada seoses nende veini destilleerimisega, mille DAI oli nõuetekohaselt teostanud 1983. aasta esimesel poolel.
Initially those producers participated in proceedings before the national court between DAI and the Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (the Italian intervention agency, ‘AIMA’).
Alguses osalesid nimetatud tootjad DAI ja Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (Itaalia sekkumisamet; edaspidi „AIMA”) vahelises siseriikliku kohtu menetluses.
Those proceedings were protracted and unsuccessful.
Kõnealused menetlused venisid pikale ja olid edutud.
Eventually, after further enquiries, on 12 October 1998 the wine producers brought proceedings against the Commission seeking compensation.
Pärast mitmeid järelpärimisi esitasid veinitootjad 12. oktoobril 1998. aastal viimaks komisjoni vastu kahju hüvitamise hagi.