natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It has always been inferred that, in order to ensure the effectiveness of Article 11 of Regulation No 17, the Commission is therefore entitled to compel the undertakings to provide all necessary information concerning such facts as may be known to them and to disclose to the Commission, if necessary, such documents relating thereto as are in their possession, even if the latter may be used to establish the existence of anticompetitive conduct.
Alati on jõutud järeldusele, et määruse nr 17 artikli 11 kasuliku toime säilitamiseks on komisjonil õigus nõuda ettevõtjatelt vajalikku informatsiooni neile teada olevate faktide kohta ja vajaduse korral nõuda neilt nende valduses olevaid sellekohaseid dokumente, seda ka juhul, kui nende dokumentide abil saab tõendada konkurentsivastast käitumist.
It follows from those decisions that this power of the Commission to request information does not fall foul of Article 6(1) and (2) of the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Nimetatud otsustest nähtub, et komisjoni õigus nõuda informatsiooni ei ole vastuolus inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõigetega 1 ja 2.
However, the applicants have not been deterred from invoking the judgments of the European Court of Human Rights 17 in an effort to ensure that the Community case-law develops in a way favourable to their case.
Hagejad ei jätnud siiski viitamata Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustele,17 et kallutada ühenduse kohtupraktikat arenema neile kasulikus suunas.
The Court of First Instance has none the less refused to embark on that road and emphasised in Tokai Carbon and Others v Commission that the Commission’s power to request information does not fall foul of either Article 6(1) and (2) of the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms or the case-law of the European Court of Human Rights.
Kuid esimese astme kohus keeldus seda suunda võtmast, rõhutades oma eespool mainitud otsuses Tokai Carbon jt v. komisjon, et komisjoni õigus nõuda informatsiooni ei ole vastuolus inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõigetega 1 ja 2 ega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga.
In any event, the Court of First Instance observes, the mere fact of being obliged to answer purely factual questions put by the Commission and to comply with its requests for the production of documents already in existence cannot constitute a breach of the principle of respect for the rights of defence or impair the right to fair legal process, which offer, in the specific field of competition law, protection equivalent to that guaranteed by Article 6 of the Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms.
Esimese astme kohus märkis, et kohustus vastata komisjoni esitatud puhtfaktilistele küsimustele ja kohustus esitada komisjoni nõutud olemasolevaid dokumente ei ole vastuolus kaitseõiguse tagamise aluspõhimõttega ega õigusega asja õiglasele menetlemisele, mis konkurentsiõiguse valdkonnas tagavad inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 6 ettenähtud kaitsega võrdväärse kaitse.
There is nothing to prevent the addressee of a request for information from showing, whether later during the administrative procedure or in proceedings before the Community Courts, when exercising his rights of defence, that the facts set out in his replies or the documents produced by him have a different scope from that ascribed to them by the Commission.
Miski ei takista infonõude adressaadil hiljem haldusmenetluse käigus või ühenduse kohtus tõendamast, et tema esitatud vastustes või dokumentides kajastatud faktidel on teistsugune tähendus, kui komisjon arvab.
Funke v France judgment of 25 February 1993, Series A No 256-A, § 44a; Saunders v United Kingdom judgment of 17 December 1996, Reports of judgments and decisions, 1996-VI, p. 2044; and J.B. v Switzerland judgment of 3 May 2001, not yet published in the Reports of judgments and decisions.
25. veebruari 1993. aasta otsus Funke kohtuasjas (A-seeria nr 256/A, punkt 44a), 17. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas Saunders v. Ühendkuningriik (EIÕK lahendite kogumik 1996-VI, lk 2044) ja 3. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas J.B. v. Šveits (EIÕK lahendite kogumikus veel avaldamata).
Reasonable time
Mõistlik tähtaeg
The need to act within a reasonable time in conducting administrative proceedings relating to competition policy is a general principle of Community law whose observance is ensured by the Community judicature (Joined Cases T-213/95 and T-18/96 SCK and FNK v Commission [1997] ECR II-1739).
Haldusmenetluse läbiviimise mõistliku tähtaja järgimine konkurentsipoliitika valdkonnas on ühenduse õiguse üldpõhimõte, millest kinnipidamise tagab ühenduse kohus (esimese astme kohtu 22. oktoobri 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-213/95 ja T-18/96: SCK ja FNK v. komisjon, EKL 1997, lk II-1739).
In its judgment of 13 January 2004 in Case T-67/01 JCB Service v Commission, not yet published in the ECR (under appeal, Case C-167/04 P), the Court of First Instance had occasion to recall that infringement of that principle is capable of vitiating the decision adopted by the Commission at the close of the administrative procedure only if it is shown that it also entails infringement of the rights of defence of the undertaking concerned.
13. jaanuari 2004. aasta otsuses kohtuasjas T-67/01: JCB Service v. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; apellatsioonimenetluses kohtuasi C-167/04 P) oli esimese astme kohtul võimalus meenutada, et kõnealuse põhimõtte rikkumine tingib haldusmenetluse lõppedes komisjoni vastuvõetud otsuse õigusvastasuse vaid juhul, kui tõendatakse, et sellega kaasnes ka asjaomase ettevõtja kaitseõiguse rikkumine.
In that case, although the Commission flagrantly breached its obligation to comply with such a timelimit when examining an application for exemption under Article 81(3) EC when it rejected an application for exemption 27 years after an agreement was notified to it in 1973, the Court of First Instance held that that breach had not affected the lawfulness of the rejection of the application for exemption.
Selles kohtuasjas otsustas esimese astme kohus, et kuigi komisjon ilmselgelt rikkus oma kohustust järgida EÜ artikli 81 lõike 3 alusel esitatud eranditaotluse menetlemise mõistlikku tähtaega, lükates eranditaotluse tagasi 27 aastat pärast 1973. aastal toimunud kokkuleppest teatamist, ei mõjutanud see rikkumine kuidagi eranditaotluse tagasilükkamise õiguspärasust.
As regards the period of more than four years taken to investigate the complaint lodged by a competitor of the party which notified the agreements in issue, the Court of First Instance did not find it excessive, given the complexity of the case, which involved several Member States and covered five heads of infringement, and the need to draw up a second statement of objections.
Kokkuleppest teatanud ettevõtja konkurendi esitatud kaebuse uurimise nelja-aastast tähtaega ei pea esimese astme kohus liiga pikaks, võttes arvesse mitut liikmesriiki puudutava ja viie õigusrikkumisega seotud asja keerukust ning vajadust koostada teine vastuväiteteatis.
Proof of the infringement of Article 81 EC
EÜ artikli 81 rikkumise tõendamine
It is for the Commission to demonstrate the circumstances constituting an infringement of Article 81 EC (Case C-49/92 P Commission v Anic Partecipazioni [1999] ECR I-4125, paragraph 86).
EÜ artikli 81 rikkumise aluseks olevad faktid tuleb tõendada komisjonil (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C-49/92 P: komisjon v. Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I-4125, punkt 86).
The Commission must, in particular, demonstrate the duration of the infringement in respect of which it is imposing a sanction.
Muu hulgas peab komisjon tõendama karistatava rikkumise kestuse.
The challenges mounted by the applicants in the ‘seamless steel tubes and pipes’ cases helped to clarify a number of aspects relating to the level of proof required and also to the burden of proof before the Court of First Instance when the evidence adduced by the Commission is disputed by the undertakings concerned.
„Õmblusteta terastorude” kohtuasja hagejate vastuväited on aidanud selgitada aspekte, mis seonduvad esiteks tõendatuse astmega ja teiseks tõendamiskoormusega esimese astme kohtus, kui ettevõtjad, kellele on määratud karistus, vaidlustavad komisjoni väited.
In those cases, the Commission had not adduced evidence of the entire duration of the infringement.
Selles asjas ei esitanud komisjon tõendeid rikkumise kogu kestuse kohta.
In order to determine the duration of the infringement, the Commission took the view that, although the Europe-Japan club had first met in 1977, 1990 should be taken as the starting date of the infringement because, between 1977 and 1990, agreements on the voluntary restraint of exports had been concluded between the European Community and Japan.
Rikkumise kestuse kindlaksmääramisel leidis komisjon, et kuigi Euroopa-Jaapani klubi moodustati 1977. aastal, tuleb rikkumise alguseks pidada 1990. aastat, kuna aastatel 1977–1990 kehtisid Euroopa Ühenduse ja Jaapani vahel sõlmitud kokkulepped ekspordi piiramiseks.
The Court noted that none of the parties had challenged the Commission’s position, consisting in not setting the starting date of the infringement as 1977 because of the existence of the voluntary restraint agreements.
Esimese astme kohus märkis, et ükski pool ei seadnud kahtluse alla komisjoni seisukohta: piiramiskokkulepete tõttu mitte arvestada rikkumist alates 1977. aastast.
When the applicants disputed the starting date of the infringement, however, the Court observed that the alleged cessation of the voluntary restraint agreements constituted the decisive criterion for the purpose of
Rikkumise algust käsitlevaid vastuväiteid lahendades märkis esimese astme kohus, et
Proceedings determining whether 1990 should be taken as the starting date for the infringement.
Tegevus piiramiskokkulepete väidetav lõppemine on otsustav kriteerium hindamisel, kas rikkumist tuleks arvestada alates 1990. aastast.
In that regard, the Court recalled that, in principle, it is for the applicant to adduce evidence of its claims.
Sellega seoses meenutas esimese astme kohus, et põhimõtteliselt peab neid väiteid tõendama hageja.
None the less, the Court found that, in the specific circumstances of the case, it was incumbent on the Commission to produce evidence of the date of cessation of the international voluntary restraint agreements.
Kuid esimese astme kohus tõdes, et konkreetseid asjaolusid arvestades peab rahvusvaheliste piiramiskokkulepete lõpukuupäeva tõendama komisjon.
It was held that that evidence had not been produced, after the Court considered that ‘[t]he Commission’s inexplicable inability to produce evidence relating to a circumstance which concern[ed] it directly [made] it impossible for the Court to give a ruling in full knowledge of the facts concerning the date of cessation of those agreements’.
Olles märkinud, et „komisjoni seletamatu suutmatus esitada tõendeid asjaolu kohta, mis teda otseselt puudutab, ei võimalda esimese astme kohtul teha asjatundlikku otsust kõnealuste kokkulepete lõpukuupäeva kohta,” sedastas esimese astme kohus, et neid tõendeid ei ole esitatud.
In the absence of evidence adduced by the Commission, and faced with evidence adduced by the Japanese undertakings that the international agreements had been extended until 31 December 1990, at least at the Japanese level, the Court considered that those agreements had remained in force until the end of 1990.
Kuna komisjon tõendeid ei esitanud ja Jaapani ettevõtjad esitasid tõendeid selle kohta, et vähemalt Jaapani puhul kehtisid kõnealused rahvusvahelised kokkulepped kuni 31. detsembrini 1990, otsustas esimese astme kohus, et need kokkulepped olid jõus kuni 1990. aasta lõpuni.
The contested decision was annulled in part on that point and the amount of the fines reduced accordingly.
Vaidlustatud otsus tühistati selles osas ja trahvisummat vähendati vastavalt.
The Japanese undertakings also disputed the date on which the infringement in which they were found to have participated came to an end.
Jaapani ettevõtjad vaidlustasid ka kuupäeva, millest alates loeti neile etteheidetav rikkumine lõppenuks.
The Court held that, on the basis of the evidence adduced by the Commission, the existence of the infringement had not been established, so far as the Japanese undertakings were concerned, after 1 July 1994 and that, accordingly, the duration of the infringement must be reduced by six months in addition to the reduction of one year indicated above.
Komisjoni esitatud tõendite põhjal otsustas esimese astme kohus, et Jaapani ettevõtjate suhtes ei ole rikkumise olemasolu pärast 1. juulit 1994 tõendatud ning sellepärast tuleb rikkumise kestust vähendada kuue kuu võrra, lisaks eespool märgitud aasta võrra vähendamisele.
Consequently, the Court annulled the contested decision in so far as it established the existence of the infringement before 1 January 1991 and, so far as the Japanese undertakings were concerned, beyond 30 June 1994, and the fines imposed on the undertakings were reduced accordingly (Joined Cases T-67/00, T-68/00, T-71/00 and T-78/00 JFE Engineering and Others v Commission, not yet published in the ECR; under appeal, Cases C-403/04 P and C-405/04 P).
Seetõttu tühistas esimese astme kohus vaidlustatud otsuse selles osas, milles käsitleti 1. jaanuarile 1991 eelnenud rikkumist, ja Jaapani ettevõtjate puhul ka selles osas, milles käsitleti 30. juunile 1994 järgnenud rikkumist, ning ettevõtjatele määratud trahve vähendati vastavalt (8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00: JFE Engineering jt v. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; apellatsioonimenetluses kohtuasjad C-403/04 P ja C-405/04 P).
Under Article 15 of Regulation No 17, 18 where the Commission finds an infringement of Article 81 EC or Article 82 EC, it may, by decision, not only require the undertakings to bring the infringement to an end, but also impose fines on them.
Määruse nr 17 artikli 1518 kohaselt võib komisjon, kui ta on tuvastanud EÜ artikli 81 või EÜ artikli 82 rikkumise, nõuda oma otsusega asjaomastelt ettevõtjatelt sellise rikkumise lõpetamist ja määrata neile trahve.
The amount of the fine, which may be up to 10% of the worldwide turnover in the business year preceding the adoption of the decision making a finding of infringement of each of the undertakings participating in the infringement, is determined in the light of the gravity and the duration of the infringement.
Trahvisumma, mis iga rikkumises osalenud ettevõtja puhul võib olla kuni 10% rikkumist tuvastavale otsusele eelnenud majandusaasta kogukäibest, määratakse kindlaks rikkumise raskust ja kestust arvestades.
Article 23 of Council Regulation (EC) No 1/2003 of 16 December 2002 on the implementation of the rules on competition laid down in Articles 81 and 82 of the EC Treaty (OJ 2003 L 1, p. 1) is identical to Article 15 of Regulation No 17.
Määrust nr 17 asendava nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1) artikkel 23 on identne määruse nr 17 artikliga 15.
As regards, first, the Guidelines, the Court of First Instance recalled, as it had already held in the judgments in the ‘district heating’, 19
„linnakütte”19
‘Lysine’ 20 and ‘FETTSCA’ 21 cases, that the Guidelines are binding on the Commission.
, „lüsiini”20 ja „FETTSCA”21 kohtuasjades tehtud otsustes, et suunistele saab komisjoni vastu tugineda.
The Commission must therefore comply with the rules which it has imposed upon itself (Mannesmannröhren-Werke v Commission, cited above, paragraphs 212 and 231), unless it sets out expressly its reasons for departing from them in any particular regard (Tokai Carbon and Others v Commission, cited above, paragraph 352).
Seega peab komisjon järgima reegleid, mida ta ise on nendes suunistes enda jaoks kehtestanud (eespool viidatud 8. juuli 2004. aasta otsus Mannesmannröhren-Werke v. komisjon, punktid 212 ja 231), kui ta ei esita otsesõnalisi põhjusi, mis õigustavad suunistest kõrvalekaldumist konkreetsel juhul (eespool viidatud otsus Tokai Carbon jt v. komisjon, punkt 352).
The undertakings may therefore invoke the incorrect application of the Guidelines before the Community Courts.
Järelikult on ettevõtjatel õigus ühenduste kohtus tugineda väitele, et suuniseid on vääralt kohaldatud.
As regards, second, certain more particular provisions of the Guidelines, the Court has defined the conditions for the application of the criteria set for determining the amount of the fine in the light of the gravity of the infringement and also of its duration.
Veel on esimese astme kohus suuniste konkreetsete sätete puhul täpsustanud trahvisumma kindlaksmääramiseks ettenähtud kriteeriumide kohaldamist rikkumise raskust ja kestust arvestades.
Gravity
Rikkumise raskus
In its decision in the ‘graphite electrodes’ case, the Commission had concluded that the infringement was ‘very serious’, regard being had to the nature of the infringement, its actual impact on the graphite electrodes market in the EEA and the size of the relevant geographic market. The Court approved the approach taken by the Commission.
„Grafiitelektroodide”kohtuasjaaluseksolevasotsusestuvastaskomisjon„väga raske” rikkumise, arvestades rikkumise laadi, selle tegelikku mõju grafiitelektroodide turule Euroopa Majanduspiirkonnas ja asjaomase geograafiliseturusuurust.Esimeseastmekohus kinnitas komisjoni seisukohta.
It considered, in particular, that since the cartel sought to share the markets at worldwide level, the Commission had not made a manifest error of assessment in choosing the worldwide turnover achieved from sales of the relevant product for the purposes of determining the starting amount, because, in the Court’s view, that turnover allowed the Commission to take account of ‘the effective economic capacity of offenders to cause significant damage to other operators, in particular consumers’, within the meaning of point 1.A, fourth paragraph, of the Guidelines. 22
Kohus leidis eelkõige, et arvestades asjaolu, et kartellikokkuleppe eesmärk oli turgude jagamine maailma tasandil, ei teinud komisjon ilmselget kaalutlusviga, kui ta valis lähtesummaks asjaomase toote ülemaailmse müügikäibe, sest see käive võimaldab arvesse võtta „rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele” suuniste punkti 1A neljanda taande mõttes.22
Judgments of 20 March 2002 in Case T-9/99 HFB and Others v Commission [2002] ECR II-1487 (under appeal, Case C-202/02 P); Case T-15/99 Brugg Rohrsysteme v Commission [2002] ECR II-1613 (under appeal, Case C-207/02 P); Case T-16/99 Lögstör Rör v Commission [2002] ECR II-1633 (under appeal, Case C-208/02 P); Case T-17/99 KE KELIT v Commission [2002] ECR II-1647 (under appeal, Case C-205/02 P); Case T-21/99 Dansk Rørindustri v Commission [2002] ECR II-1681 (under appeal, Case C-189/02 P); Case T-23/99 LR AF 1998 v Commission [2002] ECR II-1705 (under appeal, Case C-206/02 P); Case T-28/99 Sigma Tecnologie v Commission [2002] ECR II-1845, and Case T-31/99 ABB Asea Brown Boveri v Commission [2002] ECR II-1881 (under appeal, Case C-213/02 P); these judgments are commented on in the Annual Report 2002.
20. märtsi 2002. aasta otsused kohtuasjades T-9/99: HFB jt v. komisjon, EKL 2002, lk II-1487 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-202/02 P); T-15/99: Brugg Rohrsysteme v. komisjon, EKL 2002, lk II-1613 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-207/02 P); T-16/99, Lögstör Rör v. komisjon, EKL 2002, lk II-1633 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-208/02 P); T-17/99: KE KELIT v. komisjon, EKL 2002, lk II-1647 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-205/02 P); T-21/99: Dansk Rørindustri v. komisjon, EKL 2002, lk II-1681 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-189/02 P); T-23/99: LR AF 1998 v. komisjon, EKL 2002, lk II-1705 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-206/02 P); T-28/99: Sigma Tecnologie v. komisjon, EKL 2002, lk II-1845 ning T-31/99: ABB Asea Brown Boveri v. komisjon, EKL 2002, lk II-1881 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-213/02 P); neid kohtuotsuseid on kommenteeritud 2002. aasta aruandes.
In particular, the judgment of 9 July 2003 in Case T-224/00 Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission (under appeal, Case C-397/03 P); the judgments delivered in the ‘Lysine’ cases were commented on in the Annual Report 2003.
9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T-224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komisjon (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-397/03 P); „Lysine” kohtuasjas tehtud otsuseid on kommenteeritud 2003. aasta aruandes.
Judgment of 19 March 2003 in Case T-213/00 CMA CGM and Others v Commission [2003] ECR II-913, concerning the FETTSCA agreement; this judgment was commented on in the Annual Report 2003.
19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T-213/00: CMA CGM jt v. komisjon, EKL 2003, lk II-913, mis käsitleb FETTSCA kokkulepet; seda otsust on kommenteeritud 2003. aasta aruandes.
Point 1 A of the Guidelines states that ‘[i]n assessing the gravity of the infringement, account must be taken of its nature, its actual impact on the market, where this can be measured, and the size of the relevant geographic market’. It also follows from point 1 that it is possible to ‘apply weightings to the amounts determined within each of the three categories [of gravity] in order to take account of the specific weight and, therefore, the real impact of the offending conduct of each undertaking on competition’.
Suuniste punktis 1A on märgitud, et „rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafiliseturusuurust”.Veelnähtub sellest punktist, et „mõnel juhul võib osutuda vajalikuks kasutada kõigis kolmes [raskus]kategoorias kindlaksmääratud summade puhul kaalutegureid, et võtta arvesse konkreetse juhtumi kaalu ja seega iga ettevõtja rikkumise tegelikku mõju konkurentsile”.
The Commission had also divided the undertakings concerned into three categories, on the basis of the worldwide turnover of each undertaking in sales of the product concerned, in order to take account of the actual economic capacity of each undertaking to cause significant harm to competition and of the great disparity in size between the undertakings.
Komisjon jagas kolme kategooriasse ka asjassepuutuvad ettevõtjad, lähtudes iga ettevõtja ülemaailmsest käibest asjaomase toote müügil, et võtta arvesse iga ettevõtja tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile ning suuri erinevusi ettevõtjate suuruses.
On that point, the Court observed that the Commission was entitled to divide the members of a cartel into several categories for the purposes of setting the amount of fines.
Selle kohta märkis esimese astme kohus, et trahvisumma kindlaksmääramiseks on komisjonil õigus jagada kartelliliikmed mitmesse kategooriasse.
Although that categorisation ignored the differences in size between undertakings in the same category, it could not in principle be condemned.
Põhimõtteliselt ei saa niisugust kategooriatesse jagamist hukka mõista, kuigi selle puhul eiratakse sama kategooria ettevõtjate erinevat suurust.
However, the thresholds determined for each of the categories thus identified must be coherent and objectively justified.
Kuid künnise kindlaksmääramine iga sel viisil määratletud kategooria jaoks peab olema ühtne ja objektiivselt põhjendatud.
In the present case, the Court held that the method of differentiation used in the decision, which was based on turnover and market shares, had not been correctly applied by the Commission vis-à-vis Tokai Carbon and the Carbide/Graphite Group, which came in one of the three categories in question.
Kõnealuses asjas leidis kohus, et vaidlustatud otsuses kasutatud diferentseerimismeetodit, mis põhines ettevõtjate käibe ja turuosa arvessevõtmisel, ei kohaldanud komisjon õigesti Tokai Carbon’i ja The Carbide/Graphite Group’i suhtes, kes kuulusid ühte kolmest kõnealusest kategooriast.