natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Unlike the return order, this aspect is not governed by Chapter III, Section 4, of the Regulation, which precludes any opposition to recognition of a return order duly certified in accordance with Article 42(2).
Vastupidi tagasitoomist nõudvale kohtuotsusele ei reguleeri seda aspekti määruse III peatüki 4. jagu, mis välistab vastavalt artikli 42 lõikele 2 nõuetekohaselt tõendatud tagasitoomist nõudva kohtumääruse tunnustamise igasuguse vastustamise.
Article 28(1) provides that a ‘judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State which is enforceable in that Member State and has been served shall be enforced in another Member State when, on the application of any interested party, it has been declared enforceable there’. Article 31(1) provides that the court applied to is to give its decision without delay and adds: ‘… the person against whom enforcement is sought [… shall not,] at this stage of the proceedings, be entitled to make any submissions on the application’.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas huvitatud osapool määruse artikli 21 tähenduses võib taotleda kohtuotsuse mittetunnustamist, ilma et oleks esitatud tunnustamistaotlust, ja kui võib, siis kuidas peab kohus, kes arutab niisugust taotlust, mille esitas isik, kelle suhtes on otsus täitmisele pööratav, kohaldama artikli 31 lõiget 1, mille kohaselt ei saa see isik menetluse selles etapis esildisi teha.
Article 33 provides that either party may, within one month (paragraph 5), appeal against the decision on the application for a declaration of enforceability (paragraph 1) and that the appeal is to ‘be dealt with in accordance with the rules governing procedure in contradictory matters’ (meaning, it is clear from other language versions, adversarial proceedings, according to the audi alteram partem rule).
Selle artikli 28 lõige 1 näeb ette, et „[l]apse suhtes vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust, mis on tehtud liikmesriigis ja on selles liikmesriigis täitmisele pööratav ning kätte antud, täidetakse teises liikmesriigis siis, kui see on huvitatud poole taotlusel kuulutatud seal täitmisele pööratavaks”.
Article 21(1) provides that judgments given in a Member State are to be ‘recognised in the other Member States without any special procedure being required’.
Lõikes 2 on täpsustatud, et „[t]aotluse võib tagasi lükata vaid mõnel artiklites 22, 23 ja 24 nimetatud põhjustest” – mis on kõik mittetunnustamise põhjused.
However, according to Article 21(3) (without prejudice to Section 4 — which, as I have indicated, is not relevant for decisions awarding custody), ‘any interested party may, in accordance with
Artiklis 33 on nähtud ette, et kumbki pool võib ühe kuu jooksul (lõige 5) täitmisotsuse taotluse kohta tehtud määruse edasi kaevata (lõige 1) ning et „apellatsioonkaebust menetletakse vaidlustatud kohtuasjade menetluskorra kohaselt” (lõige 3) (teistest keeleversioonidest nähtuvalt on siin silmas peetud võistlevat menetlust, mis vastab põhimõttele audi alteram partem).
According to Article 21(3), it seems that the person against whom a decision might be enforced (who is quite clearly an ‘interested party’) may apply
Artikli 21 lõikest 3 jääb mulje, et isik, kelle suhtes võidakse kohtuotsus täitmisele pöörata (kes on mõistagi „huvitatud osapool”), võib
RINAU for a declaration that the decision should not be recognised, but Article 31(1) appears to exclude any possibility for that person 23to make submissions on the application at that stage.
RINAU taotleda selle otsuse mittetunnustamist, kuid artikli 31 lõige 1 näib välistavat selle isiku võimaluse 23 teha selles etapis esildisi.
Regulation.
kohaldamisalasse.
It is clear that the Community legislature intended all such judgments to enjoy, systematically, automatic recognition on the basis of the principle of mutual trust (see recitals 21 and 23 in the preamble).
On selge, et ühenduse seadusandja soovis, et kõiki neid otsuseid tunnustataks süstemaatiliselt automaatselt vastastikuse usalduse põhimõtte alusel (vt määruse põhjendused 21 ja 23).
However, Article 21(3) allows an application for a decision that a judgment should, or should not, be recognised ‘in accordance with the procedures provided for in Section 2 of this Chapter’.
Sama artikli lõige 3 võimaldab siiski esitada taotluse, et kohtuotsust tunnustataks või ei tunnustataks „2. jaos sätestatud korras”.
Since Section 2 concerns applications for a declaration of enforceability, I infer that it deals with situations in which recognition and enforcement are both required.
Et 2. jagu käsitleb täitmisotsuse taotlusi, järeldan ma sellest, et tegemist on olukordadega, kus tunnustamine ja täitmisele pööramine on mõlemad vajalikud.
That is the case with the award of custody to the father in the present case, since the mother does not agree.
Nii on see niisugusel juhul nagu käesolev, mil hooldamisõigus määrati lapse isale, sest lapse ema on selle vastu.
In some contexts, those two concepts necessarily go hand in hand.
Mõnes olukorras käivad need kaks mõistet paratamatult kokku.
That is so, for example, of a judgment entailing a child’s return, where it would make no sense to recognise the judgment without making it enforceable.
Nii on see eelkõige lapse tagasitoomist nõudva kohtuotsuse puhul, mille kehtivuse tunnustamisel ei oleks ilma täitmisele pööratavaks tunnistamiseta mõtet.
By contrast, there is no need to confer ‘enforceability’ on a divorce judgment in order to allow one of the former spouses to remarry; mere recognition that the judgment is valid will suffice.
Seevastu ei ole sugugi tarvis tunnistada „täitmisele pööratavaks” lahutusotsust, et võimaldada ühel endistest abikaasadest uuesti abielluda, piisab lihtsalt kohtuotsuse kehtivuse tunnistamisest.
As regards a decision on the exercise of parental responsibility, it will depend on the circumstances.
Mis puudutab kohtuotsust vanemliku vastutuse küsimuses, siis siin sõltub asjaoludest.
If the parent to whom the exercise of that responsibility is not awarded is recalcitrant, a declaration of enforceability will be needed.
Kui lapsevanem, kellele seda vastutust ei määratud, ei ole kohtuotsusega nõus, on täitmisotsus vajalik.
If the parents are in agreement, mere recognition will be enough.
Kui vanemad jõuavad kokkuleppele, piisab lihtsalt tunnustamisest.
The problem which appears to arise in a context such as that of the present case is the apparent inequality of arms as between the parties, in the light of the wording of Article 31(1).
Probleem, mis näib kerkivat sellises kontekstis nagu käesolev, on selles, et pooled on näiliselt ebavõrdses olukorras, kui lähtuda artikli 31 lõike 1 sõnastusest.
If the parent awarded custody wishes to have the decision recognised and enforced, that parent may make such submissions as he or she sees fit,
Kui vanem, kellele määrati hooldamisõigus, tahab lasta otsust tunnustada ja täitmisele pöörata, on tal võimalus esitada märkused, mida ta peab
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU whereas the same opportunity is not available to the other parent.
KOHTUJURIST SHARPSTONI SEISUKOHT – KOHTUASI C-195/08 kontrollima, kas esineb artikli 31 lõikes 2 viidatud mittetunnustamise põhjuseid.
However, if the other parent seeks a decision of non-recogni-tion, the situation is not reversed, at least on a literal reading of the provision.
Need on ka ainsad põhjused, millele teine vanem oleks saanud tugineda. Viimasel ei ole seega ainult võimalust esitada oma argumente, mis käsitlevad keeldumise põhjuseid.
event verify whether any of the grounds of nonrecognition referred to in Article 31(2) are present.
vajalikuks, samal ajal kui teise vanema puhul on see võimalus välistatud.
And those are the only grounds which the other parent could have raised.
Seevastu juhul, kui teine vanem taotleb mittetunnustamise otsust, ei muutu olukord vastupidiseks, vähemalt mitte selle sätte sõnasõnalise tõlgenduse korral.
In the submissions to the Court, it has been suggested that Article 31(1), which appears to be directed above all at applications for recognition or enforcement, should be interpreted either as applicable to applications for nonrecognition mutatis mutandis (that is to say, by reading ‘the person against whom enforcement is sought’ as ‘the person opposing the application’) or as inapplicable to such applications.
Teiseks, kui kohtuotsuse mittetunnustamist taotleb viimati nimetatud vanem, saab ta seda teha üksnes kirjaliku taotlusega, milles on esitatud väidetavad mittetunnustamise põhjused. Isegi kui see vanem ei saa enam esitada oma argumente selles etapis, samal ajal kui vanem, kellele määrati hooldamisõigus, võib esitada märkused, mida peab vajalikuks, võtab kohus, kelle poole pöörduti, tema seisukohta arvesse.
On the other hand, when it is the latter parent who seeks nonrecognition of the decision, the application must necessarily be made by a document which sets out the grounds of nonrecognition adduced.
Mina omalt poolt leian, et ei ole ühtegi ülekaalukat põhjust jätta sõnasõnaline tõlgendus ja kohaldamine kõrvale.
Even if that parent cannot expand further on those grounds at that stage of the proceedings, whereas the parent awarded custody may make such submissions as seem appropriate, his or her point of view will in any event be taken into account by the court seised.
Ebavõrdse olukorra olemasolu ei saa eitada, kuid see on kooskõlas vastastikusele usaldusele ja tunnustamisele omistatud ülimuslikkusega, see on väiksema tähtsusega, kui võiks arvata, ega ole niisugune, et võtab ebasoodsamas olukorras olevalt poolelt võimaluse esitada oma argumendid.
The inequality of arms cannot be denied, but it accords with the primacy attached to mutual trust and recognition, it is less significant than one might suppose, and it is not such as to deprive the disadvantaged party of any possibility of presenting his or her arguments.
Esiteks on tunnustamis- ja täitmisele pööramise taotluse puhul, mille esitas vanem, kellele määrati hooldamisõigus, ilmne, et kohus, kelle poole pöörduti, peab igal juhul ei ole kokkuvõttes ilma jäetud.
For all the reasons I have set out above, I suggest that, in reply to the questions raised by the Supreme Court of Lithuania, the Court should rule that the provisions of Regulation (EC) No 2201/2003 are to be interpreted to the effect that:
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, tuleb tõlgendada nii:
— the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims and procedural rules of the Regulation;
– see, kui lapse alalise elukoha liikmesriigi kohus teeb tema tagasitoomist nõudva otsuse pärast seda, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus tegi tagasitoomist nõudva otsuse, ei ole määruse eesmärkide ja selles sätestatud menetlustega mingil viisil vastuolus;
— in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has itself ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation;
– põhimõtteliselt ei ole see, kui lapse alalise elukoha liikmesriigi kohus annab välja määruse nr 2201/2003 artiklis 42 nimetatud tõendi tagasitoomist nõudva otsuse kohta, mille ta tegi ise pärast seda, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus oli teinud tagasitoomist nõudva otsuse, määruses sätestatud menetlustega kooskõlas;
— the fact that a nonreturn decision is issued by a court of the Member State where the child is actually present is sufficient to trigger the procedures provided for in Article 11(6) to (8) of the Regulation, whatever the subsequent fate of the decision, and in particular even if it is later appealed against or quashed;
– sellest, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus teeb tagasitoomisest keeldumise otsuse, piisab, et käivituksid määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõigetes 6–8 ette nähtud menetlused, ükskõik, mis otsusest edasi saab, ning eelkõige isegi siis, kui selle peale esitatakse seejärel apellatsioonkaebus või see tühistatakse;
— when a court of a Member State has issued a judgment ordering the return of a child and has certified that judgment in accordance with the provisions of Article 42(2) of the Regulation, its competence to do so can be challenged only by appealing against the decision to the appropriate higher court of the same Member State, which precludes any possibility of review by the courts of the requested Member State;
– kui liikmesriigi kohus on teinud lapse tagasitoomist nõudva otsuse ja tõendanud seda otsust vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 42 lõikele 2, saab tema pädevuse seda teha vaidlustada ainult esitades sama liikmesriigi pädevale kõrgemale kohtule selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, mis välistab igasuguse kontrolli taotluse saanud liikmesriigi kohtute poolt;
— when such a certificate has been issued, it is not possible to oppose recognition of the certified decision or, a fortiori, to make a separate application for a declaration that it should not be recognised;
– kui niisugune tõend anti välja, ei saa tõendatud kohtuotsuse tunnustamist vastustada ega veelgi vähem esitada sõltumatut taotlust, et tehtaks mittetunnustamise otsus;
— in the case of other judicial decisions, opposition to which is not precluded by Article 42 of the Regulation, an interested party within the meaning of Article 21 may request nonrecognition without any prior application for recognition having been brought;
– muude kohtuotsuste puhul, mille tunnustamise vastustamine ei ole määruse nr 2201/2003 artikliga 42 välistatud, võib huvitatud osapool määruse artikli 21 tähenduses taotleda nende mittetunnustamist, ilma et eelnevalt oleks esitatud tunnustamise taotlust;
— in such a case, Article 31(1) of the Regulation allows such a party to set out the grounds for nonrecognition adduced in the application, but not to respond to the arguments of the other party at that stage in the proceedings.
– niisugusel juhul lubab määruse nr 2201/2003 artikli 31 lõige 1 sellel poolel esitada oma taotluses väidetavad mittetunnustamise põhjused, kuid mitte vastata menetluse selles etapis teise poole argumentidele.
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lithuania), made by decision of 30 April 2008, received at the Court on 14 May 2008, in the proceedings brought by
Kohtuasjas C-195/08 PPU, mille ese on EÜ artikli 234 alusel Lietuvos Aukščiausiasis Teismase (Leedu) 30. aprilli 2008. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 14. mail 2008, menetluses, mille algatas
Registrars: C. Strömholm, Administrator, and M.A. Gaudissart, Head of Unit, having regard to the request of the referring court, of 21 May 2008, received at the Court on 22 May 2008, that the reference for a preliminary ruling be dealt with under an urgent procedure pursuant to Article 104b of the Rules of Procedure,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda), koosseisus: koja esimees A. Rosas, kohtunikud J. N. Cunha Rodrigues (ettekandja), J. Klučka, P. Lindh, ja A. Arabadjiev, kohtujurist: E. Sharpston, kohtusekretärid: ametnik C. Strömholm ja osakonnajuhataja M. A. Gaudissart, arvestades eelotsusetaotluse esitanud kohtu 21. mai 2008. aasta taotlust, mis saabus Euroopa Kohtusse 22. mail 2008, lahendada eelotsusetaotlus kodukorra artiklis 104b sätestatud kiirmenetluses,
* Language of the case: Lithuanian.
* Kohtumenetluse keel: leedu.
— Mrs Rinau, by G. Balčiūnas and G. Kaminskas, advokatai,
– Inga Rinau, esindajad: advokaadid G. Balčiūnas ja G. Kaminskas,
— Mr Rinau, by D. Foigt, advokatė,
– Michael Rinau, esindaja: advokaat D. Foigt,
— the Lithuanian Government, by D. Kriaučiūnas and R. Mackevičienė, acting as Agents,
– Leedu valitsus, esindajad: D. Kriaučiūnas ja R. Mackevičienė,
— the German Government, by J. Kemper, acting as Agent,
– Saksamaa valitsus, esindaja: J. Kemper,
— the French Government, by A.-L. During, acting as Agent,
– Prantsusmaa valitsus, esindaja: A.-L. During,
— the Latvian Government, by E. Balode-Buraka and E. Eihmane, acting as Agents,
– Läti valitsus, esindajad: E. Balode-Buraka ja E. Eihmane,
— the Netherlands Government, by C. ten Dam, acting as Agent,
– Madalmaade valitsus, esindaja: C. ten Dam,
— the United Kingdom Government, by E. Jenkinson, acting as Agent, and C. Howard QC,
– Ühendkuningriigi valitsus, esindaja: E. Jenkinson, keda abistas C. Howard, QC,
— the Commission of the European Communities, by A.-M. Rouchaud-Joët and A. Steiblytė, acting as Agents, after hearing the Advocate General, gives the following
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: A.-M. Rouchaud-Joët ja A. Steiblytė, olles ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku, on teinud järgmise otsuse
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of Council Regulation (EC) No 2201/2003 of 27 November 2003 concerning jurisdiction and the recognition and enforcement of judgments in matrimonial matters and the matters of parental responsibility, repealing Regulation (EC) No 1347/2000 (OJ 2003 L 338, p. 1; ‘the Regulation’).
Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243; edaspidi „määrus”).
The reference was made in proceedings between Mrs Rinau and Mr Rinau regarding the return to Germany of their daughter Luisa, who is being retained in Lithuania by Mrs Rinau.
See taotlus esitati Inga Rinau ja Michael Rinau vahelises kohtuvaidluses, mille esemeks on nõue tuua Saksamaale tagasi nende ühine tütar Luisa, keda Inga Rinau hoiab Leedu Vabariigis.
The 1980 Hague Convention
1980. aasta Haagi konventsioon
Article 3 of the Hague Convention of 25 October 1980 on the Civil Aspects of International Child Abduction (‘the 1980 Hague Convention’) provides:
Haagi 1980. aasta lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelise konventsiooni (edaspidi „1980. aasta Haagi konventsioon”) artikkel 3 sätestab:
(a) it is in breach of rights of custody attributed to a person, an institution or any other body, either jointly or alone, under the law of the State in which the child was habitually resident immediately before the removal or retention; and
„Lapse äraviimine või kinnihoidmine on õigusvastane, kui: a) see on vastuolus füüsilisele või muule isikule või asutusele vahetult enne lapse äraviimist või kinnihoidmist tema hariliku viibimiskoha riigi seaduse alusel antud hooldamisõigusega; b) äraviimise või kinnihoidmise ajal hooldamisõigust teostati või oleks teostatud, kui last ei oleks ära viidud või kinni hoitud.
The rights of custody mentioned in subparagraph (a) above, may arise in particular by operation of law or by reason of a judicial or administrative decision, or by reason of an agreement having legal effect under the law of that State.’
Punktis a nimetatud hooldamisõigus tekib seaduse, kohtu või haldusorgani otsuse või riigi seaduse kohase lepingu alusel.”
Under Article 12 of the 1980 Hague Convention:
1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 12 sätestab:
‘Where a child has been wrongfully removed or retained in terms of Article 3 and, at the date of the commencement of the proceedings before the judicial or administrative authority of the Contracting State where the child is, a period of less than one year has elapsed from the date of the wrongful removal or retention, the authority concerned shall order the return of the child forthwith.
„Kui lapse äraviimine või kinnihoidmine on õigusvastane artikli 3 järgi ja kohtu- või haldusmenetluse alguseks lapse asukohariigis on lapse õigusvastasest äraviimisest või kinnihoidmisest möödunud alla aasta, nõuab asjaomane asutus lapse viivitamatut tagastamist.
The judicial or administrative authority, even where the proceedings have been commenced after the expiration of the period of one year referred to in the preceding paragraph, shall also order the return of the child, unless it is demonstrated that the child is now settled in its new environment.
Kui menetlust alustatakse pärast eelmises lõikes nimetatud aja möödumist, nõuab kohus või haldusasutus siiski lapse tagastamist, kui ei ole tõendatud, et laps on uue keskkonnaga kohanenud.
Where the judicial or administrative authority in the requested State has reason to believe that the child has been taken to another State, it may stay the proceedings or dismiss the application for the return of the child.’
Kui taotluse saanud riigi kohtul või haldusasutusel on alust arvata, et laps on viidud kolmandasse riiki, võib menetluse peatada või taotluse tagasi lükata.”
Article 13 of the 1980 Hague Convention provides:
1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 13 sätestab:
(a) the person, institution or other body having the care of the person of the child was not actually exercising the custody rights at the time of removal or retention, or had consented to or subsequently acquiesced in the removal or retention; or
„Eelmise artikliga ei ole vastuolus taotluse saanud riigi kohtu või haldusasutuse kohustus nõuda lapse tagastamist, kui lapse tagastamisele vastu vaidlev füüsiline või muu isik või asutus tõendab, et a) lapse eest hoolitsenud füüsiline või muu isik või asutus ei ole lapse äraviimise või kinnipidamise ajal teostanud oma hooldamisõigust või et ta on täielikult või osaliselt nõustunud lapse äraviimisega või kinnihoidmisega või
(b) there is a grave risk that his or her return would expose the child to physical or psychological harm or otherwise place the child in an intolerable situation.
Kohus või haldusasutus võib keelduda lapse tagastamist nõudmast, kui laps on jõudnud vanusesse ja küpsusesse, kus on õige tema arvamusega arvestada, ning ta ei soovi tagasi tulla.
The judicial or administrative authority may also refuse to order the return of the child if it finds that the child objects to being returned and has attained an age and degree of maturity at which it is appropriate to take account of its views.
Selle artikli asjaoludest lähtudes peab kohus või haldusorgan arvestama lapse sot -siaalset tausta käsitlevat infot, mille on andnud lapse hariliku viibimiskoha keskasutus või muu pädev asutus.”
The 1980 Hague Convention entered into force on 1 December 1983.
1980. aasta Haagi konventsioon jõustus 1. detsembril 1983.
All the Member States of the European Union are contracting parties to that convention.
Kõik Euroopa Liidu liikmesriigid on selle konventsiooni ratifitseerinud.
Recital 17 in the preamble to the Regulation states:
Määruse põhjendus 17 täpsustab:
‘In cases of wrongful removal or retention of a child, the return of the child should be obtained without delay, and to this end the [1980 Hague Convention] would continue to apply as complemented by the provisions of this Regulation, in particular Article 11.
„Lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral tuleks viivitamatult saavutada lapse tagastamine ja sel eesmärgil kohaldatakse jätkuvalt [1980. aasta] Haagi konventsiooni, mida täiendavad käesoleva määruse sätted, eriti artikkel 11.
The courts of the Member State to or in which the child has been wrongfully removed or retained should be able to oppose his or her return in specific, duly justified cases.
Kohtud liikmesriigis, kuhu laps on ebaseaduslikult ära viidud või kus teda ebaseaduslikult kinni peetakse, peaksid saama konkreetsetel nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tema tagastamist vastustada.
However, such a decision could be replaced by a subsequent decision by the court of the Member State of habitual residence of the child prior to the wrongful removal or retention.
Sellise otsuse võiks asendada selle liikmesriigi kohtu hilisema otsusega, kus oli lapse alaline elukoht enne tema ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist.