natgillin/translations-raw huggingface dataset:
However, I would recall that the Convention does not lay down any rules of jurisdiction, and I note that nothing in the Regulation explicitly limits jurisdiction to order the child’s return to the courts of the Member State where he or she is actually present.
Ma meenutan siiski, et konventsioonis ei ole ühtegi pädevust käsitlevat õigusnormi ning märgin, et üheski määruse sättes ei piirata sõnaselgelt pädevust anda korraldus laps tagasi tuua nii, et see on ainult lapse asukoha liikmesriigi kohtutel.
They unquestionably have that jurisdiction, but there is nothing to say that it must be exclusive.
See pädevus on niisiis vaieldamatu, kuid kusagil ei nõuta, et see oleks ainupädevus.
Moreover, general jurisdiction in matters of parental responsibility necessarily comprises jurisdiction to order the return of an abducted child.
Lisaks sisaldab üldine pädevus vanemliku vastutuse asjades tingimata pädevust anda korraldus äraviidud laps tagasi tuua.
I thus reach the conclusion that, to start with, in a case of child abduction, it is possible to apply for an order for the child’s return to the competent court of the Member State of habitual residence, to the competent court of the Member State where the child is actually present — or even to the competent court called upon to decide on an application for divorce, legal separation or marriage
Järeldan seega, et kohtumäärust, milles antakse korraldus laps tagasi tuua, on esialgu lapse äraviimise korral võimalik taotleda kas lapse asukoha riigi pädevalt kohtult või tema alalise elukoha liikmesriigi pädevalt kohtult, või isegi pädevalt kohtult, kellel palutakse teha otsus abielulahutuse avalduse, kooselu lõpetamise või abikaasade abielu tühistamise
According to Article 2(7) of the Regulation, parental responsibility includes, in particular, rights of custody and, according to Article 2(9), the term ‘rights of custody’ includes in particular the right to determine the child’s place of residence.
Määruse artikli 2 lõike 7 kohaselt hõlmab vanemlik vastutus nimelt hooldamisõigust ja sama artikli punkti 9 alusel hõlmab hooldamisõigus eeskätt õigust määrata lapse elukoht.
Chapter II, Section 2, of the Regulation is entitled ‘Parental responsibility’ and includes, in particular, Article 11, entitled ‘Return of
II peatüki 2. jao pealkiri on „Vanemlik vastutus” ja see sisaldab eelkõige artiklit 11 pealkirjaga „Lapse tagasitoomine”.
17 — Emphasis added.
17 – Kohtujuristi kursiiv.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU annulment, if the latter is in a third Member State. 18
KOHTUJURIST SHARPSTONI SEISUKOHT – KOHTUASI C-195/08 kohta, kui see kohus asub mõnes kolmandas liikmesriigis. 18
If the order does not entail the child’s return, and is issued by a court of a Member State other than that in which the child is actually present, there will obviously be no attempt to have it recognised or enforced in any State, but appeal proceedings under domestic law will of course remain available.
Kui kohtumäärus ei hõlma tagasitoomist ja selle andis mõne muu liikmesriigi kohus kui see, kus laps asub, ei püüta mõistagi saavutada selle tunnustamist või seda täitmisele pöörata ükskõik missuguses liikmesriigis, kuid õiguskaitsevahendid on siseriiklikus õiguses muidugi selle puhul olemas.
The effects of the order issued may, however, differ depending on the court chosen.
Antud määruse tagajärjed võivad seevastu erineda, sõltudes sellest, milline kohus valiti.
If, on the other hand, a nonreturn order is issued by a competent court in the Member State where the child is actually present, then the machinery of Article 11(6) to (8) will be set in motion — the order must be transmitted to the competent court of the Member State of habitual residence, which will invite the parties to make submissions and examine the question of custody and which may, finally, issue a decision ordering the child’s return which will be recognised and enforceable in another Member State without the need for a declaration of enforceability and without any possibility of opposing its recognition if it is certified in accordance with Article 42(2).
Kui tagasitoomisest keelduva kohtumääruse annab seevastu lapse asukoha liikmesriigi pädev kohus, käivitub määruse artikli 11 lõigetes 6–8 kirjeldatud mehhanism: teatamine otsusest alalise elukoha liikmesriigi pädevale asutusele, poolte kokkukutsumine viimase poolt ja hooldamisõiguse küsimuse analüüsimine ning lõpuks selle kohtu võimalus teha lapse tagasitoomist nõudev otsus, mis on ükskõik missuguses teises liikmesriigis automaatselt täitmisele pööratav ning mida ei saa vastustada, kui see on vastavalt artikli 42 lõikele 2 tõendatud.
If the order entails the child’s return, it will be enforceable, ex hypothesi, in the Member State where the child is actually present if it is issued by a court of that State.
Kui kohtumäärus hõlmab lapse tagasitoomist, on see lapse asukoha liikmesriigis täitmisele pööratav juhul, kui selle andis selle riigi kohus.
If it is issued by a court of another Member State, it will be recognised in the Member State where the child is actually present, pursuant to Article 21(1) of the Regulation, without any special procedure being required (subject to a possible application under Article 21(3) that it should not be recognised on one of the grounds exhaustively listed in Article 23), but its enforcement will require a declaration of enforceability pursuant to an application made in accordance with Chapter III, Section 2, of the Regulation (Articles 28 to 36).
Kui määruse andis mõne muu liikmesriigi kohus, tunnustatakse seda määruse artikli 21 lõike 1 kohaselt lapse asukoha liikmesriigis, ilma et oleks tarvis kasutada mingit erimenetlust (piiramata võimalust esitada artikli 21 lõike 3 alusel mittetunnustamise taotlus ühel põhjustest, mis on ammendavalt loetletud artiklis 23), kuid selle määruse täitmisele pööramiseks on vaja täitmisotsust, mida peab taotlema määruse III peatüki 2. jaos (st artiklites 28–36) ette nähtud korras.
That is so because the only decisions which are enforceable in other Member States without such a declaration are those issued pursuant to Article 11(8) (that is to say, after an initial decision of nonreturn issued pursuant to Article 13 of the Convention) and certified in accordance with Article 42(2) of the Regulation.
See on nii seepärast, et ainsad kohtuotsused, mis on teises liikmesriigis täitmisele pööratavad ilma täitmisotsuseta, on määruse artikli 11 lõike 8 alusel tehtud otsused (st otsused, mis tehakse pärast konventsiooni artikli 13 alusel tehtud esimest tagasitoomisest keeldumise otsust), mida tõendatakse vastavalt määruse artikli 42 lõikele 2.
18 — It is clear from the words ‘connected with that application’ that the application must actually have been made; it is not enough for the court to have theoretical jurisdiction to decide on such an application.
18 – Sõnade „selle taotlusega seotud” kasutamine näitab, et taotlus peab olema tõesti esitatud: ei piisa sellest, et kohus on hüpoteetiliselt pädev niisuguse taotluse kohta otsust tegema.
Thus, the competent court of the Member State of habitual residence may, under the jurisdiction which it already enjoys from Articles 8, 10 and, where applicable, 12, order the child’s return in the context of Article 11(8) if a nonreturn decision has been issued pursuant to Article 13 of the Convention.
Seega võib lapse alalise elukoha liikmesriigi pädev kohus pädevuse kohaselt, mis tal on juba määruse artiklite 8, 10 ja vajaduse korral artikli 12 alusel, anda artikli 11 lõike 8 alusel korralduse laps tagasi tuua, kui konventsiooni artikli 13 alusel on tehtud tagasitoomisest keeldumise otsus.
In that event, its order will not require a declaration of enforceability in accordance with the procedure in Chap -ter III, Section 2.
Sel juhul ei ole tema otsuse puhul III peatüki 2. jaos täpsustatud menetluse kohaselt vaja täitmisotsust.
I shall endeavour none the less to find a solution to that situation too in the provisions of the Regulation, interpreted in accordance with its fundamental aims.
Ma püüan siiski leida määruse sätetes, tõlgendatuna kooskõlas selle põhieesmärkidega, vastust kirjeldatud olukorrale.
But the referring court’s question supposes not a pre-existing nonreturn decision pursuant to Article 13 of the Convention but a pre-existing order for the child’s return issued under Article 12 of the Convention, by a competent court of the Member State where the child is actually present.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus eeldab siiski, et eelnevalt on olemas mitte konventsiooni artikli 13 alusel tehtud tagasitoomisest keeldumise otsus, vaid tagasitoomist nõudev määrus, mille lapse asukoha liikmesriigi pädev kohus tegi selle artikli 12 alusel.
In such a situation, can the competent court of the Member State of habitual residence also order the child’s return?
Kas niisugusel juhul võib ka alalise elukoha liikmesriigi pädev kohus anda korralduse laps tagasi tuua?
First, we may look at Article 19 of the Regulation, which concerns lis pendens.
Esiteks võib seda otsida määruse artiklist 19, mis käsitleb menetluses olevat kohtuasja.
According to paragraphs 2 and 3 of that article, where proceedings relating to parental responsibility for the same child and involving the same cause of action are brought before courts of different Member States, the court second seised must of its own motion stay its proceedings until the jurisdiction of the court first seised is established.
Selle lõiked 2 ja 3 sätestavad, et kui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemliku vastutuse menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena.
Where that jurisdiction is established, the court second seised must decline jurisdiction in favour of that court.
Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena, loobub kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.
I conclude that, in the normal event, as long as proceedings for a return order are pending in the Member State where the child is actually present, the court of the Member State of habitual residence must not examine the same question.
Ma järeldan sellest, et tavalisel juhul on nii, et seni, kuni on pooleli menetlus tagasitoomismääruse saavutamiseks lapse asukoha liikmesriigis, ei tohi alalise elukoha liikmesriigi kohus seda küsimust arutada.
In so far as the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) applies, that result in no way delays the return procedure, whereas the simultaneous conduct of two sets of proceedings concerning the same child could give rise to complications.
Et kohaldatakse artikli 11 lõikes 3 kehtestatud kuuenädalast tähtaega, ei lükka niisugune tulemus tagasitoomismenetlust kuidagi edasi, samal ajal kui kahe sama esemega menetluse läbiviimine võib tekitada komplikatsioone.
Quite obviously, such a question can arise only in extraordinary circumstances such as those of the present case.
Mõistagi saab selline küsimus tekkida ainult niisugustel erakorralistel asjaoludel, millega on tegemist käesoleval juhul.
It is selfevident that in any normally conceivable situation, the child will be returned to the Member State of habitual residence following the first order for his or her return, particularly since the very strict timelimit for taking the decision is not conducive to appeal proceedings.
On iseenesestmõistetav, et kõikidel tavaliselt kujuteldavatel juhtumitel tuuakse laps esimese tagasitoomist nõudva määruse tulemusena tema alalise elukoha liikmesriiki tagasi, seda enam, et kohtuotsuse tegemise väga range tähtaeg ei soodusta apellatsioonkaebuse esitamist.
19It is therefore quite understandable, as the Netherlands Government pointed out at the hearing, that the legislature did not explicitly envisage the rather implausible situation now facing us.
19On seega täiesti mõistetav – nagu märkis Madalmaade valitsus kohtuistungil –, et seadusandja ei näinud määruses sõnaselgelt ette sellist ebatõenäolist olukorda, millega meil praegu tegemist on.
19 — The Commission’s Practice Guide considers, at point VII.2.4, that in order to ensure observance of the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) national law may (a) preclude the possibility of an appeal against a decision entailing the return of the child, or (b) allow for the possibility for appeal, but provide that a decision entailing the return of the child is enforceable pending any appeal, or (c) ensure an accelerated hearing of the appeal.
19 – Komisjoni praktilise juhendi punktis VII.2.4 on leitud, et selleks, et tagada artikli 11 lõikes 3 kehtestatud kuuenädalase tähtaja järgimine, peaks liikmesriikide siseriiklik õigus a) välistama võimaluse esitada apellatsioonkaebus kohtuotsuse peale, mis hõlmab lapse tagasitoomist või b) nägema ette võimaluse esitada apellatsioonkaebus, kuid sätestama, et kohtuotsus on apellatsioonimenetluse ajal täitmisele pööratav või c) tagama apellatsioonkaebuse kiirendatud menetlemise.
It may also be noted that, in the same spirit, Lithuanian law appears to rule out any further appeal against the decision of the Court of Appeal of 15 March 2007 ordering the child’s return in the present case (even if other steps to reopen the proceedings do not seem to be impossible in reality).
Võib ka märkida, et samamoodi näib Leedu õigus välistavat igasuguse võimaluse esitada kassatsioonkaebus kohtuotsuse peale, mille Lietuvos apeliacinis teismas 15. märtsil 2007 tegi, andes korralduse laps tagasi tuua (kuigi asjaolude põhjal ei paista olevat välistatud muud menetlused, millega püütakse vaidlust uuendada).
However, once the court of the Member State where the child is actually present has issued its decision, lis pendens no longer applies and there is thus no longer any barrier to the exercise of jurisdiction by the court of the Member State of habitual residence.
Kui aga lapse asukoha liikmesriigi kohus on oma otsuse teinud, ei ole enam menetluses olevat kohtuasja ja seega ei ole enam takistust, mis ei lase alalise elukoha liikmesriigi kohtul oma pädevust kasutada.
Article 11(8) of the Regulation specifically confirms jurisdiction in the event of an initial
Niisugust pädevust on spetsiaalselt kinnitatud määruse artikli 11 lõikes 8 esimese tagasitoomisest keeldumise kohtuotsuse puhul ega
Certification of the decision nonreturn decision, and there is no reason to rule out that jurisdiction (as conferred by Articles 8 and 10) if the initial decision orders the child’s return.
Kohtuotsuse tõendamine ole mingit põhjust välistada seda pädevust (mis tuleneb artiklitest 8 ja 10) esimese lapse tagasitoomist nõudva kohtuotsuse puhul.
The only difference is that, in that event, the specific provisions of Article 11(8) will not apply and, in practice, a second return order will normally be redundant.
Ainus erinevus on niisugusel juhul see, et ei kohaldata artikli 11 lõikes 8 toodud erisätteid ja praktikas on teine tagasitoomist nõudev kohtumäärus tavaliselt üleliigne.
The referring court asks also whether, once that decision has been adopted, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation complies with those aims and procedures.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib meilt ka, et kas siis, kui kohtuotsus on juba tehtud, on määruse artiklis 42 nimetatud tõendi väljaandmine samade eesmärkide ja menetlustega kooskõlas.
I would add that, without necessarily following the Commission in its suggestion that, if the court of the Member State where the child is actually present has not taken a decision within a certain period, there is a de facto nonreturn order capable of triggering the application of Article 11(8), I consider that the lis pendens rule in Article 19 must be read subject to the sixweek timelimit imposed by Article 11(3) and that any failure to comply with that timelimit may also set aside the barrier to the exercise of the jurisdiction of the court of the Member State of habitual residence under Articles 8 and 10.
Ma lisan, et järgimata tingimata komisjoni ettepanekut, mille kohaselt on juhul, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus ei ole teatava aja jooksul otsust teinud, meil sisuliselt tegemist tagasitoomisest keeldumise kohtuotsusega, mis võib tingida artikli 11 lõike 8 kohaldamise, arvan, et artiklis 19 toodud menetluses olevat kohtuasja puudutavat eeskirja tuleb tõlgendada artikli 11 lõikes 3 kehtestatud kuuenädalase tähtaja kohaldamist piiramata, ning et igasugune selle tähtaja ületamine võib samuti kõrvaldada takistuse, mis ei lase alalise elukoha liikmesriigi kohtul artiklite 8 ja 10 alusel oma pädevust kasutada.
The reply to this part of the question is simpler, at least in the abstract.
Küsimuse sellele osale on lihtsam vastata, vähemalt teoreetiliselt.
The certificate in question can never be issued unless the decision was adopted in the circumstances set out in Article 11(8) of the Regulation (Article 42 refers to Article 40(1)(b), which refers in turn to Article 11(8)).
Kõnesoleva tõendi saab igal juhul välja anda ainult siis, kui kohtuotsus tehti määruse artikli 11 lõikes 8 sätestatud asjaoludel (artiklis 42 on viidatud artikli 40 lõike 1 punktile b, milles on omakorda viidatud artikli 11 lõikele 8).
The adoption of a return order in such circumstances presupposes that a nonreturn decision has been issued previously pursuant to Article 13 of the Convention.
Tagasitoomist nõudva kohtuotsuse tegemine niisugustel asjaoludel eeldab, et enne seda on konventsiooni artikli 13 alusel tehtud tagasitoomisest keeldumise otsus.
Admittedly, taken in isolation, the wording ‘notwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (emphasis added) could be taken to mean ‘whether such a judgment has been issued or not’.
Eraldi võttes võib väljendit „konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata” (kohtujuristi kursiiv) muidugi tõlgendada nii, et „olenemata sellest, kas niisugune otsus tehti või mitte”.
20 However, on a systematic reading, Article 11(6) to (8) rules out such an interpretation.
20 Artikli 11 lõigete 6–8 süstemaatiline tõlgendamine välistab siiski niisuguse tõlgenduse.
Moreover, a certificate cannot be issued under Article 42 unless, in particular, the court has taken into account in issuing its judgment the reasons for and evidence under-
Lisaks saab artiklis 42 nimetatud tõendi välja anda ainult eelkõige siis, kui kohus tegi oma otsuse, võttes arvesse põhjendusi ja tõendeid,
Consequently, to sum up on my analysis of this part of the fifth question, the adoption of a decision ordering the return of the child by the court of the Member State of habitual residence after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return is in no way incompatible with the aims or procedural rules of the Regulation.
Kui ma nüüd võtan kokku viienda küsimuse selle osa analüüsi, siis võib järelikult öelda, et see, kui alalise elukoha liikmesriigi kohus teeb lapse tagasitoomist nõudva otsuse pärast seda, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus on teinud tagasitoomist nõudva otsuse, ei ole sugugi vastuolus määruse eesmärkide ja selles sätestatud menetlustega.
RINAU lying the order issued pursuant to Article 13 of the Convention (Article 42(2)(c)).
RINAU mille põhjal tehti kohtuotsus konventsiooni artikli 13 alusel (artikli 42 lõike 2 punkt c).
which was well and truly a ‘judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ within the meaning of Article 11(8) of the Regulation.
22. detsembri 2006. aasta otsus, mis oli tõesti „konventsiooni artikli 13 koha[ne] tagasitoomisest keeldumise otsus[…]” määruse artikli 11 lõike 8 tähenduses.
I conclude that, in principle, the issue of a certificate under Article 42 of the Regulation by the court of the Member State of habitual residence, in respect of a return order which it has made after the court of the Member State where the child is actually present has ordered his or her return does not comply with the procedural rules of the Regulation.
Ma järeldan sellest, et põhimõtteliselt ei ole määruse artiklis 42 nimetatud tõendi väljaandmine lapse alalise elukoha liikmesriigi kohtu poolt tagasitoomist nõudva otsuse kohta, mille ta tegi pärast seda, kui lapse asukoha liikmesriigi kohus tegi ise tagasitoomist nõudva otsuse, määruses sätestatud menetlustega kooskõlas.
Can that circumstance affect the compatibility with the Regulation of the certificate which the Oranienburg court issued in respect of its order?
Kas see asjaolu võib mõjutada Amtsgericht Oranienburgi oma otsuse kohta välja antud tõendi vastavust määrusele?
In other words, was the Oranienburg court entitled to consider that the requirements for the application of Article 11(6) to (8) were satisfied?
Teiste sõnadega: kas Amstgericht Oranienburgil oli õigus asuda seisukohale, et artikli 11 lõigete 6–8 kohaldamise tingimused on täidetud?
Competence to deliver a certificate under Article 42 in the present case
Pädevus välja anda käesoleval juhul artiklis 42 nimetatud tõend
The formulation of the national court’s fifth question omits however any mention of a factor in the present case which cannot be ignored if we are to give that court a helpful answer.
Viienda eelotsuse küsimuse sõnastuses on siiski jäetud mainimata käesoleva juhtumi üks asjaolu, mida ei saa eirata, kui tahetakse anda vastus, millest on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kasu.
It transpired at the hearing that most of the Member States submitting observations thought that the answer should be ‘no’ — only a final, enforceable judgment having the force of res judicata could trigger the application of those provisions.
Kohtuistungil selgus, et enamik märkusi esitanud liikmesriike oli arvamusel, et sellele tuleb vastata eitavalt: üksnes lõplik tagasitoomisest keeldumise kohtuotsus, mis on täitmisele pööratav ja lõplikult jõustunud, võib tingida nende sätete kohaldamise.
In the present case, the Klaipėda court’s decision of 22 December 2006 had been not only appealed against but quashed before the Oranienburg court took its decision of 20 June 2007.
Käesoleval juhul on aga nii, et Klaipėdos apygardos teismase 22. detsembri 2006. aasta otsus kaevati mitte ainult edasi, vaid ka tühistati enne Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta otsuse tegemist.
In addition, we were told, the decision of 22 December 2006 had never been enforceable at any time.
Lisaks on meile kinnitatud, et 22. detsembri 2006. aasta kohtuotsus ei olnud ühelgi hetkel lõplikult jõustunud.
It is true that the Oranienburg court’s decision of 20 June 2007, which is the decision under challenge in the proceedings with which we are concerned, was preceded by that of the Lithuanian Court of Appeal of 15 March 2007 also ordering the child’s return, but it was preceded, too, by that of the Klaipėda court of 22 December 2006,
Nimelt eelnes Amtsgericht Oranienburgi 20. juuni 2007. aasta otsusele, mis on asjaomases menetluses vaidlustatud kohtuotsus, Lietuvos apeliacinis teismase 15. märtsi 2007. aasta otsus, millega anti samuti korraldus laps tagasi tuua, kuid sellele eelnes ka Klaipėdos apygardos teismase
I do not agree with that analysis.
Ma ei ole selle analüüsiga nõus.
VIEW OF MS SHARPSTON — CASE C-195/08 PPU of which it may order the child’s return as envisaged in paragraph 8, which will be fully enforceable as provided for in Article 42 if it is certified.
KOHTUJURIST SHARPSTONI SEISUKOHT – KOHTUASI C-195/08 pööramise tagajärgedega, mis tulenevad artiklist 42, kui anti välja tõend.
Article 11 uses the words ‘the court shall … issue its judgment’ (paragraph 3, second sentence), ‘[i]f a court has issued an order on non-return’ (paragraph 6) and ‘[n]otwithstanding a judgment of nonreturn pursuant to Article 13 of the 1980 Hague Convention’ (paragraph 8).
Artiklis 11 on kasutatud väljendeid „teeb kohus otsuse” (lõike 3 teine lause), „[k]ui kohus on teinud tagasitoomisest keeldumise otsuse” (lõige 6) ja „konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata” (lõige 8).