natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission points out in that regard that, in the present case, it could still send a final request to the national authorising officer to decide what is to be done next in the dispute with the applicant.
Komisjon väidab selles osas, et käesoleval juhul ta võib siseriiklikule eelarvevahendite käsutajale veel saata viimase taotluse otsustada, mida hagejaga peetava vaidluse osas järgmiseks ette võtta.
However, as things stand at the moment, the Commission has not decided what step to take next in the dispute in its capacity as guarantor of the financial interests of the EDF.
Toimiku praeguses seisus ei ole komisjon veel teinud otsust, mida vaidluse osas järgmiseks ette võtta ja mille tegemise õigus tuleneb tema kui EAF-i rahaliste huvide garandi pädevusest.
Thus, the Commission explains that its definitive decision could possibly be a decision adopted under Article 256 EC, a compensatory decision or a decision under Article 46(2) of the Ninth EDF Regulation to bring an action before the courts having jurisdiction in the matter.
Komisjon selgitab, et tema lõplik otsus võib üheksanda EAF-i määruse artikli 46 lõike 2 kohaselt olla EÜ artiklis 256 osundatud otsus, tasaarvestamisotsus või pädevale kohtule hagiavalduse esitamise otsus.
In the latter case, the Italian courts would have jurisdiction because, as the Commission is not a party to the contracts at issue, it cannot have recourse to the arbitration procedure provided for in those contracts, of which the Guinean authorities alone may avail themselves.
Viimati nimetatud juhul oleks tegemist Itaalia pädeva kohtuga, kuna komisjon, kes ei ole asjaomaste lepingute pool, ei saa tugineda nendes lepingutes ette nähtud vahekohtumenetlusele, mida võivad kasutada üksnes Guinea ametiasutused.
The Commission argues that if the Court should take the view that the contested measure is an act which may be the subject of an action under Article 230 EC, it would anticipate the Commission’s definitive decision, which may never be adopted if the national authorising officer were to act before the Commission does so.
Komisjon väidab, et kui Esimese Astme Kohus leiab, et vaidlustatud akti puhul on tegemist vaidlustatava aktiga EÜ artikli 230 tähenduses, ennetaks ta komisjoni lõplikku otsust, mida juhul, kui siseriiklik eelarvevahendite käsutaja tegutseb enne komisjoni, võib-olla ei tehtagi.
The Commission disagrees with the applicant’s observations that the contested measure is a genuine decision on the grounds, first, that it constitutes an application of Article 44(2) of the Ninth EDF Regulation, second, that the enforceability of that ‘decision’ is confirmed by the terms thereof and, third, that the second reminder confirms that analysis and that, consequently, those letters produce legal effects in regard to the applicant capable of adversely affecting its interests and of bringing about a change in its legal position within the meaning of the caselaw of the Court of Justice.
Komisjon vaidlustab hageja märkused, mille kohaselt vaidlustatud akt on tegelik otsus selle tõttu, et esiteks on tegemist üheksanda EAF-i määruse artikli 44 lõike 2 rakendamisega, teiseks kinnitab selle „otsuse” täitmisele pööratavust selle sõnastus ning kolmandaks kinnitab sellist lähenemist teine meeldetuletus, ning järelikult tekitavad need kirjad õiguslikke tagajärgi, mis võivad kahjustada hageja huve ning muuta tema õiguslikku seisundit Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
The Commission contends that, in accordance with Article 44(2) of the Ninth EDF Regulation, ‘[it] may formally establish an amount as being receivable from persons other than States by means of a decision which shall be enforceable under the same conditions as laid down in Article 256 [EC]’.
Komisjon väidab, et vastavalt üheksanda EAF-i määruse artikli 44 lõikele 2 „võib [ta] isikutelt, välja arvatud riigid, saadaoleva summa formaalselt kindlaks määrata otsusega, mis on täitmisele pööratav [EÜ] artiklis 256 sätestatutega samaväärsetel tingimustel”.
It follows that neither the contested measure nor any other letter sent to the applicant at a later date constitutes an enforceable measure for the purposes of Article 256 EC.
Sellest tuleneb, et ei vaidlustatud akt ega ükski hagejale hiljem saadetud kiri ei kujuta endast otsust, mis on täitmisele pööratav EÜ artikli 256 tähenduses.
In addition, according to the Commission, those letters do not in any way constitute an exercise of its public-law powers, with the result that they cannot be enforceable.
Komisjoni sõnul ei ole nimetatud kirjad pealegi seotud tema avaliku võimu teostamise pädevusega, mistõttu need kirjad ei ole täitmisele pööratavad.
The Commission considers that the only purpose of the form of words which it used in its second reminder, dated 4 August 2004, namely, the words ‘[i]f the Commission does not hear from you, it will continue the enforcement procedure against you by any means offered by the law in regard both to principal and interest’, is to refer to the enforcement phase.
Komisjon märgib, et hagejale 4. augustil 2004. aastal saadetud teise meeldetuletuse sõnastuse „[s]aamata Teilt teavet, kavatseb komisjon kõigi õiguspäraste vahendite abil kasutada Teie suhtes nii põhinõude kui intresside osas täitmisele pööramist” eesmärk on kõigest osundada täitmisele pööramise etapile.
Thus, in the Commission’s view, the use of the future ‘will continue’ in such a form of words means that a decision within the terms of Article 249 EC has not yet been adopted.
Komisjoni sõnul tähendab tulevikule viitava sõnastuse „kavatseb kasutada” kasutamine, et otsust EÜ artikli 249 tähenduses ei ole veel tehtud.
It is clear from the abovementioned letters that the Commission could adopt a decision under Article 256 EC only at a later stage.
Ülalnimetatud kirjadest tuleneb, et komisjon saab teha EÜ artiklil 256 põhinevaid otsuseid alles hilisemas staadiumis.
The Commission contends that, in any event, within the legal framework of the EDF, it is normally the national authorising officer, who is a distinct person and has his own authority, who carries out recoveries.
Komisjon väidab, et igal juhul on EAF-i õigusliku regulatsiooni raames harilikult siseriiklik eelarvevahendite käsutaja see eraldiseisev ja sõltumatu isik, kes asub võlga sisse nõudma.
In this case, the Commission is still confident that, within the framework of the close cooperation instituted by the Lomé IV Convention, the national authorising officer will once again perform his duties in this matter.
Käesoleval juhul eeldab komisjon jätkuvalt, et seda tehakse, kuna neljanda Lomé konventsiooniga loodud tiheda koostöö raames hakkab siseriiklik eelarvevahendite käsutaja jälle oma ülesandeid täitma.
The Commission points out that the fact that it sent to the applicant two reminders and a letter of formal notice after sending it the contested measure confirms that the latter could not be interpreted as being a final decision amenable to review.
Komisjon rõhutab, et asjaolu, et ta saatis hagejale kaks meeldetuletust ning pärast vaidlustatud akti saatmist ühe märgukirja, kinnitab seda, et viimati nimetatud märgukirja ei tulnud tõlgendada lõpliku vaidlustatava otsusena.
Furthermore, the Commission points out that, at the time at which the facts occurred, decisions based on Article 256 EC were adopted by the Commission as a collegiate authority, in accordance with a special procedure, and differed in their presentation from the letters sent to the applicant in the framework of the preparatory phase of recovery.
Komisjon tuletab lisaks meelde, et asjaolude toimumise ajal võttis komisjon EÜ artikli 256 põhjal otsuseid vastu kollegiaalselt, kasutades selleks erimenetlust, ning vormistas need teistmoodi kui hagejale sissenõudmist ettevalmistavas etapis saadetud kirjad.
The Commission takes the view that the contested measure, like the two reminders and the letter of formal notice, constitute, in this case, measures which form part of the preparatory phase of recovery, which do not constitute an exercise of the Commission’s public-law powers and which are not, therefore, actionable decisions for the purposes of Article 230 EC.
Komisjon leiab, et vaidlustatud akt nagu ka kaks meeldetuletust ning märgukiri on käesoleval juhul sissenõudmist ettevalmistava etapi aktid, mis ei ole seotud komisjoni avaliku võimu teostamise pädevusega ning neid ei saa seetõttu EÜ artikli 230 mõttes vaidlustada.
Thus, in the absence of the adoption of a definitive position, the enforcement phase of the recovery process has not been reached.
Kuna lõplikku seisukohta ei ole võetud, siis ei ole võla sissenõudmisega veel alustatud.
The applicant claims that the objection of inadmissibility raised by the Commission should be rejected since the contested measure amounts to a definitive act, a genuine formal decision which is enforceable in accordance with the provisions of Article 256 EC.
Hageja väidab, et komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata, kuna vaidlustatud akt on lõplik akt ning tegelik ametlik otsus, mis tekitab vastavalt EÜ artiklile 256 õiguslikke tagajärgi.
That conclusion, it argues, is reinforced by the very wording which constitutes the contested measure, in which it is stated that ‘[in] the absence of payment by the date fixed, the Commission … reserves the right to execute any financial guarantee previously provided and, if necessary, to proceed to enforcement in accordance with Article 256 [EC]’.
Seda järeldust kinnitab vaidlustatud akti sõnastus, mille kohaselt „märgitud tähtpäeval makse sooritamata jätmise korral jätab komisjon […] endale õiguse kasutada kõiki eelnevalt antud finantstagatisi ning vajaduse korral pöörata nõue vastavalt EÜ artiklile 256 täitmisele”.
That is clearly a threat to proceed directly to enforcement if payment was not made.
Tegemist on kindlasti ähvardusega kasutada maksmata jätmise korral otsekohe nõude täitmisele pööramist.
The applicant points out that that conclusion is further confirmed by the ‘summons’ sent to it by the registered letter, with acknowledgement of receipt, of 4 August 2004, after the present action had been lodged, in which the Commission once again called upon it to pay the amount of GNF 959 543 835, stating that if payment were not made, ‘it [would] continue the enforcement procedure against [the applicant] by any means offered by the law in regard both to principal and interest’.
Hageja rõhutab, et seda järeldust kinnitab veelgi talle 4. augusti 2004. aasta märgukirjas saadetud ning vastuvõtuteatise vastu üle antud „maksekorraldus” – samas oli käesolev hagiavaldus juba esitatud –, milles komisjon uuesti palus tal tasuda 959 543 835 Guinea frangi suurune summa, märkides seejuures, et maksmata jätmise korral „kavatseb ta kõigi õiguspäraste vahendite abil kasutada […] nii põhinõude kui intresside osas nõude täitmisele pööramist”.
The applicant claims that the form of words used in the contested measure does not give rise to confusion because, in its view, it refers to the initiation of enforcement measures without there being any need to adopt other measures which might be regarded as final.
Hageja väidab, et vaidlustatud akti sõnastus ei ole kahetimõistetav, kuna hageja arvates osundab see nõude täitmisele pööramisele, ilma et oleks vaja vastu võtta muid võimalike lõplikke akte.
Consequently, that measure produces binding legal effects.
Seetõttu tekitab see otsus siduvaid õiguslikke tagajärgi.
The applicant takes the view that the Commission is confusing the ‘enforceability’ of a measure and an ‘enforcement’ measure.
Hageja leiab, et komisjon ajab segamini akti „sissenõutavuse” ja „täitmisele pööratavuse”.
Thus, the words ‘[i]f the Commission does not hear from you, it will continue the enforcement procedure against you by any means offered by the law means in regard both to principal and interest’, used in the letter of 4 August 2004, do not announce a future measure in the nature of a decision, that is to say, an enforceable measure, as the Commission contends, but constitute in fact formal notice to pay, which presupposes that a final decision has already been adopted both with regard to the existence of the debt and to its amount. [Reply, paragraph 18]
4. augusti 2004. aasta kirja sõnastus „Saamata Teie poolt teavet, kavatseb komisjon kõigi õiguspäraste vahendite abil kasutada Teie suhtes nii põhinõude kui intresside osas nõude täitmisele pööramist” ei vasta teate sõnastusele, millega antaks teada sellise akti peatsest vastuvõtmisest, mis on oma olemuselt otsus ning seega täitmisele pööratav, nagu väidab komisjon, vaid tegemist on pigem nõudega tasuda võlg, mis eeldab, et lõplik otsus on nii võla olemasolu kui ka selle summa kohta juba vastu võetud.
For the purpose of determining whether the present action is admissible, it should be noted at the outset that, according to settled case-law, only measures which produce binding legal effects and are capable of affecting the interests of the applicant by bringing about a distinct change in his legal position constitute measures challengeable by an action for annulment under Article 230 EC (judgment in Case 60/81 IBM v Commission [1981] ECR 2639, paragraph 9; order in Case C-117/91 Bosman v Commission [1991] ECR I-4837, paragraph 13; and judgment in Joined Cases T-377/00, T-379/00, T-380/00, T-260/01 and T-272/01 Philip Morris International and Others v Commission [2003] ECR II-1, paragraph 81).
Käesoleva hagiavalduse vastuvõetavuse hindamisel tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab tühistamishagi EÜ artikli 230 alusel esitada vaid selliste meetmete peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs. komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 9, ja Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1991. aasta määrus kohtuasjas C-117/91: Bosman vs. komisjon, EKL 1991, lk I-4837, punkt 13; Esimese Astme Kohtu 15. jaanuari 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-377/00, T-379/00, T-380/00, T-260/01 ja T-272/01: Philip Morris International vs. komisjon, EKL 2003, lk II-1, punkt 81).
It is also settled caselaw that, in order to ascertain whether a measure the annulment of which is sought is open to challenge, it is necessary to look to its substance as the form in which it is cast is, in principle, immaterial (IBM v Commission, paragraph 9; Joined Cases C-213/88 and C-39/89 Luxembourg v Parliament [1991] ECR I-5643, paragraph 15; and Case T-3/93 Air France v Commission [1994] ECR II-121, paragraphs 43 and 57).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb meetme vaidlustatavuse kindlakstegemiseks vaadelda selle meetme sisu, mille tühistamist taotletakse, kuna selles suhtes ei ole põhimõtteliselt tähtsust vormil, milles meede on võetud (eespool viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 9, ja 28. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-213/88 ja C-39/89: Luksemburg vs. parlament, EKL 1991, lk I-5643, punkt 15; vt ka Esimese Astme Kohtu 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas T-3/93: Air France vs. komisjon, EKL 1994, lk II-121, punktid 43 ja 57).
In the case of acts or decisions adopted by a procedure involving several stages, in particular where they are the culmination of an internal procedure, it follows from the same caselaw that, in principle, an act is open to review only if it is a measure definitively laying down the position of the Commission at the conclusion of that procedure, and not a provisional measure intended to pave the way for that final decision (IBM v Commission, paragraph 10, and Case T-95/99 Satellimages TV5 v Commission [2002] ECR II-1425, paragraph 32).
Toimingute või otsuste peale, mis tehakse mitmeastmelise, eelkõige asutusesisese menetluse käigus, võib nimetatud kohtupraktika kohaselt põhimõtteliselt hagi esitada vaid siis, kui need kujutavad endast meetmeid, mis väljendavad komisjoni lõplikku seisukohta kõnealuses menetluses, seevastu vahemeetmete peale, millega valmistatakse ette lõppotsust, ei saa hagi esitada (eespool viidatud kohtuasi IBM vs. komisjon, punkt 10, ja Esimese Astme Kohtu 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T-95/99: Satellimages TV5 vs. komisjon, EKL 2002, lk II-1425, punkt 32).
It is therefore necessary to ascertain whether it is clear from the contested measure that the Commission definitively laid down its position in regard to the applicant therein.
Seega tuleb kontrollida, kas vaidlustatud aktist tuleneb, et komisjon väljendas selles oma lõplikku seisukohta hageja suhtes.
It is true that the contested measure is drafted in a way which could give the impression that it is a definitive measure by indicating, in particular, that ‘[in] the absence of payment by the date fixed, the Commission … reserves the right to execute any financial guarantee previously provided and, if necessary, to proceed to enforcement in accordance with Article 256 [EC]’.
Vastab tõele, et vaidlustatud akt on koostatud viisil, mis võib jätta mulje, et tegemist on lõpliku aktiga, kuna selles märgitakse muu seas, et „märgitud tähtpäeval makse sooritamata jätmise korral jätab komisjon […] endale õiguse kasutada kõiki eelnevalt antud finantstagatisi ning vajaduse korral pöörata nõue vastavalt EÜ artiklile 256 täitmisele”.
Similarly, the content of the two reminders of 2 July 2004 and 4 August 2004, sent after the present action had been lodged, is such as to reinforce that impression.
Seda muljet kinnitab ka 2. juuli ja 4. augusti 2004. aasta meeldetuletuste, mis on saadetud pärast käesoleva hagiavalduse esitamist, sisu.
Furthermore, the Commission itself admitted at the hearing that the standard model for debit notes, on the basis of which the contested measure was drawn up, was drafted in such a way that the preparatory nature of the measure did not expressly appear, in order to encourage the debtor to pay the amount due.
Peale selle möönis komisjon ka ise kohtuistungil, et võlateadete standardvormis, mille põhjal vaidlustatud akt koostati, kasutatakse sõnastust, millest ei ilmne sõnaselgelt, et akt on ettevalmistav dokument selleks, et kutsuda võlgnikku üles sissenõutavat summat maksma.
The Court thus notes that the Commission did not use clear and unambiguous wording when it drafted the contested measure.
Seetõttu märgib Esimese Astme Kohus, et komisjon ei ole vaidlustatud akti koostamisel kasutanud selget ja ühemõttelist sõnastust.
However, notwithstanding the fact that the contested measure sets out a deadline and conditions for payment, the Commission does not adopt a position as to the means which it intends to employ in order to recover the amount at issue.
Hoolimata sellest, et vaidlustatud aktis on tasumistähtpäev ning -tingimused märgitud, ei võta komisjon seisukohta meetmete osas, mida ta kavatseb asjaomase summa võlgnikult kättesaamiseks kasutada.
In accordance with its obligation under Articles 42 to 47 of the Ninth EDF Regulation, the Commission drew up a debit note which, if it was not honoured by the debtor, permitted the Commission, pursuant to the Ninth EDF Regulation, to waive recovery of the debt (Article 47), to make a set-off (Article 46(2)) or to enforce a
Vastavalt üheksanda EAF-i määruse artiklitest 42–47 tulenevale kohustusele koostas komisjon võlateate, mis võimaldab üheksanda EAF-i määruse alusel juhul, kui võlgnik seda ei täida, komisjonil loobuda saadaoleva summa sissenõudmisest (artikkel 47), nõue tasaarvestada (artikli 46 lõige 2) või nõuda võlg sisse (artikli 46 lõige 2), mida
It is clear from those provisions that a debit note constitutes information given to the debtor.
Nendest sätetest tuleneb, et võlateade on võlgnikule suunatud teave.
Since Article 44 and Article 46(2) of the Ninth EDF Regulation mention a distinct enforceable decision subsequent to the debit note in the framework of the recovery procedure, the debit note is clearly not enforceable.
Kuna üheksanda EAF-i määruse artiklis 44 ja artikli 46 lõikes 2 on nimetatud sissenõudeotsust, mis on eraldiseisev ning sissenõudmismenetluse raames võlateatest hiljem esitatud, siis ei ole võlateade ilmselgelt täitmisele pööratav.
The contested measure must be regarded as a debit note within the meaning of Article 45 of the Ninth EDF Regulation, because it states that ‘[t]he Commission … reserves the right, after obtaining information, to operate a set off in respect of mutual debts which are certain, of a fixed amount and due’.
Vaidlustatud akt tuleb määratleda võlateatena üheksanda EAF-i määruse artikli 45 mõttes, kuna selle sätte kohaselt „jätab komisjon endale õiguse tasaarveldada olemasolevaid vastastikuseid, kindlaid, rahalisi ja sissenõutavaid nõudeid pärast sellest teada andmist”.
Consequently, the contested measure does not constitute a measure definitively laying down the position of the Commission, does not produce binding legal effects that are capable of affecting the interests of the applicant and, consequently, cannot constitute a measure challengeable by way of an action for annulment under Article 230 EC.
Seega ei ole vaidlustatud akt meede, mis väljendab komisjoni lõplikku seisukohta, see ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil ning seetõttu ei saa see olla tühistamishagi objekt EÜ artikli 230 tähenduses.
Consequently, the present action must be dismissed as being inadmissible.
Seega tuleb käesolev hagiavaldus jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Pursuant to Article 87(3) of the Rules of Procedure, the Court of First Instance may order that the costs be shared or that each party bear its own costs where each party succeeds on some and fails on other heads or where the circumstances are exceptional.
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 3 võib Esimese Astme Kohus juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega, otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
In this case, although the applicant has been unsuccessful, the Court takes the view that the Commission did not, in any event, use clear and unequivocal language in drafting the contested measure.
Kuigi käesoleval juhul hageja nõudeid ei rahuldatud, leiab Esimese Astme Kohus, et komisjon ei olnud igal juhul sõnastanud vaidlustatud akti selgelt ja ühemõtteliselt.
In the light of that fact, it considers that it will make an equitable assessment of the case in ruling that the applicant is to bear three fifths of its own costs and pay three fifths of the costs incurred by the Commission.
Seda asjaolu arvesse võttes leiab Esimese Astme Kohus, et käesoleva juhtumi asjaolusid õiglaselt hinnates tuleb jätta kolm viiendikku hageja kohtukuludest tema enda kanda ning mõista temalt välja kolm viiendikku komisjoni kohtukuludest.
The Commission is to bear two fifths of its own costs and pay two fifths of the costs incurred by the applicant.
Kaks viiendikku komisjoni kohtukuludest tuleb jätta tema enda kanda ning mõista temalt välja kaks viiendikku hageja kohtukuludest.
THE COURT OF FIRST INSTANCE (Fourth Chamber) hereby:
ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda) otsustab:
Dismisses the action as being inadmissible;
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Orders the Centro di educazione sanitaria e tecnologie appropriate sanitarie (Cestas) to bear three fifths of its own costs and also to pay three fifths of the costs incurred by the Commission;
Jätta kolm viiendikku Centro di educazione sanitaria e tecnologie appropriate sanitarie (Cestas) kohtukuludest tema enda kanda ning mõista temalt välja kolm viiendikku komisjoni kohtukuludest.
Orders the Commission to bear two fifths of its own costs and also to pay two fifths of the costs incurred by Cestas.
Jätta kaks viiendikku komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ning mõista temalt välja kaks viiendikku Cestas’e kohtukuludest.
Delivered in open court in Luxembourg on 17 April 2008.
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 17. aprillil 2008. aastal Luxembourgis.