natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Similarly, the United Kingdom Government considers that the Court should not answer this question, in that the case at issue in the main proceedings relates to issues of liability for the spillage of heavy fuel oil at sea.
Samamoodi leiab Ühendkuningriigi valitsus, et Euroopa Kohus ei pea sellele küsimusele vastama, kuna põhikohtuasi puudutab raske kütteõli merre voolamisest tuleneva vastutusega seotud küsimusi.
In circumstances such as those of the main proceedings, having regard to the aim of Directive 75/442 as stated in the third recital in the preamble to the directive, the second indent of Article 15 of the directive provides that, in accordance with the ’polluter pays’ principle, the cost of disposing of the waste is to be borne by the previous holders or the producer of the product from which the waste came.
Põhikohtuasja asjaolude osas tuleb märkida, et võttes arvesse direktiivi 75/442 eesmärki, mida on meenutatud selle põhjenduses 3, näeb direktiivi artikli 15 teine taane ette, et vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele tuleb jäätmete kõrvaldamise kulud kanda eelmisel valdajal või tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
Under Article 8 of Directive 75/442, any ‘holder of waste’ is obliged to have it handled by a private or public waste collector or by an undertaking which carries out the operations listed in Annex II A or B to the directive, or to recover or dispose of it himself in accordance with the provisions of the directive (Case C-494/01 Commission v Ireland [2005] ECR I-3331, paragraph 179).
Vastavalt direktiivi 75/442 artiklile 8 on iga „jäätmevaldaja” kohustatud andma jäätmed käitlemiseks era- või avalikule jäätmekogumisettevõttele või ettevõttele, kes teeb IIA või IIB lisas nimetatud toiminguid, või taaskasutama või kõrvaldama jäätmed ise kooskõlas direktiivi sätetega (26. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-494/01: komisjon vs. Iirimaa, EKL 2005, lk I-3331, punkt 179).
It follows from those provisions that Directive 75/442 distinguishes the actual recovery or disposal operations, which it makes the responsibility of any ’holder of waste’, whether producer or possessor, from the financial burden of those operations, which, in accordance with the ’polluter pays’ principle, it imposes on the persons who cause the waste, whether they are holders or former holders of the waste or even producers of the product from which the waste came (Van de Walle, paragraph 58).
Eespool viidatud sätetest nähtub, et direktiivis 75/442 eristatakse jäätmete taaskasutamise või kõrvaldamise tegelikku elluviimist, milleks on kohustatud iga „jäätmevaldaja”, nii tekitaja kui valdaja, nimetatud toimingute eest tasumise kohustusest, mis lasub vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele isikutel, kes jäätmed tekitavad, olenemata sellest, kas need isikud on jäätmete valdajad või endised valdajad või tootjad, kelle tootest jäätmed on tekkinud (eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 58).
The application of the ’polluter pays’ principle within the meaning of the second sentence of the first subparagraph of Article 174(2) EC and Article 15 of Direct ive 75/442 would be frustrated if such persons involved in causing waste escaped their financial obligations as provided for by that directive, even though the origin of the hydrocarbons which were spilled at sea, albeit unintentionally, and caused pollution of the coastal territory of a Member State was clearly established.
EÜ artikli 174 lõike 2 esimese lõigu teise lause ja direktiivi 75/442 artikli 15 tähenduses „saastaja maksab” põhimõtte kohaldamine ebaõnnestuks, kui jäätmete tekkimisega seotud isikud vabaneksid direktiivis 75/442 ette nähtud rahalistest kohustustest, isegi kui on selgelt tuvastatud nende süsivesinike päritolu, millel lasti – kuigi tahtmatult – merre voolata ja mis tekitasid ühe liikmesriigi rannikuala reostuse.
— The terms ‘holder’ and ‘previous holders’
– Mõisted „valdaja” ja „eelmine valdaja”
The Court has held, in the case of hydrocarbons spilled by accident as the result of a leak from a service station’s storage facilities which had been bought by that service station to meet its operating needs, that those hydrocarbons were in fact in the possession of the service station’s manager.
Õnnetusjuhtumi tagajärjel välja voolanud süsivesinike osas, mis pärinesid teenindusjaama lekkivatest mahutitest ja mille teenindusjaam oli ostnud oma äritegevuse raames, on Euroopa Kohus leidnud, et need süsivesinikud olid tegelikult teenindusjaama käitaja valduses.
The Court thus found that, in that context, the person who, for the purpose of his activity, had the hydrocarbons in stock when they became waste could be regarded as the person who ‘produced’ them within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442.
Euroopa Kohus leidis seega, et isik, kes oma äritegevusest tulenevalt säilitas süsivesinikke ajal, mil need muutusid jäätmeteks, on käsitletav jäätmete „tekitajana” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses.
Since he is at once the possessor and the producer of that waste, such a service station manager must be regarded as its holder within the meaning of Article 1(c) of that directive (see, to that effect, Van de Walle, paragraph 59).
Kui teenindusjaama käitaja on samal ajal nii jäätmete valdaja kui tekitaja, tuleb teda käsitada jäätmete valdajana direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 59).
In the same way, in the case of hydrocarbons spilled by accident at sea, it must be held that the owner of the ship carrying those hydrocarbons is in fact in possession of them immediately before they become waste.
Samamoodi tuleb õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinike puhul märkida, et süsivesinikke vedava laeva omanik on tegelikult nende valdaja vahetult enne nende muutumist jäätmeteks.
In those circumstances, the shipowner may thus be regarded as having produced that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and on that basis be categorised as a ’holder’ within the meaning of Article 1(c) of that directive.
Neil asjaoludel võib laevaomanikku käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses ja seega võib ta kvalifitseerida „valdajaks” direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses.
However, that directive does not rule out the possibility that, in certain cases, the cost of disposing of waste is to be borne by one or more previous holders (Van de Walle, paragraph 57).
Nimetatud direktiiv ei välista siiski võimalust, et teatavates olukordades on mitu eelmist valdajat kohustatud kandma jäätmete kõrvaldamise kulud (vt eespool viidatud kohtuotsus Van de Walle jt, punkt 57).
— Determination of the persons liable to bear the cost of disposing of the waste
– Nende isikute kindlakstegemine, kes peavad kandma jäätmete kõrvaldamise kulud
In the main proceedings, the question which arises is whether the person who sold the goods to the final consignee and for that purpose chartered the ship which sank may also be regarded as a ‘holder’, a ‘previous’ one, of the waste thus spilled.
Põhikohtuasjas tekib küsimus, kas isikut, kes müüs kauba lõplikule vastuvõtjale ja prahtis selleks laeva, mis uppus merel, võib samuti käsitada välja voolanud jäätmete „valdajana”, antud juhul „eelmise” valdajana.
The referring court is also uncertain whether the producer of the product from which the waste came may also be responsible for bearing the cost of disposing of the waste thus produced.
Lisaks arutleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selle üle, kas tootjat, kelle tootest jäätmed on tekkinud, võib samuti kohustada sel viisil tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kandma.
On this point, Article 15 of Directive 75/442 provides that certain categories of persons, in this case the ‘previous holders’ or the ‘producer of the product from which the waste came’, may, in accordance with the ‘polluter pays’ principle, be responsible for bearing the cost of disposing of waste.
Selles suhtes näeb direktiivi 75/442 artikkel 15 ette, et teatavat liiki isikuid, käesoleval juhul „eelmisi valdajaid” või „tootjat, kelle tootest jäätmed on tekkinud”, võib vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele kohustada jäätmete kõrvaldamise kulusid kandma.
That financial obligation is thus imposed on them because of their contribution to the creation of the waste and, in certain cases, to the consequent risk of pollution.
See rahaline kohustus lasub neil seetõttu, et nad on kaasa aidanud jäätmete tekkimisele ja sellest tulenevale reostusohule.
In the case of hydrocarbons accidentally spilled at sea following the sinking of an oil tanker, the national court may therefore consider that the seller of the hydrocarbons and charterer of the ship carrying them has ’produced’ waste, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship.
Seetõttu võib siseriiklik kohus naftatankeri hukkumise tagajärjel merre voolanud süsivesinike puhul leida, et süsivesinike müüja ja neid vedava laeva prahtija „tekitas jäätmeid”, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed.
In such circumstances, it will be possible to regard the seller-charterer as a previous holder of the waste for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of Directive 75/442.
Neil asjaoludel võib kõnealust müüjat/prahtijat direktiivi 75/442 artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamisel käsitada jäätmete eelmise valdajana.
As noted in paragraph 69 above, in circumstances such as those of the main proceedings, the second indent of Article 15 of Directive 75/442 provides, by using the conjunction ’or’, that the cost of disposing of the waste is to be borne either by the ’previous holders’ or by the ’producer of the product from which’ the waste in question came.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 69 meenutati, näeb direktiivi artikli 15 teine taane põhikohtuasja asjaoludel ette – kasutades sidesõna „või” –, et jäätmete kõrvaldamise kulud tuleb kanda kas „eelmisel valdajal” või „tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud”.
In this regard, in accordance with Article 249 EC, while the Member States as the addressees of Directive 75/442 have the choice of form and methods, they are bound as to the result to be achieved in terms of financial liability for the cost of disposing of waste.
EÜ artiklist 249 tuleneb, et kuigi direktiivi 75/442 adressaatideks olevatel liikmesriikidel on õigus valida saavutatava tulemuse vorm ja meetodid, on nad siiski seotud saavutatava tulemusega, milleks on jäätmete kõrvaldamise kulude kandmise kohustus.
They are therefore obliged to ensure that their national law allows that cost to be allocated either to the previous holders or to the producer of the product from which the waste came.
Sellest tulenevalt on liikmesriigid kohustatud tagama, et nende siseriiklik õigus võimaldab kõnealuste kulude jätmist eelmiste valdajate või tootja kanda, kelle tootest jäätmed on tekkinud.
As the Advocate General observes in point 135 of her Opinion, Article 15 of Directive 75/442 does not preclude the Member States from laying down, pursuant to their relevant international commitments such as the Liability Convention and the Fund Convention, that the shipowner and the charterer can be liable for the damage caused by the discharge of hydrocarbons at sea only up to maximum amounts depending on the tonnage of the vessel and/or in particular circumstances linked to their negligent conduct.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 135 märkis, ei ole direktiivi 75/442 artikliga 15 vastuolus see, kui liikmesriigid näevad kõnealuses valdkonnas võetud rahvusvaheliste kohustuste – nagu tsiviilvastutuse konventsioon ja fondi asutamise konventsioon – täitmisel ette, et laevaomanik ja prahtija saavad süsivesinike merre voolamisest tuleneva kahju eest vastutada üksnes teatava summa ulatuses, mis arvutatakse laeva kogumahutavuse alusel, ja/või üksnes erilistel asjaoludel, mis on seotud nende hooletusega.
That provision also does not preclude a compensation fund such as the Fund with resources limited to a maximum amount for each accident from assuming liability, pursuant to those international commitments, in place of the ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, for the cost of disposal of the waste resulting from hydrocarbons accidentally spilled at sea.
Kõnealuse sättega ei ole vastuolus ka see, et rahvusvaheliste kohustuste täitmisel katab selline hüvitusfond nagu naftareostusest põhjustatud kahju kompenseerimise rahvusvaheline fond iga juhtumi puhul teatavas ülemmääras õnnetusjuhtumi tagajärjel merre voolanud süsivesinikest tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulud jäätmete „valdajate” asemel direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses.
However, if it happens that the cost of disposal of the waste produced by an accidental spillage of hydrocarbons at sea is not borne by that fund, or cannot be borne because the ceiling for compensation for that accident has been reached, and that, in accordance with the limitations and/or exemptions of liability laid down, the national law of a Member State, including the law derived from international agreements, prevents that cost from being borne by the shipowner and/or the charterer, even though they are to be regarded as ‘holders’ within the meaning of Article 1(c) of Directive 75/442, such a national law will then, in order to ensure that Article 15 of that directive is correctly transposed, have to make provision for that cost to be borne by the producer of the product from which the waste thus spread came.
Kui siiski ilmneb, et õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise tõttu tekkinud jäätmete kõrvaldamise kulusid kõnealune fond ei kanna või ei saa kanda, kuna selle juhtumi puhul on juba makstud hüvitise ülemmäär, ning et ette nähtud vastutuse piirangute ja/või vastutusest vabastamise kohaldamise tõttu välistavad liikmesriigi õigusnormid, sh rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevad õigusnormid, nende kulude kandmise laevaomaniku ja/või prahtija poolt, isegi kui nad on käsitatavad „valdajatena” direktiivi 75/442 artikli 1 punkti c tähenduses, peavad sellised siseriiklikud õigusnormid direktiivi artikli 15 korrektse ülevõtmise huvides võimaldama nende kulude kandmist tootja poolt, kelle tootest sel viisil levinud jäätmed on tekkinud.
In accordance with the ’polluter pays’ principle, however, such a producer cannot be liable to bear that cost unless he has contributed by his conduct to the risk that the pollution caused by the shipwreck will occur.
Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele saab sellist tootjat kohustada kulusid kandma siiski üksnes juhul, kui ta on oma tegevusega kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule.
The obligation of a Member State to take all the measures necessary to achieve the result prescribed by a directive is a binding obligation imposed by the third paragraph of Article 249 EC and by the directive itself.
Liikmesriigi kohustus võtta kõik vajalikud meetmed direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamiseks on EÜ artikli 249 kolmanda lõigu ja direktiivi endaga kehtestatud siduv kohustus.
That duty to take all appropriate measures, whether general or particular, is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (see Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135, paragraph 8, and Inter-Environnement Wallonie, paragraph 40).
Kohustus võtta kõik üld- või erimeetmed lasub kõigil liikmesriikide asutustel, sh kohtutel nende pädevuse piires (vt 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-106/89: Marleasing, EKL 1990, lk I-4135, punkt 8, ja eespool viidatud kohtuotsus Inter-Environnement Wallonie, punkt 40).
It follows that, in applying national law, whether the provisions in question were adopted before or after the directive or derive from international agreements entered into by the Member State, the national court called on to interpret that law is required to do so, as far as possible, in the light of the wording and the purpose of the directive, in order to achieve the result pursued by the directive and thereby comply with the third paragraph of Article 249 EC (see, to that effect, Marleasing, paragraph 8).
Sellest järeldub, et siseriiklike õigusnormide kohaldamisel, olgu siis tegemist direktiivist varasemate või hilisemate sätetega või sellistest rahvusvahelistest konventsioonidest tulenevate sätetega, millega liikmesriik on ühinenud, peab liikmesriigi kohus nende tõlgendamisel lähtuma võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, selleks et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ja järgida seega EÜ artikli 249 kolmandat lõiku (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marleasing, punkt 8).
Moreover, contrary to the arguments put forward by the Total companies at the hearing, the Community is not bound by the Liability Convention or the Fund Convention.
Vastupidi äriühingute Total väidetele, mis nad esitasid kohtuistungil, ei ole ühendus seotud tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooniga.
In the first place, the Community has not acceded to those international instruments and, in the second place, it cannot be regarded as having taken the place
Esiteks ei ole ühendus nende rahvusvaheliste instrumentidega ühinenud ja teiseks ei saa ühendust pidada oma liikmesriikide asemele astunuks, kas või juba
COMMUNE DE MESQUER of its Member States, if only because not all of them are parties to those conventions (see, by analogy, Case C-379/92 Peralta [1994] ECR I-3453, paragraph 16, and Case C-308/06 Intertanko and Others [2008] ECR I-4057, paragraph 47), or as being indirectly bound by those conventions as a result of Article 235 of the United Nations Convention on the Law of the Sea, signed at Montego Bay on 10 December 1982, which entered into force on 16 November 1994 and was approved by Council Decision 98/392/EC of 23 March 1998 (OJ 1998 L 179, p. 1), paragraph 3 of which confines itself, as the French Government pointed out at the hearing, to establishing a general obligation of cooperation between the parties to the convention.
COMMUNE DE MESQUER seepärast, et kõik liikmesriigid ei ole kõnealuste konventsioonidega ühinenud (vt analoogia alusel 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-379/92: Peralta, EKL 1994, lk I-3453, punkt 16, ja 3. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas C-308/06: Intertanko jt, EKL 2007, lk I-4057, punkt 47), ega ka nende konventsioonidega kaudselt seotuks 10. detsembril 1982 Montego Bays allkirjastatud ÜRO mereõiguse konventsiooni (jõustunud 16. novembril 1994 ja heaks kiidetud nõukogu 23. märtsi 1998. aasta otsusega 98/392/EÜ (EÜT L 179, lk 1; ELT eriväljaanne 04/03, lk 260)) artikli 235 alusel, mille lõige 3 piirdub – nagu rõhutas kohtuistungil Prantsuse valitsus – konventsiooni osalisriikidele üldise koostöökohustuse kehtestamisega.
Furthermore, as regards Decision 2004/246 authorising the Member States to sign, ratify or accede to, in the interest of the Community, the Protocol of 2003 to the Fund Convention, it suffices to state that that decision and the Protocol of 1993 cannot apply to the facts at issue in the main proceedings.
Mis puudutab lisaks otsust 2004/246, millega volitatakse liikmesriike fondi asutamise konventsiooni 2003. aasta protokollile Euroopa Ühenduse huvides alla kirjutama, seda ratifitseerima või sellega ühinema, siis piisab tõdemisest, et kõnealune otsus ja 2003. aasta protokoll ei ole põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatavad.
It is true that Directive 2004/35 expressly provides in Article 4(2) that it is not to apply to an incident or activity in respect of which liability or compensation falls within the scope of any of the international conventions listed in Annex IV, which mentions the Liability Convention and the Fund Convention.
Direktiivi 2004/35 artikli 4 lõige 2 näeb küll sõnaselgelt ette, et seda ei kohaldata sündmuse või tegevuse suhtes, millega seotud vastutus või hüvitamine kuulub mõne sellise rahvusvahelise konventsiooni kohaldamisalasse, mis on loetletud IV lisas, milles on muu hulgas mainitud tsiviilvastutuse konventsiooni ja fondi asutamise konventsiooni.
The Community legislature, as stated in recital 10 in the preamble to that directive, found it necessary to take express account of the relevant international conventions regulating more comprehensively and more stringently the operation of any of the activities within the scope of that directive.
Nagu nähtub direktiiv põhjendusest 10, pidas ühenduse seadusandja vajalikuks võtta sõnaselgelt arvesse asjakohaseid rahvusvahelisi konventsioone, mis reguleerivad täielikumalt ja rangemalt selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid tegevusi.
However, Directive 75/442 does not contain a similar provision, even in the codified version resulting from Directive 2006/12.
Siiski tuleb tõdeda, et direktiiv 75/442 ei sisalda analoogset sätet, ka mitte kodifitseeritud versioonis, mis tuleneb direktiivist 2006/12.
In the light of the above considerations, the answer to the third question must be that, for the purposes of applying Article 15 of Directive 75/442 to the accidental spillage of hydrocarbons at sea causing pollution of the coastline of a Member State:
Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 75/442 artikli 15 kohaldamisel õnnetusjuhtumi tagajärjel süsivesinike merre voolamise suhtes, mille tulemusel reostati liikmesriigi rannikut:
— the national court may regard the seller of those hydrocarbons and charterer of the ship carrying them as a producer of that waste within the meaning of Article 1(b) of Directive 75/442, and thereby as a ‘previous holder’ for the purposes of applying the first part of the second indent of Article 15 of that directive, if that court, in the light of the elements which it alone is in a position to assess, reaches the conclusion that that seller-charterer contributed to the risk that the pollution caused by the shipwreck would occur, in particular if he failed to take measures to prevent such an incident, such as measures concerning the choice of ship;
– võib siseriiklik kohus süsivesinike müüjat ja neid vedava laeva prahtijat käsitada jäätmete tekitajana direktiivi 75/442 artikli 1 punkti b tähenduses ja seega „eelmise valdajana” direktiivi artikli 15 teise taande esimese osa kohaldamise seisukohast, kui kohus nende asjaolude alusel, mida ainult tema on pädev hindama, jõuab järeldusele, et müüja/prahtija on kaasa aidanud laevahuku põhjustatud reostuse tekkimise ohule, eriti kui ta on jätnud võtmata sellise juhtumi ärahoidmiseks vajalikud meetmed, näiteks laeva valikut puudutavad meetmed;