natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Spanish legislature sanctioned that practice in Article 131 of Law 30/1992 of 26 November 1992 on the Legal Provisions applicable to the Public Administrations and the Common Administrative Procedure, in which the grounds for adjusting punitive liability are set out under the heading ‘Principle of Proportionality’.
Hispaania seadusandja kinnitas seda praktikat Ley 30/1992, de 26 de noviembre, del Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común (26. novembri 1992. aasta seadus 30/1992 haldusorganite õigusliku korra ja üldise haldusmenetluse kohta) artiklis 131, kus haldusvastutuse muutmise põhjused esinevad lõigus „Proportsionaalsuse põhimõte”. Süü kriteeriumi arengu kohta vt Peers, S., EU Justice and Home Affairs Law, 2. tr., Oxford University Press, Oxford, 2006, lk 417 ja 418.
44 — Case C-262/99 [2001] ECR I-5547.
44 – 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-262/99: Paraskevas Louloudakis (EKL 2001, lk I-5547).
45 — Paragraph 69 of the Louloudakis judgment, cited in footnote 44, states: ‘… although overriding requirements of enforcement and prevention may justify national legislation setting penalties at a certain level of severity, it is nevertheless possible that penalties determined in accordance with rules such as those applicable in the main proceedings may prove to be disproportionate and constitute an obstacle to the said freedom, inasmuch as they include flatrate penalties fixed solely on the basis of the vehicle’s cubic capacity, without account being taken of the vehicle’s age, and increased duty which may be as much as 10 times the charges at issue.
45 – 44. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Paraskevas Louloudakis punktis 69 on märgitud: „[…] kuigi karistamise ja ennetamise eesmärgid võivad õigustada seda, et siseriiklike õigusnormidega kehtestatakse teatud raskusega karistused, siis ei saa välistada, et selliste eeskirjade alusel, nagu põhikohtuasjas kohaldati, kindlaks määratud karistused võivad osutuda ebaproportsionaalseks ja kujutada endast seega selle vabaduse piirangut, kuna need hõlmavad trahve, mis on kindlasummalistena kehtestatud ainult ühe kriteeriumi, st silindrimahu alusel, võtmata arvesse sõiduki vanust; suurendatud trahv võib ulatuda kuni kümnekordse maksu summani.
A penalty based on the sole criterion of cubic capacity could be disproportionate to the gravity of the infringement, in particular where it is associated with another heavy penalty, imposed in respect of the same infringement.
Tegelikult võib üksnes sõiduki silindrimahul põhinev karistus olla rikkumisega võrreldes ebaproportsionaalne, eriti kui see kaasneb muu kõrge karistusega sama rikkumise eest.
The same could be true of a penalty amounting to a multiple of the charges at issue, for example 10 times such charges.’
Sama olukord on siis, kui karistus ületab asjaomast maksu mitmekordselt, näiteks kümnekordselt.”
It must be recalled that the Court has only very rarely allowed any form of strict liability in the field of penalties.
Ei tule unustada, et Euroopa Kohus on harva tunnistanud karistuste valdkonnas mingit objektiivse vastutuse vormi.
In those cases, the Court stipulated that national law must respect the principles of effectiveness, equivalence and proportionality.
Nendel juhtudel nõudis kohtupraktika, et siseriiklik õiguskord vastaks tõhususe, võrdväärsuse ja proportsionaalsuse põhimõtetele.
See also the judgments in Case 68/88 Commission v Greece [1989] ECR 2965, paragraph 24; Case C-326/88 Hansen [1990] ECR I-2911, paragraph 17; and Case C-177/95 Ebony Maritime and Loten Navigation [1997] ECR I-1111, paragraph 35.
Vt 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88: komisjon vs. Kreeka (EKL 1989, lk 2965, punkt 24); 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C-326/88: Hansen (EKL 1990, lk I-2911, punkt 17) ja 27. veebruari 1997. aasta otsus kohtuasjas C-177/95: Ebony Maritime ja Loten Navigation (EKL 1997, lk I-1111, punkt 35).
However, I propose that the Court should leave the decision on that matter to the Landesgericht Bozen.
Selles punktis soovitan siiski Euroopa Kohtul jätta otsuse tegemine Landesgericht Bozenile.
The automatic nature of the penalty concerned must be analysed in the context of the Italian system of administrative penalties as a whole.
Käsitletud karistuse automaatsust tuleb kaaluda Itaalia halduskaristuste süsteemi kui terviku kontekstis.
Only if it is established that no corrective criteria are taken into account when determining the degree of culpability of the infringer will there be a contravention of Community law.
Üksnes juhul, kui kinnitatakse parandustegurite puudumine õigusrikkuja süü kaalumisel, on toimunud ühenduse õiguse rikkumine.
The referring court is in a better position than the Court of Justice to conduct a systematic appraisal of a specific field of Italian law.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on sobivamas olukorras kui Euroopa Kohus, et analüüsida süstemaatiliselt Itaalia õiguskorra kindlat osa.
The solution which I suggest be provided to the Landesgericht Bozen is simple: if, under national law, there is no provision for any adjustment of the penalties set out in Legislative Decree 61/2000, there is an infringement of the Community principle of proportionality.
Ma pakun Landesgericht Bozenile lihtsat alternatiivi: kui siseriiklikus õiguskorras ei ole seadusandlikus dekreedis nr 61/2000 sätestatud karistustele mingeid erinevaid tasemeid ette nähtud, siis on rikutud ühenduse põhimõtet proportsionaalsuse kohta.
C — The administrative obligations under Legislative Decree 61/2000 in the light of Directive 76/207
C. Seadusandlikust dekreedist nr 61/2000 tulenevad halduskohustused direktiivi 76/207 arvesse võttes soost lähtuva erineva kohtlemise valdkonnas võitleb ühenduse õigus ka kaudse diskrimineerimise vastu.
That case concerned a parttime female worker whose pay was substantially lower than that of her male colleagues.
Kohtuasi käsitles osalise tööajaga naistöötajat, kelle palk oli oluliselt madalam tema meeskolleegide palgast.
The defendant claimed that the difference in pay was not aimed at creating a distinct regime for men and women but rather at adjusting the wages to the specific characteristics of fulltime employees on the one hand and parttime employees on the other.
Kostja väitis, et palgaerinevuse eesmärk ei olnud kehtestada erinevat korda meestele ja naistele, vaid kohandada palkasid ühelt poolt täistööajaga töökoha ja teiselt poolt osalise tööajaga töökoha eripäradele.
The Court held that such a difference in treatment was compatible with the principle of nondiscrimination on grounds of sex with regard to pay (Article 141 EC) provided that it was objectively justified, 47 but pointed out that if the number of women who carried on fulltime work was significantly lower than the number of men, there would be unlawful discrimination. 48
Kohtuotsuses leiti, et see erinev kohtlemine on kooskõlas soost lähtuva diskrimineerimise keelu põhimõttega selle palga-aspektis (EÜ artikkel 141), kui see on objektiivselt õigustatud, 47 kuid selgitati, et kui täistööajaga töötab märgatavalt vähem naisi kui mehi, siis esineb õigusvastane diskrimineerimine. 48
Finally, it is necessary to ascertain whether there has been an infringement of Directive 76/207.
Lõpuks tuleb uurida, kas on rikutud direktiivi 76/207.
I have already pointed out that there is no relationship of general rule to special rule between that directive and Directive 97/81, which means that the two provisions may be interpreted jointly.
Märkisin juba, et selle direktiivi ja direktiivi 97/81 vahel ei ole erinormi suhet, mis võimaldab neid kahte õigusakti koos tõlgendada.
Having established that the contested measures are incompatible with Directive 97/81, in my view, it is unnecessary to analyse the difficulties posed by Legislative Decree 61/2000 with regard to discrimination on grounds of sex.
Olles juba tuvastanud, et vaidlusalused meetmed rikuvad direktiivi 97/81, on üleliigne analüüsida seadusandliku dekreediga nr 61/2000 tekitatud raskusi seoses soolise diskrimineerimisega.
However, I feel that some guidance in that connection will help the national court to adopt the correct decision.
Sellegipoolest leian, et vastavasisuline ettepanek aitab siseriiklikul kohtul teha nõuetekohast otsust.
Although the Italian Government does not refer in its written observations to the conflict between Directive 76/207 and national law, the Commission has made assertions in that connection, to the effect that the provisions of that directive are not applicable to the present proceedings.
Kuigi Itaalia valitsus ei maini oma märkustes, milliseid probleeme direktiiv 76/207 siseriiklikus õiguskorras tekitab, võttis komisjon selle kohta seisukoha, märkides, et selle direktiivi sätted jäävad käesoleva vaidluse raamidest välja.
The equality test introduced in Jenkins calls for a factual analysis which the Court is not always able to carry out.
Jenkinsi kohtuasjas kehtestatud võrdsuse test nõuab faktide hinnangut, mida Euroopa Kohus ei saa alati teostada.
Accordingly, the Court stated that it is for the national court to evaluate the facts in order to determine whether there is discrimination between men and women, having regard to a number of factors, such as statistics drawn up by the
Seetõttu täpsustas kohus, et meeste ja naiste vahelise diskrimineerimise tuvastamiseks peab asjaolusid hindama siseriiklik kohus, kes peab arvesse võtma erinevaid elemente, näiteks tööins-
47 — Judgment in Jenkins, cited in footnote 46, paragraphs 11 and 12.
47 – 46. joonealuses märkuses viidatud Jenkinsi kohtuotsus, punktid 11 ja 12.
In the opinion in Voß, points 32 to 38, I discussed in detail the development in caselaw of the principle of indirect discrimination based on sex.
Juba viidatud ettepanekus Voßi kohtuasjas, punktid 32–38, selgitan üksikasjalikult kaudse soolise diskrimineerimise arengut kohtupraktikas.
See also Craig, P. & de Búrca, G., EU Law, 4th edition, Oxford University Press, Oxford, 2007, pp. 886 to 896. 63. I do not share the Commission’s view.
Vt samuti Craig, P. & de Búrca, G., EU Law, 4. tr., Oxford University Press, Oxford, 2007, lk 886–896. 46 – 31. märtsi 1981. aasta otsus kohtuasjas 96/80: Jenkins (EKL 1981, lk 911).
48 — Judgment in Jenkins, paragraphs 13 and 14.
48 – 46. joonealuses märkuses viidatud Jenkinsi kohtuotsus, punktid 13 ja 14.
MICHAELER AND OTHERS appropriate and necessary and can be justified by objective factors unrelated to sex.’ 52 national employment authority or other equivalent data. 49
MICHAELER JT seda ei saa põhjendada asjaosaliste soost sõltumatute objektiivsete asjaoludega.” 52 pektsiooni koostatud statistikat või muid sarnaseid andmeid. 49
Since Article 2(2) of Directive 97/80 governs discriminatory situations prohibited by Directive 76/207, the Jenkins caselaw must apply to the present case.
Kuna direktiivi 97/80 artikli 2 lõige 2 kohaldub direktiiviga 76/207 keelatud diskrimineerimisele, siis peab käesolevale asjale kohaldama Jenkinsi kohtupraktikat.
Article 141 EC, whose provisions on equal pay have their own special characteristics.
kohaldamisalas, mis väljendab võrdse tasustamise põhimõtet erilises sõnastuses.
In short, indirect discrimination on grounds of sex is currently prohibited to the same extent as direct discrimination.
Kokkuvõttes on kaudne sooline diskrimineerimine samavõrd keelatud kui otsene.
A particularly revealing example is Article 2(2) of Council Directive 97/80/EC of 15 December 1997 on the burden of proof in cases of discrimination based on sex, 51 which contains an expression of the Jenkins case-law:
Väga kujukas näide on nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/80/EÜ soolise diskrimineerimise juhtude tõendamiskohustuse kohta 51artikli 2 lõige 2, mis kodifitseerib Jenkinsi kohtuotsuse järgmiselt:
‘For purposes of the principle of equal treatment … indirect discrimination shall exist where an apparently neutral provision, criterion or practice disadvantages a substantially higher proportion of the members of one sex unless that provision, criterion or practice is
„[…] võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamisel on tegemist kaudse diskrimineerimisega juhul, kui ilmselt neutraalne säte, kriteerium või tegevus seab ebasoodsamasse olukorda oluliselt suurema osa ühest soost isikuid ja kui kõnealune säte, kriteerium või tegevus ei ole asjakohane ega vajalik ning
In those circumstances, it is merely necessary to refer to the analysis of the Italian provisions I carried out above.
Neil asjaoludel jääb üle vaid osutada eespool käsitletud Itaalia õigusnormide analüüsile.
Following that assessment, I suggest that the Court should hold that the introduction of measures which impede the promotion of parttime work are liable to restrict access to employment.
Lähtuvalt sellest hinnangust kutsun Euroopa Kohut üles tunnistama, et meetmete loomine, mis takistavad osalise tööajaga töölepingute sõlmimist, võib iseendast kujutada takistust töö saamisel.
For the reasons set out in paragraphs 36 to 60 of this Opinion, the disputed national measures discourage the recruitment of parttime workers.
Käesoleva ettepaneku punktides 36–60 esitatud põhjendustel pärsivad käsitletud siseriiklikud meetmed osalise tööajaga töölepingute sõlmimise tahet.
Having made that statement of the law, it is for the Landesgericht Bozen to determine whether the facts constitute evidence of discrimination on grounds of sex.
Seega peab Landesgericht Bozen kindlaks määrama, kas esineb asjaolusid, mis tõendavad soolist diskrimineerimist.
If the result of that assessment shows that the measure affects a significantly higher percentage of women than men, the national court must find that there is an infringement of Directive 76/207, specifically Article 3 thereof.
Kui selle hinnangu tulemus näitab, et meede mõjutab märgatavalt suuremat osa naisi kui mehi, siis tuleb tuvastada direktiivi 76/207 ja täpsemalt selle artikli 3 rikkumine.
49 — On the use of statistical criteria in the caselaw of the Court, see Nielsen, R., European Labour Law, DJØF Publishing, Copenhagen, 2000, pp. 217 to 220.
49 – Euroopa Kohtu praktikas statistiliste kriteeriumide kasutamise kohta vt Nielsen, R., European Labour Law, DJØF Publishing, Kopenhaagen, 2000, lk 217–220.
50 — The Court upheld the Jenkins caselaw shortly afterwards in the judgment in Case 170/84 Bilka [1986] ECR 1607, paragraph 29.
50 – Jenkinsi kohtupraktikat kinnitas peagi 13. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 170/84: Bilka-Kaufhaus (EKL 1986, lk 1607, punkt 29).
In the same context, see the judgments in Case 171/88 Rinner-Kühn [1989] ECR 2743, paragraph 11; Case C-184/89 Nimz [1991] ECR I-297, paragraph 14; Case C-33/89 Kowalska [1990] ECR I-2591, paragraph 13; Case C-360/90 Bötel [1992] ECR I-3589, paragraph 30; Case C-100/95 Kording [1997] ECR I-5289, paragraph 16; and Case C-236/98 JämO [2000] ECR I-2189, paragraph 52.
Vt selle kohta 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 171/88: Rinner-Kühn (EKL 1989, lk 2743, punkt 11); 7. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C-184/89: Nimz (EKL 1991, lk I-297, punkt 14); 27. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas C-33/89: Kowalska (EKL 1990, lk I-2591, punkt 13); 4. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C-360/90: Bötel (EKL 1992, lk I-3589, punkt 30); 2. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-100/95: Kording (EKL 1997, lk I-5289, punkt 16) ja 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-236/98: JämO (EKL 2000, lk I-2189, punkt 52).
52 — That concept was refined in Directive 2006/54, which defines indirect discrimination as occurring ‘where an apparently neutral provision, criterion or practice would put persons of one sex at a particular disadvantage compared with persons of the other sex, unless that provision, criterion or practice is objectively justified by a legitimate aim, and the means of achieving that aim are appropriate and necessary’.
52 – Direktiiv 2006/54 täpsustas seda mõistet, määratledes kaudse diskrimineerimise järgmiselt: „kui väliselt neutraalne säte, kriteerium või tava seab ühest soost isikud võrreldes teisest soost isikutega ebasoodsamasse olukorda, välja arvatud juhul, kui kõnealusel sättel, kriteeriumil või taval on objektiivselt põhjendatav õigustatud eesmärk ning selle eesmärgi saavutamise vahendid on asjakohased ja vajalikud”.
It is clear from the wording of the new provision that the quantitative factor — that is, that the discrimination must affect a greater number of women than men — is no longer decisive and must be taken in conjunction with other criteria.
Uuest sõnastusest ilmneb, et enam ei ole määrav asjaolu koguseline tegur – mõjutatakse suuremat hulka naisi kui mehi – ja et see on võrdne teiste teguritega.
51 — OJ 1998 L 14, p. 6.
51 – EÜT 1998, L 14, lk 6; ELT eriväljaanne 05/03, lk 264.
In the light of the foregoing considerations, I propose that the Court should reply to the question referred by the Landesgericht Bozen, declaring that:
Eelnevate selgituste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landesgericht Bozeni eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Clauses 4 and 5 of the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC, annexed to Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997, must be interpreted as meaning that they preclude national legislation requiring that a copy of all parttime contracts be sent to the administrative authorities within 30 days of their conclusion.
Nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivile 97/81/EÜ lisatud Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausleid 4 ja 5 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega kohustatakse esitama tööinspektsioonile 30 päeva jooksul pärast osalise tööajaga töölepingu sõlmimist selle koopia.
Article 3 of Council Directive 76/207/EEC of 9 February 1976 on the implementation of the principle of equal treatment for men and women as regards access to employment, vocational training and promotion, and working conditions must be interpreted as meaning that it precludes national legislation requiring that a copy of all parttime contracts be sent to the administrative authorities within 30 days of their conclusion, where it is demonstrated that the measure affects a significantly higher percentage of women than men.
Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega artiklit 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega kohustatakse esitama tööinspektsioonile 30 päeva jooksul pärast osalise tööajaga töölepingu sõlmimist selle koopia, kui tõendatakse, et see meede mõjutab märgatavalt suuremat osa naisi kui mehi.
It is for the national court to determine whether the facts constitute evidence of discrimination on grounds of sex.
Siseriiklik kohus peab kindlaks määrama, kas esineb asjaolusid, mis tõendavad soolist diskrimineerimist.
REFERENCES for a preliminary ruling under Article 234 EC from the Landesgericht Bozen (Italy), made by decisions of 22 November 2006, received at the Court of Justice on 1 February 2007, in the proceedings
Liidetud kohtuasjades C-55/07 ja C-56/07, mille ese on EÜ asutamislepingu artikli 234 alusel Landesgericht Bozeni (Itaalia) 22. novembri 2006. aasta otsustega esitatud eelotsusetaotlused, mis saabusid Euroopa Kohtusse 1. veebruaril 2007, menetlustes
THE COURT (Third Chamber), composed of A. Rosas, President of the Chamber, J.N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (Rapporteur) and A. Arabadjiev, Judges,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda), koosseisus: koja esimees A. Rosas, kohtunikud J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (ettekandja) ja A. Arabadjiev, kohtujurist: D. Ruiz-Jarabo Colomer, kohtusekretär: R. Grass, arvestades kirjalikku menetlust, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— the Italian Government, by I.M. Braguglia, acting as Agent, assisted by G. Fiengo, avvocato dello Stato,
– Itaalia valitsus, esindaja: I. M. Braguglia, keda abistas avvocato dello Stato G. Fiengo,
— the Commission of the European Communities, by M. van Beek and I. Kaufmann-Bühler, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 24 January 2008,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: M. van Beek ja I. Kaufmann-Bühler, olles 24. jaanuari 2008. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
MICHAELER AND OTHERS gives the following
MICHAELER JT on teinud järgmise otsuse
The references for a preliminary ruling relate to the interpretation of Council Directive 97/81/EC of 15 December 1997 concerning the Framework Agreement on parttime work concluded by UNICE, CEEP and the ETUC (OJ 1998 L 14, p. 9) and the principle of equal treatment of men and women.
Eelotsusetaotlused käsitlevad nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivi 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (EÜT 1998, L 14, lk 9; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267) tõlgendamist ning meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet.
Those references were made in proceedings in which the parties are Subito GmbH (‘Subito’) and their legal representatives, Mr Michaeler and Ms Volgger, and the Amt für sozialen Arbeitsschutz (Labour Protection Office), formerly Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, and the Autonome Provinz Bozen (Autonomous Province of Bolzano), and which relate to a contravention of the national legislation which imposes an obligation to give notice of parttime employment contracts.
Need taotlused esitati kohtuvaidlustes ühelt poolt äriühingu Subito GmbH (edaspidi „Subito”) ja selle seadusjärgsete esindajate O. Michaeleri ja R. Volggeri ning teiselt poolt Amt für sozialen Arbeitsschutzi (varem Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen) ja Autonome Provinz Bozeni vahel seoses siseriikliku õigusnormi rikkumisega, milles nähti ette kohustus teatada osalise tööajaga töölepingutest.
The objective of Directive 97/81 is to implement the framework agreement on parttime work concluded on 6 June 1997 by the general crossindustry organisations, the Union of Industrial and Employers’ Confederations of Europe (UNICE), the European Centre of Enterprises with Public Participation (CEEP) and the European Trade Union Confederation (ETUC), annexed to that directive (the ‘framework agreement’).
Direktiivi 97/81 eesmärk on rakendada direktiivile lisatud tööandjate ja töövõtjate üldorganisatsioonide Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni vahel 6. juunil 1997 sõlmitud osalist tööaega käsitlevat raamkokkulepet (edaspidi „raamkokkulepe”).
The first and second paragraphs of the preamble to the framework agreement state:
Raamkokkuleppe preambuli kahes esimeses lõigus on märgitud:
‘This Framework Agreement is a contribution to the overall European strategy on employment.
„Käesolev raamkokkulepe on osa üleeuroopalisest tööhõivestrateegiast.
Parttime work has had an important impact on employment in recent years.
Viimastel aastatel on osalise tööajaga töötamisel olnud oluline mõju tööhõivele.
For this reason, the parties to this agreement have given priority attention to this form of work.
Sel põhjusel on käesolevale kokkuleppele allakirjutanud pööranud esmajärjekorras tähelepanu nimetatud töösuhtevormile.
It is the intention of the parties to consider the need for similar agreements relating to other forms of flexible work.
Lepinguosalised kavatsevad võtta arvesse vajadust sõlmida muid paindlikke töösuhtevorme käsitlevaid samasuguseid kokkuleppeid.
Recognising the diversity of situations in Member States and acknowledging that parttime work is a feature of employment in certain sectors and activities, this Agreement sets out the general principles and minimum requirements relating to parttime work.
Tõdedes liikmesriikide olukorra erinevust ning tunnistades, et teatavates valdkondades ja tegevusaladel on osaline tööaeg töösuhte tunnuseks, sätestab käesolev kokkulepe osalise tööajaga seotud üldpõhimõtted ja miinimumnõuded.