natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By letter of the same date, Ms Mayr informed Flöckner that, in the course of in vitro fertilisation treatment, the transfer of the fertilised ova into her uterus was planned for 13 March 2005.
Samal päeval saadetud kirjas teavitas S. Mayr Flöcknerit, et kunstliku viljastamise protsessi käigus oli 13. märtsiks 2005 kavandatud viljastatud munarakkude siirdamine tema emakasse.
According to the referring court, it is common ground that, at the date Ms Mayr was given notice of her dismissal, on 10 March 2005, the ova taken from her had already been fertilised with her partner’s sperm cells and, therefore, in vitro fertilised ova already existed on that date.
Eelotsusetaotluse kohaselt on tõendatud, et S. Mayrile vallandamisest teatamise päeval, see tähendab 10. märtsil 2005, olid viimaselt eemaldatud munarakud ühinenud tema partneri spermatosoididega, nii et samal päeval olid in vitro viljastatud munarakud juba olemas.
On 13 March 2005, that is three days after Ms Mayr had been informed of her dismissal, two fertilised ova were transferred into her uterus.
13. märtsil 2005 ehk kolm päeva pärast seda, kui S. Mayr sai vallandamisest teada, siirdati kaks viljastatud munarakku tema emakasse.
She claimed payment of her salary and pro rata annual remuneration from Flöckner, maintaining that the notice of dismissal given on 10 March 2005 had no legal effect because, from 8 March 2005, the date on which the in vitro fertilisation of her ova took place, she was entitled to the protection against dismissal provided for in Paragraph 10(1) of the MSchG.
S. Mayr nõudis Flöcknerilt oma palka ja proportsionaalset osa aastapalgast, väites, et tema töölt vallandamine 10. märtsil 2005 oli õigustühine, kuna alates 8. märtsist 2005, kui viidi lõpule tema munarakkude in vitro viljastamine, kaitses teda MSchG § 10 lõikes 1 sätestatud vallandamiskeeld.
Flöckner rejected the claim on the ground that no pregnancy existed on the date on which notice of the dismissal was given.
Flöckner jättis taotluse rahuldamata, kuna vallandamisest teatamise hetkel ei olnud S. Mayr veel rase.
The Landesgericht Salzburg (Regional Court, Salzburg) — the court at first instance — granted Ms Mayr’s application holding that, according to the caselaw of the Oberster Gerichtshof (Supreme Court, Austria), the protection from dismissal provided for in Paragraph 10 of the MSchG begins with the fertilisation of the ovum.
Landesgericht Salzburg rahuldas S. Mayri nõude esimeses astmes, viidates sellele, et vastavalt Oberster Gerichtshofi praktikale algab MSchG § 10 sätestatud kaitse vallandamise eest munaraku viljastamisega.
It is fertilisation, according to that case-law, which is regarded as the starting point of a pregnancy.
Kõnealuse kohtupraktika kohaselt käsitletakse seda raseduse algusena.
The Landesgericht Salzburg thus held that that must also be so in the case of in vitro fertilisation and that, if the transfer of the fertilised ovum is unsuccessful, the protection against dismissal is lost in any event.
Landesgericht Salzburg tegi sellest järelduse, et nii peab see olema ka in vitro viljastamise puhul ning kui viljastatud munaraku siirdamine ebaõnnestub, langeb kaitse vallandamise eest igal juhul ära.
However, the Oberlandesgericht Linz (Higher Regional Court, Linz), acting as appellate court for employment and social welfare cases, set aside the judgment of the Landesgericht Salzburg and dismissed Ms Mayr’s application, on the ground that, irrespective of the point at which hormonal changes actually take place in pregnancy, a pregnancy which is independent of the female body is unimaginable and, consequently, in the case of in vitro fertilisation, the pregnancy begins only once the fertilised ovum has been transferred into the woman’s body.
Oberlandesgericht Linz, kes lahendab töö- ja sotsiaalõiguse valdkonna vaidlusi apellatsiooniastmes, tühistas Landesgericht Salzburgi otsuse ja jättis S. Mayri taotluse rahuldamata, tuginedes asjaolule, et sõltumata sellest, millises rasedusfaasis tegelikult algavad hormonaalsed muudatused, ei saa rasedust käsitleda eraldiseisvana kehast, kus see aset leiab, ja järelikult algab in vitro viljastamisel rasedus viljastatud munaraku siirdamisega naise kehasse.
It is therefore only at the moment of that transfer that the protection for a pregnant woman against the termination of employment begins.
Järelikult algab raseda naise kaitse töölepingu katkestamise eest alles kõnealusest siirdamisest alates.
That judgment on appeal was the subject of an appeal on a point of law (Revision) to the Oberster Gerichtshof.
Selle apellatsioonimenetluses langetatud otsuse peale esitati Oberster Gerichtshofile kassatsioonkaebus.
According to the caselaw of that court, the protection ensured by Paragraph 10 of the MSchG arises only if, at the time of the dismissal, a pregnancy has actually begun.
Selle kohtu praktika kohaselt tekib MSchG § 10 sätestatud kaitse üksnes siis, kui vallandamise hetkel on rasedus tegelikult alanud.
The objective of maternity protection, from which there can be no derogation, is to safeguard interests relating to the health of the mother and child and, in the case of protection against dismissal and termination of employment, to ensure the mother’s economic existence.
Emaduse kaitse eesmärk, millest erandeid ei eksisteeri, on ema ja lapse tervisega seotud huvide kaitse ning vallandamise ja töösuhte katkestamise eest kaitsmisel tagada ema majanduslik toimetulek.
The need for protection for the duration of the woman’s altered condition exists independently of whether the implantation of the fertilised ovum in the endometrium (‘nidation’) has already taken place or not, and whether proof of pregnancy can be easily produced is irrelevant in that regard.
Vajadus kaitse järele naise muutunud seisundi ajal on olemas sõltumata sellest, kas viljastatud munaraku istutamine emaka limaskestale (edaspidi „pesastumine”) on juba toimunud või mitte, ning see, kas tõendit raseduse esinemise kohta on lihtne esitada või mitte, ei ole käesoleval juhul asjakohane.
Nidation of the fertilised ovum in the endometrium is only one step in the state of pregnancy which, according to prevailing scientific opinion, exists as of conception, and it cannot, with regard to the scope of the protection against dismissal, arbitrarily be singled out as the point at which pregnancy begins.
Viljastatud munaraku pesastumine emaka limaskestale on valitseva teadusliku seisukoha järgi vaid üks raseduse etapp alates viljastamisest, ning vallandamise eest kaitsmise ulatusega seoses ei saa seda meelevaldselt esile tuua kui raseduse algushetke.
However, that caselaw of the Oberster Gerichtshof relating to Paragraph 10 of the MSchG is exclusively based on cases of in utero conception, that is to say natural conception.
Siiski tugineb MSchG § 10 puudutav Oberster Gerichtshofi kohtupraktika üksnes in utero ehk loomuliku viljastamise juhtudele.
The Oberster Gerichtshof states that this is the first time that it has had to deal with the question of the point from which a pregnant woman is entitled to the protection against dismissal provided for in Paragraph 10 of the MSchG in the case of in vitro fertilisation.
Oberster Gerichtshof märgib, et see on esimene kord, kui tal tuleb lahendada küsimus, millisest kuupäevast alates laieneb rasedale naisele MSchG § 10 sätestatud kaitse vallandamise eest, kui tegemist on in vitro viljastamisega.
Taking the view that the case before it raises a question of interpretation of Community law, the Oberster Gerichtshof decided to stay proceedings and to refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
Leides, et poolelioleva vaidluse lahendamine puudutab ühenduse õiguse tõlgendamise küsimust, otsustas Oberster Gerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
‘Is a worker, who undergoes in vitro fertilisation, a “pregnant worker” within the meaning of the first part of Article 2(a) of [Directive 92/85] if, at the time at which she was given notice of dismissal, the woman’s ova had already been fertilised with the sperm cells of her partner and “in vitro” embryos thus existed, but they had not yet been implanted within her?’
„Kas töötaja, kes laseb ennast in vitro viljastada, on „rase töötaja” direktiivi [92/85] artikli 2 punkti a esimese lausepoole tähenduses, kui vallandamisest teadasaamise hetkel on tema munarakud tema partneri spermatosoididega viljastatud, nii et on olemas in vitro embrüod, kuid need ei ole veel naise emakasse siirdatud?”
By its question, the referring court is asking, in essence, whether Directive 92/85 and, in particular, the prohibition of dismissal of pregnant workers provided for in Article 10(1) of that directive, must be interpreted as extending to a worker who is undergoing in vitro fertilisation treatment where, on the date she is given notice of her dismissal, her ova have already been fertilised by her partner’s sperm cells, so that in vitro fertilised ova exist, but those ova have not yet been transferred into her uterus.
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 92/85 ja eelkõige sealse artikli 10 lõikes 1 ette nähtud rasedate töötajate vallandamise keeldu tuleb tõlgendada nii, et need laienevad naistöötajale, kes hetkel, kui talle tema vallandamisest teatatakse, läbib kunstliku viljastamise protsessi, tema munarakud on juba partneri spermatosoididega viljastatud, nii et in vitro viljastatud munarakud on juba olemas, kuid need ei ole veel tema emakasse siirdatud.
As a preliminary point, it should be noted that in vitro fertilisation describes the fertilisation of an ovum outside a woman’s body.
Kõigepealt tuleb märkida, et kunstliku viljastamise puhul on tegemist munaraku viljastamisega naise keha väliselt.
According to the Commission of the European Communities, that treatment involves a number of stages, such as, inter alia, hormonal stimulation of the woman’s ovaries intended to bring a number
Euroopa Ühenduste Komisjoni sõnul koosneb see operatsioon mitmest etapist, näiteks muu hulgas naise munasarjade hormonaalne stimuleerimine mitme munaraku samaaegse küpsemise esilekutsumiseks; munasarja
MAYR of ova to maturation at the same time; follicular puncture; the removal of the ova; the fertilisation of one or more ova with previously prepared sperm cells; the transfer of the fertilised ovum or ova into the uterus, either on the third day, or on the fifth day following the removal of the ova, except where the fertilised ova are to be frozen, and nidation.
MAYR punktsioon; munaraku eemaldamine; ühe või mitme munaraku viljastamine eelnevalt ettevalmistatud spermatosoididega; viljastatud munaraku või munarakkude siirdamine emakasse kas kolmandal või viiendal päeval pärast munarakkude eemaldamist, välja arvatud juhul, kui viljastatud munarakud külmutatakse, ja pesastumine.
As regards Directive 92/85, it should be borne in mind that its objective is to encourage improvements in the safety and health at work of pregnant workers and workers who have recently given birth or are breastfeeding.
Direktiivi 92/85 osas tuleb meeles pidada, et selle eesmärk on edendada rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse ja töötervishoiu parandamist.
In that field, the Court has also pointed out that the objective pursued by the Community law rules governing equality as between men and women in regard to the rights of pregnant women and women who have given birth, is to protect female workers before and after they have given birth (see Case C-191/03 McKenna [2005] ECR I-7631, paragraph 42, and Case C-460/06 Paquay [2007] ECR I-8511, paragraph 28).
Sellega seoses on Euroopa Kohus sedastanud, et rasedate või hiljuti sünnitanud naiste õiguste kaitse valdkonnas on meeste ja naiste võrdset kohtlemist puudutavate ühenduse õigusnormide eesmärk naistöötajate kaitsmine enne ja pärast sünnitust (vt 8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-191/03: McKenna, EKL 2005, lk I-7631, punkt 42, ja 11. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-460/06: Paquay, EKL 2007, lk I-8511, punkt 28).
Before Directive 92/85 came into force, the Court had already held that, under the principle of nondiscrimination and, in particular, Articles 2(1) and 5(1) of Directive 76/207, protection against dismissal must be granted to women not only during maternity leave, but also throughout the period of the pregnancy.
Euroopa Kohus on enne direktiivi 92/85 jõustumist mittediskrimineerimise põhimõtte ja eelkõige direktiivi 76/207 artikli 2 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 alusel juba sedastanud, et kaitse vallandamise vastu tuleb naistele tagada mitte üksnes rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal, vaid kogu raseduse vältel.
According to the Court, a dismissal occurring during those periods affects only women and therefore constitutes direct discrimination on the grounds of sex (see, to that effect, Case C-179/88 Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund [1990] ECR I-3979, paragraph 13; Case C-394/96 Brown [1998] ECR I-4185, paragraphs 16, 24 and 25; McKenna, paragraph 47; and Paquay, paragraph 29).
Euroopa Kohus leidis, et vallandamine eelnimetatud ajavahemikel saab puudutada üksnes naisi ning seega on tegemist otsese soolise diskrimineerimisega (vt selle kohta 8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-179/88: Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund, EKL 1990, lk I-3979, punkt 13; 30. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C-394/96: Brown, EKL 1998, lk I-4185, punktid 16, 24 ja 25, eespool viidatud kohtuotsused McKenna, punkt 47, ja Paquay, punkt 29).
It is precisely in view of the harmful effects which the risk of dismissal may have on the physical and mental state of women who are pregnant, have recently given birth or are breastfeeding, including the particularly serious risk that pregnant women may be prompted voluntarily to terminate their pregnancy, that, pursuant to Article 10 of Directive 92/85, the Community legislature laid down special protection for women, by prohibiting dismissal during the period from the beginning of their pregnancy to the end of their maternity leave (Case C-32/93 Webb [1994] ECR I-3567, paragraph 21; Brown, paragraph 18; Case C-109/00 Tele Danmark [2001] ECR I-6993, paragraph 26; McKenna, paragraph 48; and Paquay, paragraph 30).
Ühenduse seadusandja on seda riski arvestades, mida võimalik vallandamine kujutab rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate naistöötajate füüsilisele või vaimsele seisundile, ja pidades silmas iseäranis tõsist riski selleks, et naistöötaja võib raseduse vabatahtlikult katkestada, näinud naistele direktiivi 92/85 artiklis 10 ette erilise kaitse, sätestades keelu töötaja vallandamiseks raseduse alguse ning rasedus- ja sünnituspuhkuse lõpu vahele jääval ajavahemikul (vt 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-32/93: Webb, EKL 1994, lk I-3567, punkt 21; eespool viidatud kohtuotsus Brown, punkt 18; 4. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-109/00: Tele Danmark, EKL 2001, lk I-6993, punkt 26, eespool viidatud kohtuotsused McKenna, punkt 48, ja Paquay, punkt 30).
Whether the protection against dismissal laid down in Article 10 of Directive 92/85 extends to a worker in circumstances such as those in the main proceedings must be determined in the light of the objectives pursued by that directive and, in particular, Article 10 thereof.
Direktiiviga 92/85 ja täpsemalt selle artikliga 10 taotletud eesmärke silmas pidades tuleb määratleda, kas selles sättes kehtestatud kaitse vallandamise eest laieneb naistöötajale ka niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas.
It is apparent, both from the wording of Article 10 of Directive 92/85 and from the primary objective pursued by that directive, which is recalled at paragraph 31 of the present judgment, that to benefit from the protection against dismissal granted by that article the pregnancy in question must have begun.
Nii direktiivi 92/85 artikli 10 sõnastusest kui ka selle sätte peamisest eesmärgist – mida on mainitud käesoleva otsuse punktis 31 – nähtub, et selle artikliga tagatud kaitseks vallandamise eest peab asjaomane rasedus olema juba alanud.
In that regard, it should be pointed out that, although, as the Austrian Government observed, artificial fertilisation and viable cells treatment is a very sensitive social issue in many Member States, marked by their multiple traditions and value systems, the Court is not called upon, by the present order for reference, to broach questions of a medical or ethical nature, but must restrict itself to a legal interpretation of the relevant provisions of Directive 92/85 taking account of the wording, the broad logic and the objectives of that directive.
Selles osas tuleb märkida, et kuigi – nagu ka Austria valitsus on meelde tuletanud – kunstliku viljastamise ja eluvõimeliste sügootide käsitlemine on paljudes liikmesriikides sotsiaalselt väga tundlik teema, mida mõjutavad nende erinevad traditsioonid ja väärtussüsteemid, ei ole Euroopa Kohtult käesoleva eelotsusetaotlusega palutud puudutada meditsiinilisi ja eetilisi küsimusi, vaid Kohus peab piirduma direktiivi 92/85 asjakohaste sätete tõlgendamisega, võttes arvesse selle sõnastust, ülesehitust ja eesmärke.
It is apparent from the 15th recital in the preamble to Directive 92/85 that the objective of the prohibition of dismissal provided for in Article 10 of that directive is to avoid the risk of a dismissal, for reasons linked to the pregnancy, having harmful effects on the physical and mental state of pregnant workers.
Direktiivi põhjenduse 15 kohaselt on direktiivi 92/85 artiklis 10 ette nähtud vallandamiskeelu eesmärk vältida kahjulikku mõju, mida võiks rasedate töötajate füüsilisele või vaimsele seisundile avaldada vallandamisoht seoses nende olukorraga.
In those circumstances, it is clear, as has moreover been pointed out by the Austrian Government, that it is the earliest possible date in a pregnancy which must be chosen to ensure the safety and protection of pregnant workers.
Nendel asjaoludel on ilmne, et – nagu ka Austria valitsus on märkinud – rasedate töötajate ohutuse ja kaitse tagamiseks tuleb valida raseduse kõige varasem võimalik kuupäev.
However, even allowing, in regard to in vitro fertilisation, that the date is that of the transfer of the fertilised ova into the woman’s uterus, it cannot be accepted, for reasons connected with the principle of legal certainty, that the protection established by Article 10 of Directive 92/85 may be extended to a worker when, on the date she was given notice of her dismissal, the in vitro fertilised ova had not yet been transferred into her uterus.
Sellegipoolest, isegi kui in vitro viljastamise puhul oletada, et raseduse alguse kuupäevaks on viljastatud munarakkude siirdamine naise emakasse, ei saa õiguskindluse põhimõttest tulenevalt heaks kiita, et direktiivi 92/85 artiklis 10 kehtestatud kaitse laieneb töötajale, kui vallandamisest teatamise päeval ei olnud kunstlikult viljastatud munarakud veel tema emakasse siirdatud.
Thus, as is apparent from the observations submitted to the Court, and from points 43 to 45 of the Opinion of the Advocate General, before their transfer into the uterus of the woman concerned, those ova may, in certain Member States, be kept for an indeterminate period. The national legislation in question in the main proceedings provides, in that regard, that the fertilised ova may be kept for a maximum period of 10 years.
Nagu tuleneb ka Euroopa Kohtule esitatud märkustest ja kohtujuristi ettepaneku punktidest 43–45, võib teatud liikmesriikides munarakke tegelikult enne asjaomase naise emakasse siirdamist lühema või pikema aja jooksul säilitada, kusjuures põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid näevad selles osas ette võimaluse säilitada viljastatud munarakke maksimaalselt kümne aasta jooksul.
However, even if Directive 92/85 is not applicable to a situation such as that at issue in the main proceedings, the fact remains that, in accordance with the caselaw of the Court, the Court may deem it necessary to consider provisions of Community law to which the national court has not referred in its question (Case C-241/89 SARPP [1990] ECR I-4695, paragraph 8, and Case C-392/05 Alevizos [2007] ECR I-3505, paragraph 64).
Ehkki direktiiv 92/85 ei ole põhikohtuasjas käsitletaval juhtumil kohaldatav, võib Euroopa Kohtus vastavalt Euroopa Kohtu praktikale pidada vajalikuks arvestada ühenduse õiguse elemente, millele siseriiklik kohus oma küsimustes ei ole viidanud (vt selle kohta 12. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-241/89: SARPP, EKL 1990, lk I-4695, punkt 8, ja 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-392/05: Alevizos, EKL 2007, lk I-3505, punkt 64).
In the proceedings before the Court, the Greek and Italian Governments and the Commission have suggested that, while a worker’s protection against dismissal in a situation such as that at issue in the main proceedings cannot be inferred from Directive 92/85, such a worker could possibly rely on the protection against discrimination on grounds of sex granted by Directive 76/207.
Euroopa Kohtus pooleliolevas menetluses väitsid Kreeka ja Itaalia valitsus ning komisjon, et kui niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas ei saa naistöötaja kaitset vallandamise eest tuletada direktiivist 92/85, võib niisugune naistöötaja võimalusel tugineda direktiivist 76/207 tulenevale kaitsele soolise diskrimineerimise eest.
In that regard, it should be recalled that Article 2(1) of Directive 76/207 states that ‘… the principle of equal treatment shall mean that there shall be no discrimination whatsoever on grounds of sex either directly or indirectly by reference in particular to marital or family status’.
Selles osas tasub meenutada, et direktiivi 76/207 artikli 2 lõige 1 täpsustab, et „[…] võrdse kohtlemise põhimõte [tähendab] seda, et puudub igasugune otsene või kaudne sooline diskrimineerimine, eriti seoses perekonnaseisuga.”.
Article 5(1) of that same directive provides that ‘[a]pplication of the principle of equal treatment with regard to working conditions, including the conditions governing dismissal, means that men and women shall be guaranteed the same conditions without discrimination on grounds of sex’.
Sama direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt tähendab „[v]õrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamine töötingimuste, sealhulgas vallandamist reguleerivate tingimuste suhtes [seda], et meestele ja naistele tagatakse samad tingimused ilma soolise diskrimineerimiseta”.
As is clear from paragraph 33 of this judgment, the Court has already held that, under the principle of nondiscrimination and, in particular, Articles 2(1) and 5(1) of Directive 76/207, protection against dismissal must be granted to women not only during maternity leave, but also throughout the period of the pregnancy.
Nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 33, on Euroopa Kohus juba sedastanud, et mittediskrimineerimise põhimõtte ja eelkõige direktiivi 76/207 artikli 2 lõike 1 ja artikli 5 lõike 1 alusel tuleb naistele tagada kaitse vallandamise eest mitte üksnes rasedus- ja sünnituspuhkuse ajal, vaid kogu raseduse vältel.
According to the Court, dismissal of a female worker on account of pregnancy, or for a reason essentially based on that state, affects only women and therefore constitutes direct discrimination on the grounds of sex (see, to that effect, Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund, paragraph 13; Brown, paragraphs 16, 24 and 25; McKenna, paragraph 47; and Paquay, paragraph 29).
Euroopa Kohus leidis, et vallandamine raseduse või sellega otseselt seotud asjaolude tõttu saab puudutada üksnes naisi ning seega on tegemist otsese soolise diskrimineerimisega. (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund, punkt 13; Brown, punktid 16, 24 ja 25; McKenna, punkt 47, ja Paquay, punkt 29).