natgillin/translations-raw huggingface dataset:
This was my consistent objective during my Presidency, even though I would, of course, have liked to do more.
Seda lähenemisviisi järgisin kogu oma ametiaja jooksul, ehkki ma oleks loomulikult soovinud korda saata enamat ning teha seda paremini.
From this point of view, there were a large number of striking and emblematic events.
Sellest vaatepunktist lähtudes on olnud palju emotsionaalseid ja meeldejäävaid hetki.
There were the frozen bodies of two Guinean adolescents found in the undercarriage of an aeroplane on arrival at Paris-Roissy from Conakry, only a few days after I took oce. They were so eager to reach Europe that they died in doing so but they had prepared a poignant message for me.
Meenuvad kaks Guinea noorukit, kes vahetult paar päeva pärast minu ametisseastumist leiti surnuks külmununa Conakryst saabunud lennuki telikuluugist Pariisi Roissy lennujaamas, kelle unistus Euroopast oli nii suur, et nad selle tõttu surid, ning kes mind mu tundeküllases kõnes mõtlema panid.
There was my first visit abroad, which I decided would be to Kosovo, for whose shameful martyrdom we were collectively responsible for too long.
Meenub mu esimene visiit: tahtsin külastada Kosovot, mille rasked kannatused olid liiga kaua olnud meie kollektiivne häbiplekk.
There was the repeated public condemnation of ETA’s murderous acts perpetuated in the Basque country, in Spain, which I visited on seven occasions to express Parliament’s support to that violence-stricken country.
Meenub Hispaanias Baskimaal valitsenud ETA mõrvarliku barbaarsuse avalik ja korduv hukkamõistmine. Külastasin Hispaaniat seitse korda, et avaldada sellele lõhestatud maale Euroopa Parlamendi toetust.
There was the joint visit by Avraham Burg, President of the Knesset, and Ahmed Corrie, President of the Palestinian Legislative Council, on 4 September 2000.
Meenub Iisraeli parlamendi Knesseti esimehe Avraham Burgi ja Palestiina seadusandliku kogu esimehe Ahmed Corrie ühisvisiit.
Members of our Parliament were deeply marked by their statements in plenary.
Kõned, millega nad 4. septembril 2000. aastal täiskogu ees esinesid, jätsid parlamendiliikmetele sügava mulje.
They were the words of two men who respected each other, held each other in mutual esteem and fervently sought peace for their two countries.
Need olid kahe teineteist austava ja hindava mehe kõned, kes soovisid oma maale kõigest südamest rahu.
Although, to our huge disappointment, the infernal spiral of violence, insecurity and repression resumed in the weeks that followed, the message delivered by these two men of conviction and courage was an intense experience for our Parliament: both of them told us about their profound hope that the European Parliament would become more closely involved in the peace process.
Ehkki järgnevatel nädalatel puhkes parlamendiliikmete suureks pettumuseks taas vägivallalaine ning olukord muutus jälle ebakindlaks ja repressioonid algasid uuesti, avaldas nende kahe innustunud ja vapra mehe sõnum parlamendiliikmetele sügavat mõju: mõlemad toonitasid, et ootavad Euroopa Parlamendilt aktiivsemat osalemist rahuprotsessis.
This historic visit was followed by the award of the Sakharov Prize for freedom of thought to a Palestinian father whose son had been killed in an Israeli raid, and an Israeli mother whose daughter had died in a Palestinian bomb attack, and whose speech brought tears to the eyes of many Members.
Sellele ajaloolisele visiidile järgnes mõni aeg hiljem Sahharovi mõttevabaduse auhinna üleandmine ühele Palestiina isale, kelle poeg tapeti Iisraeli rünnaku käigus ning ühele Iisraeli emale, kelle tütar hukkus Palestiina atentaadis ja kelle kõne tõi pisarad silma paljudele parlamendiliikmetele.
There was my visit, a few months earlier, to Israel, Palestine, Jordan and Lebanon, in the same spirit.
Meenub minu paar kuud varem sooritatud visiit Iisraeli, Palestiinasse, Jordaaniasse ja Liibanoni, mis kandis sama eesmärki.
There was my speech to the Knesset in Jerusalem on that occasion, which, though strongly worded, did not meet with a hostile reception.
Meenub sel puhul Jeruusalemmas Knesseti ees peetud kategoorilises sõnastuses kõne, mida ometigi ei võetud vastu vaenulikult.
There was the first world interparliamentary conference against the death penalty, co-chaired by the European Parliament, in Strasbourg.
Meenub esimene ülemaailmne parlamentidevaheline konverents Strasbourgis surmanuhtluse vastu, mille juhtimisel osales Euroopa Parlament.
There were the ‘street children’, as they are called in Africa, the forgotten victims of extreme poverty, whom I went to meet in Ouagadougou.
Meenuvad „tänavalapsed”, nagu neid Aafrikas nimetatakse – viletsusse ja hooletusse jäetud, keda ma Ouagadougous külastasin.
There was commander Massoud, whom I visited in Strasbourg, with the cooperation of General Morillon and the support of the Conference of Presidents, and who was on his first visit to Europe.
Meenub väepealik Massoud, kelle ma kindral Morilloni abil ning esimeeste konverentsi toetusel Strasbourgi kutsusin ning kes oli esimest korda Euroopas.
He had come to ask for help not in waging war, but in making peace.
Ta tuli selleks, et paluda meilt abi rahu sõlmimiseks, mitte sõja pidamiseks.
He had also come to warn us of the Taliban danger hanging over the entire region and its close links with Al-Qaeda terrorism.
Ta tuli samuti parlamendiliikmeid hoiatama kogu piirkonda ähvardava «talibanistumise» ohu eest ning Talibani lähedaste sidemete eest Al-Qaeda terrorismiga.
Members of Parliament were impressed by his intelligence, charismatic personality and deep respect for human dignity.
Ta avaldas parlamendile muljet oma terava mõistuse, karisma ning inimlike väärtuste sügava austusega.
contribution to the restoration of peace and freedom in Afghanistan, a country devastated by fanaticism and the murderous folly of the Taliban.
Kutse, mille talle saatsin, oli poliitiline tunnustus kõige selle eest, mida see erakordne isiksus endast kujutas.
The European Parliament was alone in receiving him ocially.
Euroopa Parlament oli ainus, kes ta ametlikult vastu võttis.
Four months later, on 9 September 2001, he was assassinated, and on 11 September, the world was suddenly made aware, through the World Trade Centre tragedy, of the horric danger which terrorism posed to the international community.
Neli kuud hiljem, 9. septembril 2001. aastal ta mõrvati ning 11. septembril sai maailm Maailma Kaubanduskeskuse tragöödia tõttu teadlikuks hirmutavast ohust, mis terrorismi tõttu rahvusvahelise üldsuse kohal lasub.
Commander Massoud’s visit to our Parliament is still vividly remembered in Europe, as well as among the people of Afghanistan, who will never forget the support which the European Parliament gave to its hero and to its struggle.
Väepealik Massoudi visiit parlamenti on jäänud Euroopa avalikkuse ning afgaani rahva mällu, kes ei unusta iial parlamendi toetust tema kangelasele ning seega ka tema võitlusele.
There were the three Afghan women, covered from head to toe by their sinister-looking burkas, whom I was able to receive in Strasbourg, giving them an opportunity to express their feeling of isolation.
Meenuvad kolm pealaest jalatallani hirmuäratava burkaga kaetud afgaani naist, keda ma samuti Strasbourgis vastu võtsin, et nad saaksid rääkida oma vangistusest.
There were the formal statements to the Heads of State and of Government of the Union at the opening of each European Summit, and in particular in Lisbon in 2000, where I called on them not to allow economic competition to become a jungle in which the weakest sections of society would be sacriced.
Meenuvad pidulikud sõnavõtud ELi riigipeade ja valitsusjuhtide ees Euroopa Ülemkogu avaistungitel, eelkõige Lissabonis 2000. aastal peetud kõne, milles palusin, et majanduslik konkurents ei oleks džungel, kus ohverdatakse kõige väetimad.
There was, lastly, in December 2001, the privilege I had in Nice, as President of Parliament, to sign the Charter of Fundamental Rights of all the citizens of the European Union, of which Parliament had been the initiator.
Lõpuks meenub mu ametiajaga kaasnenud õigus kirjutada Nice’is 2001. aasta detsembris alla Euroopa Liidu põhiõiguste hartale, mille algatajaks oli parlament.
This text was adapted and signed again by Hans-Gert Pöttering on 13 December 2007 so that it would acquire legal status in the new Treaty on European Union.
Seda teksti kohendati ning sellele kirjutas uuesti alla Hans-Gert Pöttering 13. detsembril 2007. aastal, et sellel oleks Euroopa Liidu uues lepingus õiguslik jõud.
This event is an extremely signicant illustration of the continuity of the work carried out by the Presidents.
See sündmus illustreerib eriti tähendusrikkalt Euroopa Parlamendi presidentide tegevuse järjepidevust.
JANUARY 2002 JULY 2004
JAANUAR 2002 JUULI 2004
The mission of President of the European Parliament is easier to describe than to full.
Euroopa Parlamendi presidendi tööülesandeid on lihtsam kirjeldada kui täita.
In marking the institution’s fiftieth anniversary at the invitation of my friend, former colleague and successor, President Hans-Gert Pöttering, by reecting on some key moments, there were many to choose from.
Kui mu sõber ning endine kolleeg ja ametijärglane president Hans-Gert Pöttering palus mul parlamendi viiekümnenda aastapäeva puhul meenutada oma ametiaja olulisi hetki, siis võin tagasi vaadates ütelda, et neid oli palju.
Revisiting a speech delivered at the end of my mandate recalled the intensity of the role.
Kui heitsin uuesti pilgu kõnele, mille pidasin oma ametiaja lõpus, tuli mulle meelde presidendiameti pingelisus.
Yet through all of this there was one constant heartbeat.
Kõik algas aastal, mil mind valiti Euroopa Parlamenti.
It began in the year of my election to the Parliament when I could neither anticipate nor imagine ever having the privilege of being President.
Siis ei osanud ma veel ette näha ega isegi ette kujutada, et mulle langeb osaks au saada Euroopa Parlamendi presidendiks. 1989. aasta oli eriline aasta, annus mirabilis.
For the peoples of Central and Eastern Europe it was the year that marked a new beginning.
Kesk- ja Ida-Euroopas elavatele inimestele tähendas see aasta uut algust.
When the Berlin Wall collapsed on 9th November 1989 decades of yearning for freedom found expression.
Kui Berliini müür 9. novembril 1989. aastal langes, vallandus aastakümneid kestnud vabadusiha.
It carried echoes from the streets of Budapest in 1956 to the decade long courageous struggle of Solidarnosc in Poland.
See kandis endas 1956. aastal Budapesti tänavatel toimunud sündmuste kaja ning Solidarnosci vaprat kümnendipikkust võitlust Poolas.
It carried through to Prague’s Velvet revolution and to the singing revolutions in the Baltic States.
Selles vabadusihas kajastusid Praha sametrevolutsioon ja Balti riikide laulvad revolutsioonid.
It led to the eventual implosion of the Soviet Union and to German re-unication.
See viis lõpuks Nõukogude Liidu lagunemiseni ja Saksamaa taasühinemiseni.
The spirit of what happened in Berlin that November was a breath of fresh air.
Berliinis novembrikuus toimunud sündmused mõjusid värske tuulepuhanguna.
As a first time MEP, elected only months earlier, I breathed in its intoxicating oxygen of change.
Ma olin olnud Euroopa Parlamendi liige vaid paar kuud, kui sain sisse hingata seda uimastavat muutusi täis õhku.
By the time I had the privilege to serve as President of the European Parliament in 2002 the maturing pathway of these states and peoples towards their EU accession had reached its moment of deni-tion.
2002. aastal, kui mul oli au hakata täitma Euroopa Parlamendi presidendi ametikohustusi, olid need riigid ja rahvad jõudnud ELiga ühinemise arenguteel otsustava hetkeni.
Bringing together a Europe, divided by the oppressive weight of his-
Minu ametiaja läbiv poliitiline prioriteet ja kirglik eesmärk oli ühendada
D tory and not by choice, to share common values and prosperity was the overarching political priority and consuming passion of that mandate.
D ühiste väärtuste ja jõukuse jagamise eesmärgil Euroopa, mida oli killustanud ajaloo rõhuv raskus, mitte vaba tahe.
As parliamentarians we contributed much to that task.
Euroopa Parlamendi liikmetena tegime selleks palju tööd.
Through the dedicated work of the Foreign Aairs Committee and its rapporteurs, through the actions of the Joint Parliamentary Delegations and the Political Groups, through the Bureau and the Conference of Presidents, the European Parliament helped to move the debate on from the unavoidable monotony of the acquis communautaire to the vitality of the moment.
Euroopa Parlament aitas väliskomisjoni ja selle raportööride pühendunud töö abil, parlamendi delegatsioonide ja fraktsioonide tegevuse abil ning juhatuse ja esimeeste konverentsi toetusel keskenduda mitte ainult ühenduse õigustiku vältimatule ja monotoonsele arutelule, vaid juhtida tähelepanu ka toimuva protsessi olulisusele.
We brought the animation of parliamentary politics to bear on the challenge.
Me kasutasime eesmärgi saavutamiseks elavat parlamentaarset poliitikat.
We encouraged the necessary compromises within and between the European institutions and the member and accession states.
Me aitasime kaasa vajalike kompromisside tegemisele Euroopa institutsioonides, liikmes- ja kandidaatriikides ning nende vahel.
We reached agreement on the budgetary and financial perspectives needed to accommodate this historic change.
Me jõudsime kokkuleppele eelarve- ja finantsküsimustes, et selline ajalooline muutus saaks võimalikuks.
We sought to communicate a sense of the excitement of the project to public opinion.
Püüdsime erutustunnet toimuva üle viia ka üldsuseni.
We gave our assent to the Accession Treaty, an indispensable prerequisite for its adoption by the national parliaments.
Kiitsime heaks ühinemislepingu, mis oli hädavajalik eeltingimus selle vastuvõtmiseks riikide parlamentide poolt.
We did all that duty demanded of us and we did more.
Me tegime kõik, mida pidime, ja rohkemgi veel.
The accession states themselves were going through an extraordinary double transformation as they travelled from communism to market economy towards their membership of the European Union.
Kandidaatriikides toimus samal ajal ainulaadne kahekordne muutus, kuna nad liikusid kommunismist turumajandusele ning Euroopa Liidu liikmesuse poole. Nende juhtidel ja parlamendiliikmetel lasus suur vastutuskoorem.
D ers and their parliamentarians carried a heavy responsibility.
D liikmeid oma tööd vaatlema.
In a symbolic pre-accession act of political solidarity, the European Parliament invited the participation of observer MPs from all the candidate states.
Kohtusime esimest korda 2002. aasta novembris Strasbourgis enne detsembrikuist Kopenhaageni tippkohtumist, millest sai oluline verstapost.
We first met in Strasbourg in November 2002 before the important staging post of the Copenhagen Summit that December, observing that it would give us in the European Parliament the opportunity to cope with Europe’s new political and cultural diversity and respectively allow us to engage in a process of mutual understanding and political socialisation.
Märkisime, et see annaks Euroopa Parlamendile võimaluse harjuda Euroopa uue poliitilise ja kultuurilise mitmekesisusega ning võimaldaks meil pühenduda vastastikuse mõistmise ja poliitilise suhtluse protsessile.
It was an early investment in the necessary relationship building at a personal, political and institutional level and an early rehearsal for a future reality.
See oli varane investeering vajalikku suhete loomisesse isiklikul, poliitilisel ja institutsioonilisel pinnal ning harjutamine tulevikuks.
Introducing that debate I remarked that: ‘As politicians we are challenged before history successfully to conclude this truly continental scale act of reconciliation and healing.
Nimetatud arutelu sissejuhatuseks ütlesin: „Poliitikutena võlgneme me ajaloole kogu mandrit hõlmava lepitamise ja parandamise protsessi eduka lõpuni viimise.
As parliamentarians we are challenged to give leadership, to win the calculus of public consent in the member states and the accession states alike.
Euroopa Parlamendi liikmetena on meie ülesandeks näidata teed ja võita rahva poolehoid nii liikmes- kui ka kandidaatriikides.
There is no public relations or information campaign that substitutes for real politics based on conviction and reason.
Mitte ükski suhtekorraldus- või teavituskampaania ei asenda tõelist poliitikat, mis põhineb veendumusel ja mõistusel.
Now is the time for politicians to repossess the enlargement agenda from the experts who have prepared the way.’
Poliitikutel on nüüd aeg laienemisplaanid ettevalmistustöö teinud asjatundjatelt üle võtta.”
In an historic vote on 9 April 2003, Parliament adopted a resolution on the conclusion of the negotiations on enlargement in Copenhagen and formally gave its assent to the membership applications of the ten
9. aprillil 2003. aastal toimunud ajaloolisel hääletusel võttis parlament vastu resolutsiooni laienemisläbirääkimiste lõpetamise kohta Kopenhaagenis ning andis ametliku nõusoleku läbirääkimised lõpetanud kümne riigi ühinemistaotlusele.
That was when, in an unprecedented step, members of the national parliaments of all the acceding countries were invited to participate regularly in the work of the European Parliament as observers, from 1 May 2003 until their accessions were fully realised.
tide liikmeid osalema korrapäraselt Euroopa Parlamendi töös alates 1. maist 2003 kuni ühinemise täieliku lõpule viimiseni.
As the process of enlargement deepened it took on an inclusive and irreversible character.
Laienemisprotsess muutus aga kaugemale arenedes üha kõikehõlmavamaks ja pöördumatumaks.
In matters of content and calendar the European Parliament throughout this period was a leader and not just a follower of events.
Kogu kõnealuse aja vältel toimis Euroopa Parlament nii sisuliselt kui ka ajaliselt juhina, ning mitte ainult sündmuste pealtvaatajana.
It was a source of a great pride to me, as an Irish European, that when the new European Union of 25 was born ocially, it should be celebrated in Dublin on 1 May 2004 during such a successful Irish EU Presidency.
Tundsin Iiri eurooplasena suurt uhkust, et uue 25-liikmelise Euroopa Liidu ametlikku sündi tähistati Iirimaa eduka eesistumise ajal 1. mail 2004. aastal Dublinis.
However, as European Parliament President, my sense of duty would have been to do so in Parliament in Strasbourg just weeks before the continental scale upcoming parliamentary elections in June of that year, underlining its role as the theatre of European politics.
Kuid Euroopa Parlamendi presidendina soovisin kohusetundest lähtudes, et seda tehtaks parlamendis Strasbourgis enne Euroopa Parlamendi valimisi juunikuus, et rõhutada parlamendi olulisust Euroopa poliitilisel areenil.
Preferences for participation in traditional May Day events and weekend electoral imperatives ensured that months in advance no consensus was available among the parliament’s leadership for this latter proposition.
Kuigi seda võimalust arutati parlamendis mitu kuud varem, kokkulepet siiski ei saavutatud, kuna kõnealusel nädalavahetusel toimusid maipüha pidustused ning valimistega seotud üritused.
So it was that on Monday 3 May 2004 in Strasbourg the European Parliament marked the dawn of its new era.
Nõnda tähistas Euroopa Parlament uue ajastu algust 3. mail 2004. aastal Strasbourgis.
This in its turn could be won by any number of suppliers from any number of states.
D lipuvardad pärinema vaid ühest kohast, nimelt Gdanski laevatehasest.
Months earlier this led me to discuss the possibility with the Polish Prime Minister, Lezek Miller, of a gift of the flagpoles from Poland.
Mitu kuud varem olin ma Poola peaministri Lezek Milleriga arutanud võimaluse üle, et need lipuvardad kingiks meile Poola.
To my great delight he agreed immediately.
Minu suureks rõõmuks oli peaminister sellega kohe nõus.
When we gathered in Strasbourg late on the first afternoon of this final session before the European Parliament elections of 2004 the gifts to Europe from Gdansk stood tall ; Lech Walesa, whose moral courage and fortitude personied the struggle for freedom ; the value and values of Solidarity now consummated by this ambitious accession and the flagpoles themselves, sturdy and silent witnesses, awaiting the symbolic parliamentary unfurling of the Union’s newest member states.
Kui me tulime Strasbourgis kokku Euroopa Parlamendi 2004. aasta valimistele eelneval viimase istungjärgu esimesel õhtupoolikul, olid Gdanskist pärit Euroopale tehtud kingitus juba kohal: Lech Walesa, kelle moraalses vapruses ja meelekindluses kehastus vabadusvõitlus, ning ametiühingu Solidaarsus väärtus ja väärtused, mis lõpuks väljendusid selles ambitsioonikas ühinemises ja lipuvarrastes endis, mis sitkete ja vaikivate tunnistajatena ootasid, millal heisatakse liidu uusimate liikmesriikide lipud.
The winner of the Nobel Prize for Literature and Irish poet, Seamus Heaney wrote: ‘on a day when newcomers appear, let it be a homecoming’.
Nobeli kirjandusauhinna laureaat iiri poeet Seamus Heaney on kirjutanud: „Päeval, mil saabuvad uustulnukad, tervitagem neid kui koju saabujaid.”
This was such a day.
Selline see päev oligi.
This was a homecoming.
Koju jõudmise päev.
What would have seemed an impossible dream in 1989 when first I arrived as a member of the European Parliament now was a reality and by my side stood Lech Walesa ‘as a visible sign of the struggle for a united Europe.’ ‘The
1989. aastal, kui ma asusin tööle Euroopa Parlamendi uue liikmena, tundus see olevat võimatu unistus, kuid nüüd oli see tõeks saanud ning mu kõrval seisis Lech Walesa ühendatud Euroopa eest peetava võitluse elava sümbolina.
endeavour is accomplished’, he remarked, ‘The will of an earlier generation is being fullled.’
Lihtne oleks ületähtsustada Euroopa Parlamendi või iseenda rolli selles erakordses sündmusteahelas.
It would be easy to suggest an exaggerated role for the European Parliament or for oneself in this extraordinary journey.
Mõõdutunde, poliitika ja institutsioonide keerukuse tundmise ning ajalootunnetuse tõttu jäägem siiski tagasihoidlikuks.
In essence, we were called upon to do our duty before our fellow Europeans, true to our vocation as directly elected European parliamentarians.
Kui meid valiti otse Euroopa Parlamendi liikmeteks, täitsime me tegelikult oma kohust kaaseurooplaste ees.
We were called to play our part in redressing the legacy and weighty burden of our continent’s divided history and to help pave the way towards a new Europe.
Meid kutsuti andma oma osa pärandi taastamisel ja meie mandri killustatud ajaloo raske koorma kergendamisel ning aitama sillutada teed uuele Euroopale.
We did that.
Seda me tegime.
We did our duty.
Me täitsime oma kohust.
The legacy of that duty more than of ourselves will endure and will stand the test of time.
Vastupidiselt meile jääb selle täidetud kohuse pärand püsima ning peab ajale vastu.
I congratulate the President of the Parliament on this initiative and thank him for his invitation to me to participate.
Ma õnnitlen Euroopa Parlamendi presidenti selle algatuse puhul ning tänan osalemiskutse eest.
I also congratulate the European Parliament, its members and its and their staff on this 50th anniversary and wish them well for the future.
Ma õnnitlen ka Euroopa Parlamenti, selle liikmeid ja töötajaid parlamendi viiekümnenda aastapäeva puhul ning soovin neile tulevikus kõike paremat.
Their success will be Europe’s success.
Nende edu on Euroopa edu.
‘ - 90 meetings of the Conference of Presidents, covering 669 agenda items; - 54 meetings of the Bureau of the House, treating 934 agenda items; - 450 other meetings in the European Parliament; - 334 meetings with visiting personalities and politicians; - 16 visits of Heads of State.
„ – Esimeeste konverentsi 90 kohtumist, kus arutati 669 päevakorrapunkti; – juhatuse 54 kohtumist, kus arutati 934 päevakorrapunkti; – 450 muud kohtumist Euroopa Parlamendis; – 334 kohtumist visiidil olevate tunnustatud isikute ja poliitikutega; – 16 riigijuhtide visiiti.
I represented you in this House at 12 meetings of the European Council.
Esindasin teid Euroopa Ülemkogu 12 kohtumisel.