natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It follows that, contrary to the view of the Austrian and German Governments, it must be considered whether the rules applicable to a benefit such as the one at issue in the main proceedings are compatible with Article 39 EC.
Sellest tulenevalt on erinevalt Austria ja Saksamaa valitsuse seisukohast vaja uurida, kas põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise suhtes kohaldatav kord on kooskõlas EÜ artikliga 39.
It must be borne in mind in that regard that, according to settled caselaw, the concept of ‘worker’ within the meaning of Article 39 EC of the Treaty has a specific Community meaning and must not be interpreted narrowly.
Sellega seoses olgu meenutatud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artiklis 39 kasutatud sõnal „töötaja” ühenduse õiguse seisukohalt spetsiifiline sisu ning seda ei tohi tõlgendada kitsalt.
Any person who pursues activities which are real and genuine, to the exclusion of activities on such a small scale as to be regarded as purely marginal and ancillary, must be regarded as a ‘worker’.
„Töötajana” tuleb käsitada igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahuline töö, et seda saab pidada üksnes kõrval- või lisategevuseks.
The essential feature of an employment relationship is, according to that caselaw, that for a certain period of time a person performs services for and under the direction of another person in return for which he receives remuneration (see, in particular, Case 66/85 Lawrie-Blum [1986] ECR 2121, paragraphs 16 and 17; Case C-456/02 Trojani [2004] ECR I-7573, paragraph 15; and Case C-109/04 Kranemann [2005] ECR I-2421, paragraph 12).
Kõnealuse kohtupraktika kohaselt on töösuhtele omane see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhtimise all teatud töid, mille eest ta saab tasu (vt eelkõige 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum, EKL 1986, lk 2121, punktid 16 ja 17; 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-456/02: Trojani, EKL 2004, lk I-7573, punkt 15, ja 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-109/04: Kranemann, EKL 2005, lk I-2421, punkt 12).
In the present case, it is clear from the order for reference that, before the facts which gave rise to the dispute in the main proceedings, Mr Petersen worked as an employed person in a Member State and was consequently a ‘worker’ within the meaning of Article 39 EC.
Käesolevas asjas nähtub eelotsusetaotlusest, et enne põhikohtuasja aluseks olnud olukorra tekkimist töötas J. Petersen liikmesriigis ning järelikult oli ta sel ajal EÜ artikli 39 mõttes „töötaja”.
A national of a Member State who, like Mr Petersen, leaves his Member State of origin to work as an employed person in another Member State must be regarded as exercising the right of freedom of movement for workers provided for in Article 39 EC.
Liikmesriigi kodanikku, kes nagu J. Petersen on lahkunud oma kodakondsusjärgsest riigist, et töötada teises liikmesriigis, tuleb käsitada kui isikut, kes on kasutanud EÜ artiklis 39 ette nähtud töötajate liikumisvabadust.
That conclusion is not called into question by the fact that, at the time of the later transfer of his residence to his State of origin after the competent authorities had granted him the benefit at issue in the main proceedings, Mr Petersen was un -employed and had applied for an invalidity pension.
Seda tõdemust ei kõiguta asjaolu, et oma elukoha hilisemal üleviimisel kodakondsusjärgsesse riiki pärast seda, kui pädevad asutused olid talle määranud põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise, oli J. Petersen töötu ja taotles invaliidsuspensioni.
According to settled caselaw, migrant workers are guaranteed certain rights linked to the status of worker even when they are no longer in an employment relationship (see, to that effect, Case 39/86 Lair [1988] ECR 3161, paragraph 36; Case C-85/96 Martínez Sala [1998] ECR I-2691, paragraph 32; Case C-35/97 Commission v France [1998] ECR I-5325, paragraph 41; Case C-413/01 Ninni-Orasche [2003] ECR I-13187, paragraph 34; and Case C-138/02 Collins [2004] ECR I-2703, paragraph 27).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on teatavad töötajaks olekuga seotud õigused võõrtöötajatele tagatud ka siis, kui nad ei ole enam töösuhtes (vt selle kohta 21. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 39/86: Lair, EKL 1988, lk 3161, punkt 36; 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-85/96: Martínez Sala, EKL 1998, lk I-2691, punkt 32; 24. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-35/97: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 1998, lk I-5325, punkt 41; 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-413/01: Ninni-Orasche, EKL 2003, lk I-13187, punkt 34, ja 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-138/02: Collins, EKL 2004, lk I-2703, punkt 27).
That is the case in regard to benefits the payment of which is dependent on the prior existence of an employment relationship which has come to an end and is intrinsically linked to the recipients’ objective status as workers (Meints, cited above, paragraph 41, and Case C-43/99 Leclere and Deaconescu [2001] ECR I-4265, paragraph 57).
See kehtib hüvitiste puhul, mille andmine eeldab seda, et isikul on olnud töösuhe, mis on lõppenud, ja mille andmine on lahutamatult seotud hüvitisesaajate objektiivse töötajastaatusega (vt eespool viidatud Meintsi kohtuotsus, punkt 41, ja 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-43/99: Leclere ja Deaconescu, EKL 2001, lk I-4265, punkt 57).
In a situation like the one in the main proceedings, where the benefit at issue was intended to provide income for an unemployed applicant for an invalidity pension who had worked as an employed person in the Member State concerned, it must be stated that since, as the Advocate General points out in point 72 of his Opinion, such a benefit is linked to the risks of both unemployment and invalidity, it flows directly from an ‘employment relationship’ within the meaning of Article 39 EC.
Põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras on asjassepuutuva hüvitise eesmärk tagada töötuse korral sissetulek invaliidsuspensioni taotlejale, kes on selles liikmesriigis töötanud, mistõttu tuleb tõdeda, et selline hüvitis – kuna see on seotud üheaegselt töötuse riski ja invaliidsuse riskiga, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 72 märkis – tuleneb otseselt „töösuhtest” EÜ artikli 39 mõttes.
It follows that a national of a Member State in a situation such as that of Mr Petersen must be regarded as continuing to be a ‘worker’ within the meaning of Article 39 EC for the purposes of obtaining the benefit at issue and, consequently, such a national comes within the scope of that article.
Sellest järeldub, et kõnesoleva hüvitise määramisel tuleb J. Peterseni olukorras olevat liikmesriigi kodanikku käsitada kui EÜ artikli 39 mõttes „töötaja” staatuse säilitanut, mistõttu niisugune kodanik kuulub selle artikli kohaldamisalasse.
It must therefore be considered whether a residence requirement such as that imposed for the grant of the benefit at issue in the main proceedings constitutes an ‘obstacle to the freedom of movement for workers’ within the meaning of Article 39 EC.
Seega tuleb uurida, kas selline elukohatingimus, mis on põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmise eelduseks, on EÜ artikli 39 mõttes „takistus töötajate vabale liikumisele”.
According to settled caselaw, the equal treatment rule which appears in Article 39(2) EC prohibits not only overt discrimination on grounds of nationality but also all covert forms of discrimination which, by the application of other criteria of differentiation, lead in fact to the same result (see, in particular, Meints, cited above, paragraph 44; Case C-212/05 Hartmann [2007] ECR I-6303, paragraph 29; and Case C-213/05 Geven [2007] ECR I-6347, paragraph 18).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale keelab EÜ artikli 39 lõikes 2 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõte mitte ainult ilmselge diskrimineerimise kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis mõne muu tunnuse järgi vahet tehes toob faktiliselt kaasa samasuguse tagajärje (vt eelkõige eespool viidatud Meintsi kohtuotsus, punkt 44; 18. juuli 2007. aasta otsused kohtuasjas C-212/05: Hartmann, EKL 2007, lk I-6303, punkt 29, ja kohtuasjas C-213/05: Geven, EKL 2007, lk I-6347, punkt 18).
Unless it is objectively justified and proportionate to the aim pursued, a provision of national law must be regarded as indirectly discriminatory if it is intrinsically liable to affect migrant workers more than national workers and if there is a consequent risk that it will place the former at a particular disadvantage (Meints, cited above, paragraph 44; Hartmann, cited above, paragraph 30; and Geven, cited above, paragraph 19).
Siseriiklik õigusnorm, mis ei ole objektiivselt õigustatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini (vt eespool viidatud Meintsi kohtuotsus, punkt 44; Hartmanni kohtuotsus, punkt 30, ja Geveni kohtuotsus, punkt 19).
That is true of a residence condition such as the one to which the grant of the benefit at issue in the main proceedings is subject, which can be more easily met by national workers than by those from other Member States, since the latter workers above all, particularly in the case of unemployment or invalidity, tend to leave the country in which they were formerly employed to return to their countries of origin (see, to that effect, Paraschi, cited above, paragraph 24, and Case C-290/00 Duchon [2002] ECR I-3567, paragraph 38).
Nii on see elukohatingimuse puhul, millest on seatud sõltuvusse põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmine ja mida on oma riigi töötajatel lihtsam täita kui teiste liikmesriikide töötajatel, kuna need on peamiselt viimati nimetatud töötajad, kes töötuse või invaliidsuse korral lahkuvad riigist, kus nad töötasid, et pöörduda tagasi oma kodakondsusjärgsesse riiki (vt selle kohta eespool viidatud Paraschi kohtuotsus, punkt 24, ja 18. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-290/00: Duchon, EKL 2002, lk I-3567, punkt 38).
The Austrian Government has not sought to explain the objective which is to be achieved by the residence requirement imposed by the national rules for the grant of the benefit at issue in the main proceedings and, consequently, has not put forward any factor whatsoever to justify that condition in relation to the overriding reasons in the general interest protected by Article 39 EC.
Olgu märgitud, et Austria valitsus ei püüdnud selgitada, millist eesmärki püütakse saavutada elukohatingimusega, millest siseriiklik regulatsioon seab sõltuvusse põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmise, ega esitanud seega ühtegi põhjust, mis õigustaks seda tingimust EÜ artikliga 39 kaitstava ülekaaluka avaliku huvi alusel.
In order to provide the national court with a complete answer, it should be pointed out, however, that although it is possible that the risk of seriously undermining the financial balance of a social security system may, in particular, constitute an overriding reason in the general interest (see, in particular, Case C-158/96 Kohll [1998] ECR I-1931, paragraph 41, and Case C-208/05 ITC [2007] ECR I-181, paragraph 43), the existence of such a risk would be difficult to establish since, as the Advocate General points out in point 81 of his Opinion, by granting the benefit at issue in the main proceedings to applicants for an invalidity pension who, at the time that they submit their application, reside in the national territory, the competent authorities have in fact demonstrated their capacity to bear the economic burden of that benefit until such time as a definitive decision has been adopted in regard to it.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule ammendava vastuse andmiseks on vaja siiski täpsustada, et kuigi sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu kahjustamise oht võib olla selliseks ülekaaluka avaliku huviga seotud põhjuseks (vt eelkõige 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-158/96: Kohll, EKL 1998, lk I-1931, punkt 41, ja 11. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-208/05: ITC, EKL 2007, lk I-181, punkt 43), on niisuguse ohu olemasolu raske tõendada, sest – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 81 märkis – pädevad asutused on põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmisega invaliidsuspensioni taotlejatele, kes taotluse esitamise ajal elavad riigi territooriumil, näidanud oma suutlikkust võtta enda kanda sellest tulenev majanduslik koormus, oodates selle kohta tehtavat lõplikku otsust.
In addition, it must be pointed out that the residence requirement at issue in the main proceedings seems disproportionate since it is imposed in respect of a social security benefit which, like the benefit at issue in the main proceedings, is intended to be paid to applicants for an invalidity pension for a limited period which, according to the Austrian Government, does not exceed, on average, three to four months during which, while waiting for a definitive decision on the grant of such a pension, they are not required to be capable of working, willing to work and available for work (see, to that effect, Collins, cited above, paragraphs 68 and 69).
Veel tuleb märkida, et põhikohtuasjas vaidluse all olev elukohatingimus on ebaproportsionaalne, kuna see kehtib sotisaalkindlustushüvitise suhtes, mida nagu põhikohtuasjas kõne all olevat hüvitist makstakse invaliidsuspensioni taotlejatele piiratud ajavahemiku jooksul, mis Austria valitsuse sõnutsi ei kesta üldjuhul kauem kui kolm kuni neli kuud ja mille ajal invaliidsuspensioni määramist oodates ei ole nõutav, et nad oleksid töövõimelised ja neil oleks tahe töötada või et nad oleksid tööturul kättesaadavad (vt selle kohta eespool viidatud Collinsi kohtuotsus, punktid 68 ja 69).
If, at the end of that waiting period, the invalidity pension is granted, the competent authorities in the Member State concerned, who must deduct from it the amounts paid by way of the benefit at issue in the main proceedings, will, in any event be required by Article 10(1) of Regulation No 1408/71 to pay the pension in question, even if the recipient transfers his residence to another Member State.
Kui selle ootamisaja lõppedes määratakse invaliidsuspension, on asjaomase liikmesriigi pädevad asutused, kes peavad invaliidsuspensionist lahutama põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitisena makstud summad, määruse nr 1408/71 artikli 10 lõike 1 alusel igal juhul kohustatud kõnealust pensioni maksma, olenemata õigustatud isiku elukoha üleviimisest teise liikmesriiki.
If, on the other hand, at the end of the said period, the invalidity pension is refused, in which case the benefit at issue must be changed, in regard both to its amount and to its duration, to the entitlement to unemployment benefit, the competent author -ities of that Member State are no longer required to pay the latter benefit to the re -cipient unless he can show that that he fulfils the conditions laid down in Article 69 of Regulation No 1408/71 for the retention of the right to benefits as a worker seeking employment in another Member State, which implies that he must fulfil all the conditions laid down in the national law of the Member State of origin for entitlement to unemployment benefit.
Seevastu juhul, kui selle aja möödudes invaliidsuspensioni ei määrata ning hüvitise summa ja kestuse võrra vähendatakse õigust töötushüvitisele, ei ole selle liikmesriigi pädevad asutused enam kohustatud kõnesolevale õigustatud isikule neid hüvitisi maksma, välja arvatud juhul, kui nimetatud isik tõendab oma vastavust määruse nr 1408/71 artiklis 69 sätestatud tingimustele, et säilitada õigus sellisele hüvitisele teises liikmesriigis tööd otsiva töötajana, mis tähendab, et ta peab vastama kõigile kodakondsusjärgse liikmesriigi õigusaktides nõutud tingimustele töötushüvitise saamiseks.
In addition, the residence requirement at issue in the main proceedings also seems disproportionate since it is clear from the order for reference that, during the waiting period while a decision is being made on the application for an invalidity pension, applicants for the benefit at issue in the main proceedings, like the unemployed persons seeking work in another Member State to whom Article 69 of Regulation No 1408/71 applies, (Case 139/78 Coccioli [1979] ECR 991, paragraph 7), are not subject to any particular checks by the employment service of the Member State concerned, since they are dispensed from the obligations concerning capacity to work, willingness to work and availability for work.
Põhikohtuasjas kõne all olev elukohatingimus on ebaproportsionaalne veel seetõttu, et eelotsusetaotlusest nähtub, et invaliidsuspensioni taotluse kohta otsuse ootamise ajal ei alluta asjaomase liikmesriigi tööhõivetalitused põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise taotlejaid – nii nagu määruse nr 1408/71 artikli 69 kohaldamisalasse kuuluvaid teises liikmesriigis tööd otsivaid töötuid (20. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 139/78: Coccioli, EKL 1979, lk 991, punkt 7) – mingile erikontrollile, kuna nende suhtes ei kehti kohustused, mis puudutavad töövõimet ja tahet töötada ning tööturul kättesaadavust.
In any event, even if such checks were provided for, it would still have to be ascertained whether it was not sufficient to request that the recipient go to the Member State concerned for the purpose of undergoing such checks, if necessary, on pain of suspension of payment of the benefit in the event of unwarranted refusal on the part of the recipient (see, to that effect, Case C-499/06 Nerkowska [2008] ECR I-3993, paragraph 45).
Isegi kui selline kontroll oleks ette nähtud, tuleks igal juhul veel uurida, kas ei piisa sellest, kui kutsuda õigustatud isik sellise kontrolli läbiviimiseks asjaomasesse liikmesriiki – vajaduse korral hüvitise maksmise peatamise ähvardusel, kui õigustatud isik peaks põhjendamatult keelduma (vt selle kohta 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C-499/06: Nerkowska, EKL 2008, lk I-3993, punkt 45).
It follows from the foregoing that, with regard to the grant of a benefit such as the one at issue in the main proceedings and inasmuch as the file submitted to the Court does not contain any factor which might objectively justify a residence requirement, that requirement must be regarded as incompatible with Article 39 EC.
Eeltoodu põhjal tuleb põhikohtuasjas kõne all oleva hüvitise andmisel kohaldatavat elukohatingimust pidada EÜ artikliga 39 vastuolus olevaks, kuna Euroopa Kohtule esitatud toimik ei sisalda mingeid asjaolusid, mis võiks elukohatingimust objektiivselt õigustada.
Consequently, the answer to the second question must be that, inasmuch as no factor has been put forward which shows that such a condition is objectively justified and proportionate, Article 39 EC must be interpreted as preventing a Member State from making the grant of a benefit such as the one at issue in the main proceedings, which must be regarded as an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) of Regulation No 1408/71, subject to the condition that the recipients be resident in the national territory of that State.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab sellise hüvitise suhtes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mida tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes, tingimuse, et õigustatud isikute elukoht peab olema selle riigi territooriumil, ilma et ta esitaks mingeid asjaolusid, mis võimaldaks niisugust tingimust pidada objektiivselt õigustatuks ja proportsionaalseks.
A benefit such as the one at issue in the main proceedings must be regarded as an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) of Council Regulation (EEC) No 1408/71 of 14 June 1971 on the application of social security schemes to employed persons, to selfemployed persons and to members of their families moving within the Community, as amended and updated by Council Regulation (EC) No 118/97 of 2 December 1996;
Niisugust hüvitist, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb pidada „töötushüvitiseks” nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97) artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes.
Inasmuch as no factor has been put forward which shows that such a condition is objectively justified and proportionate, Article 39 EC must be interpreted as preventing a Member State from making the grant of a benefit such as the one at issue in the main proceedings, which must be regarded as an ‘unemployment benefit’ within the meaning of Article 4(1)(g) of Regulation No 1408/71, subject to the condition that the recipients be resident in the national territory of that State.
EÜ artiklit 39 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriik kehtestab sellise hüvitise suhtes, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mida tuleb pidada „töötushüvitiseks” määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punkti g mõttes, tingimuse, et õigustatud isikute elukoht peab olema selle riigi territooriumil, ilma et ta esitaks mingeid asjaolusid, mis võimaldaks niisugust tingimust pidada objektiivselt õigustatuks ja proportsionaalseks.
Case C-251/07
Kohtuasi C-251/07
(Reference for a preliminary ruling from the Högsta domstolen)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Högsta domstolen)
(Environment — Directive 2000/76/EC — Incineration of waste — Classification of an installation for the production of heat and electricity — Concepts of incineration plant and co-incineration plant)
Keskkond – Direktiiv 2000/76/EÜ – Jäätmete põletamine – Soojus- ja elektrienergia koostootmisjaama liigitamine – Mõisted „põletusrajatis” ja „koospõletusrajatis”
Opinion of Advocate General Kokott delivered on 22 May 2008 . . . . . . . .
Kohtujurist J. Kokott’i ettepanek, esitatud 22. mail 2008 . . . . . . . . . . .
Environment — Waste — Incineration — Directive 2000/76 (European Parliament and Council Directive 2000/76, Art. 3(4) and (5))
Keskkond – Jäätmed – Põletamine – Direktiiv 2000/76 (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/76, artikli 3 punktid 4 ja 5)
SUMMARY — CASE C-251/07
KOKKUVÕTE – KOHTUASI C-251/07
Environment — Waste — Incineration — Directive 2000/76 (European Parliament and Council Directive 2000/76, Art. 3(4) and (5))
Keskkond – Jäätmed – Põletamine – Direktiiv 2000/76 (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/76, artikli 3 punktid 4 ja5)
For the purposes of applying Direct- ive 2000/76 on the incineration of waste, where a co-generation plant comprises a number of boilers, each boiler and its associated equipment is to be regarded as constituting a separate plant.
Direktiivi 2000/76 jäätmete põletamise kohta kohaldamisel tuleb juhul, kui koostootmisjaamas on mitu katelt, iga katelt koos selle juurde kuuluva varustusega pidada eraldi rajatiseks.
authorities to identify that purpose on the basis of an assessment of the facts existing at the time at which that assessment is carried out.
otstarve. Pädevate asutuste ülesanne on selle otstarbe kindlakstegemine hinnangu andmise ajal esinevate faktiliste asjaolude hindamise põhjal.
In the context of such an assessment, account must be taken, in particular, of the volume of energy generated or material products produced by the plant in question in relation to the quantity of waste incinerated in that plant and the stability and continuity of that production.
Hindamise käigus võetakse arvesse eelkõige rajatise energiatoodangu või toodetud ainete mahtu võrreldes selles rajatises põletatud jäätmete hulgaga, samuti tootmise stabiilsust ja jätkuvust.
It is on the basis of its main purpose that a plant is to be classified as an ‘incineration plant’ or a ‘co-incineration plant’ within the meaning of Article 3(4) and (5) of Directive 2000/76 on the incineration of waste. It is for the competent
Rajatis tuleb liigitada „põletusrajatiseks” või „koospõletusrajatiseks” direktiivi 2000/76 jäätmete põletamise kohta artikli 3 punktide 4 ja 5 tähenduses vastavalt sellele, milline on selle peamine
(see para. 46, operative part 2)
(vt punkt 46, resolutsiooni punkt 2)
OPINION OF ADVOCATE GENERALKOKOTT delivered on 22 May 2008 1
KOHTUJURISTI ETTEPANEKJULIANE KOKOTT esitatud 22. mail 2008 1