natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Title II, Chapter II, Section 3 of Directive 2004/18 lists the contracts which are outside the scope of that directive.
Direktiivi 2004/18 2. jaotise II peatüki 3. jaos on loetletud hanked, mis on selle reguleerimisalast välja jäetud.
These include contracts in the water, energy, transport and postal services sectors.
Nende hangete hulgas on ka vee, energeetika, transpordi- ja postisidesektori hanked.
Article 12, dealing with those contracts, provides:
Neid reguleeriv artikkel 12 sätestab:
‘This Directive shall not apply to public contracts which, under Directive 2004/17/EC, are awarded by contracting authorities exercising one or more of the activities referred to in Articles 3 to 7 of that Directive and are awarded for the pursuit of those activities, …
„Käesolevat direktiivi ei kohaldata hankelepingute suhtes, mis on sõlmitud direktiivi 2004/17/EÜ alusel ühe või mitme kõnealuse direktiivi artiklites 3–7 nimetatud tegevusalaga tegelevate ostjate poolt ja nende tegevuste sooritamiseks, […]
The abovementioned Community legislation was transposed into Austrian law by the Federal law on the award of public procurement contracts (Bundesvergabegesetz) 2006.
Osundatud ühenduse õigus on Austria õigusesse üle võetud 2006. aasta riigihangete föderaalseadusega (Bundesvergabegesetz).
Fernwärme Wien was established by constituent instrument of 22 January 1969 for the purpose of supplying district heating to homes, public institutions, offices, undertakings etc. in the City of Vienna.
Fernwärme Wien asutati 22. jaanuari 1969. aasta asutamisotsusega, et varustada Viini linna territooriumil elamispindu, avalikke asutusi, kontoreid ja ettevõtjaid kaugküttega.
For that purpose it uses energy produced by the disposal of waste rather than energy from non-renewable sources.
Selleks kasutab ta taastumatute energiaallikate asemel energiat, mis pärineb jäätmetest.
Fernwärme Wien, which has legal personality, is wholly owned by the City of Vienna, which appoints and removes managers and the members of the company’s supervisory board and gives them a discharge from responsibility.
Fernwärme Wien, mis on juriidiline isik, kuulub täielikult Viini linnale, kes nimetab ametisse ja vabastab ametist juhatuse ning nõukogu.
In addition, through the Kontrollamt der Stadt Wien (Monitoring Office of the City of Vienna), the city is also authorised to monitor the economic and financial management of the company.
Lisaks on kohalikul omavalitsusüksusel õigus kontrollida Kontrollamt der Stadt Wieni (Viini kontrollikoda) kaudu selle ettevõtja majandustegevust ja finantsjuhtimist.
In parallel to its district heating activities, Fernwärme Wien is engaged in the general planning of refrigeration plants for large real estate projects.
Kõrvuti kaugküttetegevusega on Fernwärme Wien hõivatud ka kliimaseadmete projekteerimisega teatud suurusega kinnisvaraprojektide jaoks.
In carrying out that activity it competes with other undertakings.
Selles tegevuses konkureerib ta teiste ettevõtjatega.
On 1 March 2006, Fernwärme Wien instituted a public procurement tendering procedure for the installation of refrigeration plants in a future commercial office complex in Vienna, stating that the Austrian legislation relating to public procurement did not apply to the contract in question. Ing.
Fernwärme Wien kuulutas 1. märtsil 2006 välja hankemenetluse Viinis asuva kontori- ja äripindade kompleksi kliimaseadmete paigaldamiseks, milles märgiti, et ei kohaldata riigihankeid käsitlevaid Austria õigusnorme. Ing.
Aigner participated in this proced- ure by submitting a tender.
Aigner osales selles menetluses pakkumuse esitamisega.
Having been informed, on 18 May 2006, that its offer would no longer be considered because of negative references, it challenged that decision before the referring court, submitting that the Community rules on public procurement should be applied.
Kuna talle 18. mail 2006 teatati, et tema pakkumus on selles esinevate ebasoodsate tingimuste tõttu tagasi lükatud, vaidlustas ta selle otsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus, kus ta väitis, et kohaldada tuleb riigihankeid reguleerivaid ühenduse õigusnorme.
The national court notes that the activities of Fernwärme Wien with regard to the operation of a fixed district heating network fall indisputably within the scope of Directive 2004/17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Fernwärme Wieni tegevus kaugküttevõrgu käitamisel kuulub kahtlemata direktiivi 2004/17 kohaldamisalasse.
However, its activities with regard to the refrigeration plants do not fall within the field of application of that directive.
Kliimaseadmeid puudutav tegevus aga selle kohaldamisalasse ei kuulu.
It therefore asks whether the latter activities are also covered by the provisions of that directive by application, mutatis mutandis, of the principles laid down in Case C-44/96 Mannesmann Anlagenbau Austria and Others [1998] ECR I-73, paragraphs 25 and 26, an approach commonly referred to in legal literature as the ‘contagion theory’.
Ta küsib seega, kas see tegevus kuulub siiski selle direktiivi sätete kohaldamisalasse mutatis mutandis tulenevalt 15. jaanuari 1998. aasta otsuses kohtuasjas C-44/96: Mannesmann Anlagenbau Austria jt (EKL 1998, lk I-73, iseäranis punktid 25 ja 26) sätestatud põhimõtetest, mida erialakirjanduses nimetatakse üldiselt „nakkuse teooriaks”.
In accordance with the interpretation given by the referring court of that judgment, where one activity carried out by a body falls within the scope of the public procurement directives, all the other activities carried out by that body, irrespective of their possible industrial or commercial character, are also covered by those directives.
Juhul kui mingi organisatsiooni üks tegevus kuulub riigihankeid reguleerivate direktiivide kohaldamisalasse, kuuluvad tõlgenduse kohaselt, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus andis sellele kohtuotsusele, nende direktiivide kohaldamisalasse ka selle organisatsiooni kõik ülejäänud tegevused, sõltumata nende võimalikust tööstuslikust või kaubanduslikust olemusest.
If the judgment in Mannesmann Anlagenbau Austria and Others refers only to contracting authorities and, more specifically, the concept of ‘bodies governed by public law’, in the sense that, where a body meets needs in the general interest, not having an industrial or commercial character, it must be considered a ‘body governed by public law’ within the meaning of the Community rules, irrespective of whether it carries out, in parallel, other activities of a different nature, the referring court asks whether Fernwärme Wien constitutes a body governed by public law, that is to say a contracting authority, within the meaning of Directives 2004/17 and 2004/18.
Kui eespool viidatud kohtuotsus Mannesmann Anlagenbau Austria jt puudutab vaid tellivaid asutusi ja täpsemalt mõistet „avalik-õiguslik isik” selliselt, et kui organisatsioon tegutseb üldistes huvides ega tegele tööstuse või kaubandusega, siis tuleb teda pidada ühenduse õigusnormide tähenduses „avalik-õiguslikuks isikuks” sõltumata sellest, kas tal on paralleelselt ka muid tegevusi, mis ei ole oma olemuselt niisugused, siis kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas Fernwärme Wien kujutab endast avalik-õiguslikku isikut ehk tellivat asutust direktiivi 2004/17 või direktiivi 2004/18 tähenduses.
Finally, the referring court asks whether, when a body carries out activities not having an industrial or commercial character and, in parallel, activities in competitive conditions, whether it is possible to distinguish the latter activities and not to include them in the scope of the Community rules on public procurement, it is possible to establish a separation between those two types of activities and, accordingly, the absence of economic interference between them.
Viimaks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas juhul, kui organisatsioon tegeleb tegevustega, mis ei ole olemuselt tööstuslikud ega kaubanduslikud, ja paralleelselt tegevustega, mis on avatud konkurentsile, on võimalik eristada viimati nimetatud tegevusi ja arvata need välja riigihankeid reguleerivate ühenduse õigusnormide kohaldamisalast, kui neid kahte liiki tegevusi on võimalik teineteisest lahutada ja sellest tulenevalt välistada, et need teineteist majanduslikult mõjutaks.
In that regard, the referring court refers to
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab sellega seoses kohtujurist Jacobsi 21. aprilli 2005. aasta ettepanekule kohtuasjas C-174/03: Impresa Portuale di Cagliari, milles
AIGNER point 68 of the Opinion of Advocate General Jacobs of 21 April 2005 in the case which gave rise, following the withdrawal of the reference for a preliminary ruling, to the order for removal from the register of 23 March 2006 (Case C-174/03 Impresa Portuale di Cagliari), where it is proposed that the principle arising from the judgment in Mannesmann Anlagenbau Austria and Others be tempered in that manner.
AIGNER pärast eelotsusetaotluse tagasivõtmist tehti 23. märtsil 2006 registrist kustutamise määrus, kus soovitatakse leevendada eespool viidatud kohtuasja Mannesmann Anlagenbau Austria jt põhimõtet selles suunas.
Having regard to the foregoing, the Vergabekontrollsenat des Landes Wien (Public Procurement Review Chamber of the Province of Vienna) decided to stay proceedings and to refer the following questions to the Court for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Vergabekontrollsenat des Landes Wien menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
By this question, the referring court asks whether a contracting entity within the meaning of Directive 2004/17, which carries on activities in one of the sectors listed in Articles 3 to 7 of that directive, is required to apply the procedure laid down in that directive for the award of contracts to the activities carried out by that entity in parallel, under competitive conditions, in sectors not governed by those provisions.
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas ostja direktiivi 2004/17 tähenduses, kes tegutseb ühes selle direktiivi artikleis 3–7 nimetatud sektoreist, on kohustatud kohaldama selles direktiivis sätestatud menetlusi riigihankelepingute sõlmimiseks ka tegevuste puhul, millega see ostja samal ajal tegeleb konkurentsile avatud tingimustes sektorites, mida eespool nimetatud sätted ei hõlma.
In order to answer that question, it must be noted that Directives 2004/17 and 2004/18 have noteworthy differences with regard both to the entities subject to the rules laid down in those respective directives and to their nature and scope.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et direktiiv 2004/17 ja direktiiv 2004/18 erinevad teineteisest nii isikute poolest, keda need direktiivid puudutavad, kui ka nende direktiivide olemuse ja kohaldamisala poolest.
With regard, firstly, to the entities to which the rules of those directives apply, it should be noted that, unlike Directive 2004/18 which, by virtue of the first subparagraph of Article 1(9) thereof, applies to ‘contracting authorities’, Directive 2004/17 refers, in Article 2 thereof, to ‘contracting entities’.
Organisatsioonide kohta, kellele nende direktiividega kehtestatud korda kohaldatakse, tuleb esiteks märkida, et erinevalt direktiivist 2004/18, mida tulenevalt artikli 1 lõike 9 esimesest lõigust kohaldatakse „[tellivatele asutustele]”, nimetatakse direktiivis 2004/17 silmas peetud organisatsioone selle artiklis 2 „ostjateks.”
It is apparent from Article 2(2)(a) and (b) that Directive 2004/17 applies not only to contracting entities which are ‘contracting authorities’, but also to those which are ‘public undertakings’ or undertakings which operate on the basis of ‘special or exclusive rights granted by a competent authority of a Member State’, in so far as all those entities pursue one of the activities listed in Articles 3 to 7 thereof.
Sama artikli 2 lõike 2 punktidest a ja b selgub, et seda direktiivi ei kohaldata mitte üksnes ostjatele, kes on „tellivad asutused”, vaid ka nendele, kes on „riigi osalusega äriühingud” või äriühingud, „kelle tegevuse aluseks on liikmesriigi pädeva asutuse antud eri- või ainuõigused”, kui kõik need ostjad tegutsevad ühel artiklites 3–7 viidatud aladest.
Secondly, it follows from Articles 2 to 7 of Directive 2004/17 that the coordination for which it provides does not extend to all spheres of economic activity, but relates to specifically defined sectors, which, moreover, is confirmed by the fact that that directive is commonly referred to as the ‘sectoral directive’.
Teiseks tuleneb direktiivi 2004/17 artiklitest 2–7, et selle direktiiviga toimunud kooskõlastamine ei kata kõiki majandustegevuse valdkondi, vaid puudutab üksnes konkreetselt määratletud sektoreid, mida kinnitab lisaks ka tõsiasi, et üldiselt nimetatakse seda direktiivi „sektoripõhiseks direktiiviks”.
However, the scope of Directive 2004/18 includes almost all sectors of economic life, thus justifying its being commonly known as the ‘general directive’.
Seevastu direktiivi 2004/18 kohaldamisala hõlmab peaaegu kõiki majanduselu sektoreid, õigustades seega tema tavanimetust „ülddirektiiv”.
In such circumstances, it must be stated at this early stage that the general scope of Directive 2004/18 and the restricted scope of Directive 2004/17 require the provisions of the latter to be interpreted narrowly.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et direktiivi 2004/18 üldine kohaldamisala ja direktiivi 2004/17 kitsam kohaldamisala nõuavad, et viimase direktiivi sätteid tuleb tõlgendada kitsalt.
The boundaries between the fields of application of those two directives are also drawn by explicit provisions.
Ka piirid nende kahe direktiivi kohaldamisalade vahel on märgistatud sõnaselgete sätetega.
Thus, Article 20(1) of Directive 2004/17 provides that the latter does not apply to contracts which the contracting entities award for purposes other than the pursuit of their activities as described in Articles 3 to 7 thereof.
Direktiivi 2004/17 artikli 20 lõige 1 sätestab, et seda direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mille ostjad sõlmivad muu kui artiklites 3–7 kirjeldatud tegevuse eesmärgil.
The equivalent of that provision in Directive 2004/18 is the first paragraph of Article 12, which provides that that directive does not apply to public contracts which are awarded by contracting authorities exercising one or more of the activities referred to in Articles 3 to 7 of Directive 2004/17.
Sellele sättele vastab direktiivis 2004/18 artikli 12 esimene lõik, mis näeb ette, et seda direktiivi ei kohaldata hankelepingute suhtes, mis on sõlmitud direktiivi 2004/17 alusel ühe või mitme kõnealuse direktiivi artiklites 3–7 nimetatud tegevusalaga tegelevate tellivate asutuste poolt ja nende tegevuste sooritamiseks.
Consequently, the abovementioned provisions leave no room for application, in the context of Directive 2004/17, of the approach known as ‘contagion theory’ which was
Järelikult ei võimalda mainitud sätted mingil moel rakendada direktiivi 2004/17 puhul „nakkuse teooriaks” nimetatud lähenemist, mis arendati välja eespool viidatud
That judgment was given by the Court in the context of Council Directive 93/37/EEC of 14 June 1993 concerning the coordination of procedures for the award of public works contracts (OJ 1993 L 199, p. 54), that is to say in an area which at present falls within the ambit of Directive 2004/18.
Selle otsuse langetas Euroopa Kohus seoses nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiviga 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163), ehk valdkonnas, mis praegu kuulub direktiivi 2004/18 kohaldamisalasse.
Moreover, that is the conclusion which emerges also from Joined Cases C-462/03 and C-463/03 Strabag and Kostmann [2005] ECR I-5397, paragraph 37).
Lisaks on see järeldus kooskõlas ka Euroopa Kohtu 16. juuni 2005. aasta otsusega liidetud kohtuasjades C-462/03 ja C-463/03: Strabag ja Kostmann (EKL 2005, lk I-5397, punkt 37).
In that judgment, the Court held that, if a contract does not concern the exercise of one of the activities governed by the sectoral directive, it will be governed by the rules laid down in the directives concerning the award of public supply, works or service contracts, as applicable.
Euroopa Kohus sedastas selles otsuses, et kui hange ei puuduta mõnda sektoripõhises direktiivis reguleeritud tegevust, siis reguleerivad seda direktiivid, mis olenevalt juhust käsitlevad ehitustööde, teenus- või tarnelepinguid.
Having regard to the foregoing, the answer to the first question must be that a contracting entity, within the meaning of Directive 2004/17, is required to apply the procedure laid down in that directive only for the award of contracts which relate to activities carried out by that entity in one or more of the sectors listed in Articles 3 to 7 of that directive.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ostja direktiivi 2004/17 tähenduses on kohustatud kohaldama selles direktiivis sätestatud menetlust üksnes nende riigihankelepingute sõlmimiseks, mis puudutavad tegevusi, millega see ostja tegeleb ühes või mitmes selle direktiivi artikleis 3–7 nimetatud sektoreist.
By its second question, the referring court asks whether an entity such as Fernwärme Wien is to be regarded as a body governed by public law within the meaning of Direct- ive 2004/17 or of Directive 2004/18.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada teada, kas niisugust organisatsiooni nagu Fernwärme Wien tuleb pidada avalikõiguslikuks isikuks direktiivi 2004/17 või direktiivi 2004/18 tähenduses.
In that regard, it should be borne in mind that, as is apparent from paragraph 5 of this judgment, the provisions of the second subparagraph of Article 2(1)(a) of Direct- ive 2004/17 and the second subparagraph of Article 1(9) of Directive 2004/18 contain identical definitions of the concept of ‘body governed by public law’.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 5, on direktiivi 2004/17 artikli 2 lõike 1 punkti a teises lõigus ja direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teises lõigus antud mõistele „avalik-õiguslik isik” ühesugune määratlus.
It is clear from those provisions that a ‘body governed by public law’ is any body which, firstly, was established for the specific purpose of meeting needs in the general interest, not having an industrial or commercial character, secondly, has legal personality and, thirdly, is financed, for the most part, by the State, regional or local authorities, or other bodies governed by public law, or subject to management supervision by those bodies, or having an administrative, managerial or supervisory board, more than half of whose members are appointed by the State, regional or local authorities, or by other bodies governed by public law.
Neist sätteist selgub, et „avalik-õigusliku isiku” all mõistetakse organisatsiooni, mis esiteks on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse või kaubandusega, teiseks on juriidiline isik ja kolmandaks on organisatsioon, mida põhiliselt finantseerib riik, piirkondlikud või kohalikud asutused või muud avalikõiguslikud isikud või mille juhtimist need isikud kontrollivad või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, millesse riik, piirkondlik või kohalik omavalitsus või teised avalikõiguslikud isikud nimetavad üle poole liikmetest.
In accordance with the caselaw of the Court, those three conditions are cumulative (Case C-237/99 Commission v France [2001] ECR I-939, paragraph 40, and the caselaw cited).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt on tegemist kolme kumulatiivse tingimusega (1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-237/99: komisjon vs. Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-939, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Furthermore, since the aim of the directives in relation to awarding public contracts is to avoid, inter alia, the possibility that a body financed or controlled by the State, regional or local authorities or other bodies governed by public law may choose to be guided by considerations other than economic ones, the concept of a ‘body governed by public law’ must be interpreted in functional terms (Case C-337/06 Bayerischer Rundfunk and Others [2007] ECR I-11173, paragraphs 36 and 37, and the caselaw cited).
Lähtuvalt ühenduse riigihankealaste direktiivide eesmärgist välistada muu hulgas võimalus, et riigi rahastatav või riigi kontrolli all olev organisatsioon, kohalikud omavalitsusüksused või teised avalikõiguslikud asutused laseks ennast juhtida muudel kui majanduslikel kaalutlustel, tuleb mõistet „avalik-õiguslik isik” lisaks tõlgendada funktsionaalselt (vt selle kohta 13. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-337/06: Bayerischer Rundfunk, EKL 2007, lk I-0000, punktid 36 ja 37 ja viidatud kohtupraktika).
In the present case, it is common ground that the latter two criteria established by the rules set out in paragraph 36 of the present judgment are fulfilled, given that Fernwärme Wien has legal personality and that the City of Vienna wholly owns the share capital of that entity and monitors its economic and financial management.
Käesolevas asjas on kindel, et siinse kohtuotsuse punktis 36 viidatud õigusaktides kehtestatud kaks viimast tingimust on täidetud, kuna Fernwärme Wien on juriidiline isik ning kogu osalus selles organisatsioonis kuulub Viini linnale, kes kontrollib ka tema majandustegevust ja finantsjuhtimist.
It remains to be considered whether the entity was established specifically to meet needs in the general interest, not having an industrial or commercial character.
Järelikult tuleb uurida, kas see organisatsioon on asutatud üldistes huvides kas ta tegeleb tööstuse või kaubandusega.
With regard, firstly, to the purpose of the establishment of the entity in question and the nature of the needs met, it is appropriate to note that, as is apparent from the documents before the Court, Fernwärme Wien was established specifically for the purpose of supplying district heating to homes, public institutions, offices, undertakings etc. in the City of Vienna by means of the use of energy produced by the destruction of waste.
Mis puudutab esiteks kõnesoleva organisatsiooni asutamist ja selle rahuldatavate huvide olemust, siis tuleb tõdeda, et nagu nähtub Euroopa Kohtule saadetud toimikust, asutati Fernwärme Wien konkreetse eesmärgiga varustada Viini linna territooriumil elamispindu, avalikke asutusi, kontoreid ja ettevõtjaid küttega, milleks kasutatakse jäätmete põletamisel saadavat energiat.
At the hearing before the Court, it was stated that, at present, that heating system serves approximately 250 000 homes, numerous offices and industrial plants and, in practice, all public buildings.
Euroopa Kohtu istungil märgiti, et praegu teenindab see küttesüsteem ligikaudu 250 000 majapidamist, arvukaid kontoreid ja tööstusrajatisi ning praktiliselt kõiki avalikke asutusi.
To provide heating for an urban area by means of an environmentally-friendly process constitutes an aim which is undeniably in the general interest.
Linnastu kütmise tagamine keskkonnahoidlikul meetodil kujutab endast kaheldamatult üldisi huve teenivat eesmärki.
It cannot, therefore, be disputed that Fernwärme Wien was established specifically to meet needs in the general interest.
Järelikult ei ole võimalik kahelda selles, et Fernwärme Wien asutati üldistes huvides.
It is important that they should be needs which, for reasons in the general interest, the State or a regional authority generally chooses to meet itself or over which it wishes to retain a decisive influence (see, to that effect, Case C-360/96 BFI Holding [1998] ECR I-6821, paragraphs 44, 47, 51 and 53, and Joined Cases C-223/99 and C-260/99 Agorà and Excelsior [2001] ECR I-3605, paragraphs 37, 38 and 41).
Oluline on üksnes see, et tegemist on vajadustega, mida riik või territoriaalne omavalitsusüksus on üldistest huvidest tulenevatel põhjustel otsustanud ise rahuldada või mille suhtes nad soovivad säilitada valitsevat mõju (vt selle kohta 10. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-360/96: BFI Holding, EKL 1998, lk I-6821, punktid 44, 47, 51 ja 53 ning 10. mai 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-223/99 ja C-260/99: Agorà ja Excelsior, EKL 2001, lk I-3605, punktid 37, 38 ja 41).