natgillin/translations-raw huggingface dataset:
More particularly, Chisso sent detailed notes (handwritten in Japanese with a translation into English) taken at the cartel meetings in spring and autumn 1995 and 1996 (which reflected
Täpsemalt esitas Chisso üksikasjalikud märkmed (jaapanikeelsed käsitsi kirjutatud märkmed koos ingliskeelse tõlkega), mis olid tehtud 1995. ja 1996. aasta kevadel ning sügisel toimunud kartelli koosolekutel (ja mis kajastasid sihthindade taset, mille kartelliosalised kindlaks määrasid),
Contrary to Hoechst’s contention, those documents were used by the Commission, since a number of pages are referred to in the Decision, in connection, in particular, with the conduct of and the actual results of the joint meetings (see, in particular, footnotes 82, 140, 141, 144 and 150 to the Decision).
Vastupidi Hoechsti väidetele kasutas komisjon neid dokumente, kuivõrd mitmele leheküljele on viidatud otsuses eelkõige seoses ühiste koosolekute käigu ja konkreetsete tulemustega (vt eelkõige otsuse joonealused märkused nr 82, 140, 141, 144 et 150).
Accordingly, those documents were relevant for the purpose of proving, for the purposes of the 1996 Leniency Notice, the ‘cartel’s existence’.
Seega olid need dokumendid 1996. aasta koostööteatise tähenduses „kartelli olemasolu” tõendamiseks asjakohased.
In addition, contrary to Hoechst’s contention, those documents were sufficiently clear, in spite of the fact that an employee of Chisso who had participated in the joint meetings provided further information about them at a meeting held with the Commission’s services on 9 December 1998.
Samuti vastupidi Hoechsti väidetele olid dokumendid piisavalt selged olenemata sellest, et üks Chisso töötaja, kes osales ühistel koosolekutel, andis 9. detsembril 1998 komisjoni talitustega toimunud koosolekul täpsemaid seletusi.
As shown in the minute of that meeting drawn up by the Commission, the information relating to those documents was provided not with a view to their general comprehension but in order to explain certain details connected, in particular, with the use of abbreviations.
Nagu nähtub selle koosoleku protokollist, mille koostas komisjon, ei puuduta kõnealuste dokumentide kohta esitatud täpsustused nende üldist mõistmist, vaid mõningaid lühendite kasutamisega seotud asjaolusid.
Fourth, it must be observed that Hoechst met the Commission’s services on 29 October 1998, that is to say before Chisso, to provide an oral description of the meetings in question.
Neljandaks tuleb märkida, et Hoechst kohtus komisjoni talitustega 29. oktoobril 1998, st enne Chissot, et kirjeldada suuliselt kõnealuseid koosolekuid.
In particular, Hoechst mentioned the participants in the meetings, the approximate duration of the meetings (from the end of the 1970s/beginning of the 1980s until 1995/1996), the frequency of the meetings and their object.
Täpsemalt mainis Hoechst, kes koosolekutel osalesid, kaua koosolekud ligikaudu kestsid (70ndate aastate lõpust/80ndate aastate algusest kuni aastateni 1995/1996), kui tihti koosolekud toimusid ja mis oli nende eesmärk.
However, it must be emphasised that at that meeting Hoechst provided no written document to support its statements.
Siiski tuleb rõhutada, et komisjoni talitustega toimunud kohtumisel ei esitanud Hoechst ühtegi kirjalikku dokumenti, mis oleks tema avaldusi kinnitanud.
In that regard, according to the minute drawn up by the Commission and not contested by Hoechst, Hoechst’s representative mentioned ‘the great difficulties which Nutrinova had in finding all the relevant details of those meetings’.
Komisjoni koostatud protokolli kohaselt, mida Hoechst ei ole vaidlustanud, mainis Hoechsti esindaja selles suhtes, et „Nutrinoval oli suuri raskusi nende koosolekutega seotud kõikide asjakohaste andmete ülesleidmisel”.
In the same minute, moreover, it is stated that ‘the object of those meetings was to share customers or fix prices, within the strict meaning of the word’ and that ‘no monitoring system existed’ or again that Hoechst’s lawyer ‘was categoric about the fact that the level of the agreements at those meetings was moderate and not typical of a price-fixing or market-sharing cartel’.
Samas protokollis on lisaks märgitud, et „[k]oosolekute eesmärk ei olnud klientide jagamine ega hindade kindlaksmääramine nende terminite ranges tähenduses” ja et „[j]ärelevalvesüsteem puudus” ning et Hoechsti advokaat „väitis kategooriliselt, et koosolekutel sõlmitud kokkulepete tase oli mõõdukas ja ebatüüpiline kartelli puhul, mis puudutab hindade kindlaksmääramist või klientide jagamist”.
Likewise, in the minute of the meeting of 29 October 1998 drawn up by Hoechst, it is stated that ‘the discussions between Hoechst/Nutrinova and the Japanese were not about customer-sharing, agreements on calls for tenders or price-fixing in the strict sense of the term’.
Samamoodi on täpsustatud 29. oktoobri 1998. aasta koosoleku protokollis, mille koostas Hoechst, et „Hoechsti/Nutrinova ja jaapanlaste vahelised vaidlused ei puudutanud klientide jagamist, hankekartelle ega hindade kindlaksmääramist nende terminite ranges tähenduses”.
At no time during the meeting of 29 October 1998 did Hoechst state that the joint meetings had the object of allocating sales volume quotas for Europe to the undertakings concerned, or that a system for monitoring the meetings had been set up, as was concluded in the Decision, in Article 1 of the operative part, on the basis of the statement of objections, without those elements being disputed by Hoechst.
Hoechst ei täpsustanud 29. oktoobri 1998. aasta koosolekul kordagi, et ühiste koosolekute eesmärk oli anda asjaomastele ettevõtjatele koguselisi müügikvoote Euroopas ja et sisse oli seatud koosolekute tulemuste rakendamise üle järelevalve teostamise süsteem, nagu otsuse resolutiivosa artiklis 1 vastuväiteteatise alusel ometi tuvastati, ilma et Hoechst oleks nendele faktidele vastu vaielnud.
As regards the sales quotas, Hoechst mentioned only in the minute referred to above, under the heading ‘rate of increase’, that ‘competitors had discussions on the way in which they see market growth and which would be capable of supplying increased demand’.
Müügikvootide kohta mainis Hoechst eespool viidatud protokollis märke „kasvumäär” all üksnes, et „konkurendid vaidlevad selle üle, kuidas nad näevad ette turu kasvu ja kes on võimeline suurenenud nõudlust rahuldama”.
Last, Hoechst stated in its minute of the meeting of 29 October 1998 that ‘the meetings were not organised systematically and that the agenda were very similar’.
Lõpuks täpsustas Hoechst 29. oktoobri 1998. aasta koosoleku protokollis, et „ [k] oosolekuid ei korraldatud süstemaatiliselt ja nende päevakorrad olid väga sarnased”.
It follows from all of those factors that, first, at the meeting of 13 November 1998 Chisso provided a detailed description of the activities and functioning of the cartel.
Kõigist neist asjaoludest tuleneb, et esiteks esitas Chisso 13. novembri 1998. aasta koosolekul üksikasjaliku kirjelduse kartelli tegevuse ja toimimise kohta.
Second, Chisso’s description was supported by documentary evidence which was relevant for the purpose of proving the cartel’s existence.
Teiseks toetasid Chisso esitatud kirjeldust dokumentaalsed tõendid, mis olid kartelli olemasolu tõendamiseks asjakohased.
Third, it follows from the meeting of 29 October 1998 that Hoechst did indeed give an account of the meetings in question, but that that account was less detailed than Chisso’s, it did not
Kolmandaks nähtub 29. oktoobri 1998. aasta koosolekust, et Hoechst küll andis ülevaate asjaomastest koosolekutest, kuid esiteks ei olnud see ülevaade sama üksikasjalik kui Chisso oma ja teiseks ei kajas-
In the light of the foregoing, it must be concluded that the Commission did not make a manifest error of assessment when it considered that Chisso had been the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Eelnevat silmas pidades tuleb järeldada, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta leidis, et Chisso oli esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid kartelli olemasolu kohta.
None of the arguments put forward by Hoechst can upset that conclusion.
Mitte ükski Hoechsti argumentidest ei lükka seda järeldust ümber.
As regards the fact that the Commission promised Chisso at the meeting of 13 November 1998 that it would warn it if any other undertakings were overtaking it, and as already stated in the context of the analysis of the first plea, that fact cannot affect the finding of fact that Chisso was, on the occasion of that meeting, the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel.
Mis puudutab asjaolu, et komisjon andis Chissole 13. novembri 1998. aasta koosolekul lubaduse teda hoiatada, kui teised ettevõtjad temast ette jõuavad, siis – nagu juba esimese väite analüüsimisel märgiti – ei saa see mõjutada fakti, et Chisso oli selle koosoleku ajal esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid kartelli olemasolu kohta.
As regards the fact that the Commission bluntly refused to recognise Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation, in particular the evidence provided by Hoechst during the meeting of 29 October 1998, it must be observed that, at recital 5 to the Decision, the Commission expressly states that at a meeting on 29 October 1998 between the legal representatives of Hoechst and Nutrinova and the Commission services, an oral description of the product market, the producers, market shares, the proceedings in the United States and the cartel’s activity was provided.
Mis puudutab asjaolu, et komisjon keeldus järsult tunnustamast koostööna Hoechsti suulisi ütlusi, täpsemalt teavet, mille Hoechst esitas 29. oktoobri 1998. aasta koosolekul, siis tuleb märkida, et otsuse põhjenduses 5 märgib komisjon sõnaselgelt, et 29. oktoobril 1998 Hoechsti ja Nutrinova advokaatide ning komisjoni talituste vahel peetud koosolekul kirjeldati suuliselt asjaomast turgu, tootjaid, turuosasid, menetlust Ühendriikides ja kartelli tegevust.
At no point in the Decision is it stated that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was not taken into account.
Otsuses ei ole kuskil täpsustatud, et Hoechsti poolt 29. oktoobri 1998. aasta koosolekul antud suulisi ütlusi ei võetud arvesse.
The fact that the Commission was able to take the view, at a particular time during the proceedings, that Hoechst’s cooperation did not satisfy the requirements of the 1996 Leniency Notice does not alter the finding that Hoechst’s oral contribution at the meeting of 29 October 1998 was ultimately taken into account in the context of the Decision.
Asjaolu, et komisjon võis menetluse teatavas staadiumis leida, et Hoechsti koostöö ei vasta 1996. aasta koostööteatise nõuetele, ei muuda järeldust, mille kohaselt võeti Hoechsti poolt 29. oktoobri 1998. aasta koosolekul antud suulisi ütlusi otsuses lõpuks arvesse.
In any event, it must be observed that Hoechst refers in its written submissions to a letter from the Commission dated 19 January 1999 in which the Commission stated:
Igal juhul tuleb märkida, et Hoechst viitab esitatud menetlusdokumentides komisjoni 19. jaanuari 1999. aasta kirjale, milles on täpsustatud järgmist:
‘The Commission services can only take note that your position has been reversed and that Nutrinova does not now intend to cooperate in the terms of [the 1996 Leniency Notice] … Such information on sorbates as has been delivered by Nutrinova to date cannot be considered to have been provided within the framework of this Notice.’
„Komisjoni talitused võivad üksnes teadmiseks võtta teie seisukoha muutumise ja asjaolu, et Nutrinova ei kavatse enam koostööteatise kohaselt koostööd teha […] Teavet sorbaatide kohta, mille Nutrinova siiani on esitanud, ei saa käsitada esitatuna kõnealuse teatise raames.”
It must be observed in that regard that at the meeting with the Commission’s services on 29 October 1998 Hoechst hoped to be able to provide a written contribution by the end of 1998.
Selle kohta tuleb märkida, et 29. oktoobril 1998 komisjoni talitustega peetud koosolekul avaldas Hoechst lootust, et ta on võimeline esitama kirjalikke tõendeid 1998. aasta lõpuks.
However, in a letter of 21 December 1998, to which the Commission specifically responds in the letter of 19 January 1999, Hoechst stated, in addition to the fact that cooperation by means of oral testimony could not be contemplated, the following:
Kuid 21. detsembri 1998. aasta kirjas, millele komisjon vastas just 19. jaanuari 1999. aasta kirjaga, märkis Hoechst lisaks sellele, et koostöö suuliste ütluste vormis ei ole võimalik, järgmist:
‘Unfortunately, we cannot keep our promise of providing you with a full report of the facts by the end of this year … With the proceedings in the [United States] remaining open, we have been advised by [United States] counsel that a full disclosure to the Commission as initially contemplated in our discussions in October would seriously compromise the interests of Nutrinova (and certain individuals) in the [United States].’
„Kahjuks ei saa me pidada oma lubadust esitada teile faktidest täielik ülevaade […] aasta lõpuks. Kuna Ühendriikides on menetlus jätkuvalt pooleli, teatas meie nõustaja Ühendriikides, et asjaolude täielik avaldamine komisjonile, nagu me oktoobris toimunud vestluste käigus algselt kavandasime, ohustaks tõsiselt Nutrinova (ning mõnede tema liikmete) huve Ühendriikides.”
It follows that Hoechst clearly indicated that at that stage of the proceedings it was unable to cooperate further with the Commission, whether in the form of written cooperation or by oral testimony.
Sellest nähtub, et Hoechst teatas selgelt, et menetluse selles staadiumis on tal võimatu komisjoniga edasist koostööd teha, olgu siis kirjalikus või suuliste ütluste vormis.
In those circumstances, the Commission cannot be criticised for having taken the view, at that stage of the proceedings, that Hoechst was not fully cooperating and that, accordingly, the previous acts of cooperation could, where appropriate, be considered insufficient in the context of the 1996 Leniency Notice.
Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta võis menetluse selles staadiumis leida, et Hoechst ei tee täielikult koostööd ning et sellises olukorras võib varasemat koostööd pidada 1996. aasta koostööteatise seisukohast ebapiisavaks.
Hoechst’s position was subsequently reiterated in a letter of 28 January 1999, in which it stated:
Hoechst kordas oma seisukohta seejärel 28. jaanuari 1999. aasta kirjas, milles ta täpsustas:
‘Nutrinova whilst wishing to cooperate fully and immediately with the Commission cannot do so at present without creating serious and unbearable risks for itself and its current and/or former employees under [United States] law.’
„Kuigi Nutrinova soovib jätkuvalt komisjoniga täielikku ja kohest koostööd teha, ei saa ta seda hetkel teha, ilma et ta tekitaks seeläbi Ühendriikide õiguse alusel endale ja oma praegustele ja/või endistele töötajatele tõsist ja talumatut ohtu.”
The fact that the Commission, in a telephone conversation on 5 March 1999 or by letter dated 29 March 1999, stated that a new oral contribution would not be sufficient was the result of uncertainty as to Hoechst’s cooperation at that stage of the proceedings and was intended to draw Hoechst’s attention to the fact that, in order to benefit from the 1996 Leniency Notice, it must adduce further probative evidence of the existence of the cartel.
Asjaolu, et komisjon täpsustas 5. märtsi 1999. aasta telefonivestluses või 29. märtsi 1999. aasta kirjas, et uued suulised ütlused ei oleks piisavad, tulenes sellest, et Hoechsti koostöö osas valitses menetluse selles staadiumis ebakindlus, ning Hoechsti tähelepanu taheti juhtida sellele, et 1996. aasta koostööteatisele tuginemiseks peab ta esitama kartelli olemasolu kohta rohkem tõendeid.
It follows from those considerations that, in the Decision, the Commission ultimately accepts Hoechst’s oral contributions as acts of cooperation and that, in any event, the Commission’s position during the administrative procedure was the result of uncertainty as to Hoechst’s effective cooperation at the beginning of the proceedings, Hoechst having stated, initially, that it could not be contemplated that its employees would provide testimony before the Commission.
Nendest kaalutlustest nähtub, et lõpuks käsitles komisjon otsuses Hoechsti suulisi ütlusi koostööna ning et igal juhul tulenes komisjoni seisukoht haldusmenetluses Hoechsti tegeliku koostöö ebakindlusest menetluse alguses, kuna Hoechst oli lisaks alguses täpsustanud, et ta ei näe ette, et tema töötajad võiksid komisjonile ütlusi anda.
For all of those reasons, the arguments put forward in the context of the eighth plea must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb kaheksanda väite raames esitatud argumendid tagasi lükata.
In those circumstances, there is no need to examine Hoechst’s ninth plea, since, as it was not the first undertaking to adduce decisive evidence of the existence of the cartel, Hoechst could not expect to obtain a greater reduction in its fine than that granted under Section D of the 1996 Leniency Notice, namely 50% of the amount of the fine that would have been imposed if it had not cooperated.
Neil asjaoludel ei ole vaja Hoechsti üheksandat väidet läbi vaadata, sest kuna ta ei olnud esimene ettevõtja, kes esitas määravaid tõendeid kartelli olemasolu kohta, ei saanud Hoechst loota trahvi vähendamist suuremas ulatuses kui see, mille võrra tema trahvi vähendati 1996. aasta koostööteatise D osa alusel, st 50% trahvisummast, mis talle oleks määratud koostöö puudumisel.
However, it must be observed that certain procedural irregularities can sometimes justify a reduction in the fine even though they cannot lead to the annulment of the contested decision (see, to that effect, Baustahlgewebe v Commission, paragraph 211 above, paragraphs 26 to 48, and Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied and Technische Unie v Commission, paragraph 216 above, paragraphs 436 to 438).
Siiski tuleb märkida, et teatavad menetlusnormide rikkumised võivad mõnikord õigustada trahvi vähendamist, isegi kui need ei saa kaasa tuua vaidlustatud otsuse tühistamist (vt selle kohta eespool punktis 211 viidatud kohtuotsus Baustahlgewebe vs. komisjon, punktid 26–48, ja eespool punktis 216 viidatud kohtuotsus Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie vs. komisjon, punktid 436–438).
In this case, it is necessary to take account of the breach of the principles of sound administration and equal treatment in the application of the 1996 Leniency Notice, established at paragraph 137 above, and on which Hoechst also relied in the eighth and ninth pleas.
Käesolevas asjas tuleb arvesse võtta 1996. aasta koostööteatise kohaldamisel toimepandud hea halduse tava ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, mis tuvastati eespool punktis 137 ja millele Hoechst viitas ka kaheksanda ja üheksanda väite raames.
Accordingly, in light of the importance of the observance by the Commission of those principles in administrative procedures, and in the exercise of its unlimited jurisdiction, the Court decides to reduce the fine imposed on Hoechst by 10%.
Pidades silmas seda, kui tähtis on kõnealuste põhimõtete komisjonipoolne järgimine haldusmenetluses, ja teostades oma täielikku pädevust, otsustab Esimese Astme Kohus vähendada Hoechstile määratud trahvi 10% võrra.
The specific consequences of that adjustment will be determined below.
Muutmise konkreetsed tagajärjed määratakse kindlaks edaspidi.
H — The 11th plea, alleging breach of the principle non bis in idem
H – Üheteistkümnes väide non bis in idem põhimõtte rikkumise kohta
At recitals 314 to 316 to the Decision, the Commission states, in substance, that the exercise by the United States (or any nonmember country) of its jurisdiction against a cartel can in no way limit or exclude the Commission’s jurisdiction under Community competition law.
Komisjon täpsustab otsuse põhjendustes 314–316 sisuliselt, et asjaolu, et Ühendriigid (või mis tahes kolmas riik) teostavad kartelli suhtes oma pädevust, ei tohiks mingil viisil piirata ega välistada komisjoni pädevust, mis tuleneb ühenduse konkurentsiõigusest.
More importantly, the Commission has no intention in any event of imposing penalties on the undertakings concerned for the same facts as the United States and Canadian authorities.
Pealegi ei kavatse komisjon karistada asjaomaseid ettevõtjaid samade tegude eest kui Ühendriikide ja Kanada ametivõimud.
Likewise, the proceedings conducted and the sanctions imposed by the Commission, on the one hand, and the United States and Canadian authorities, on the other hand, clearly do not pursue the same objectives.
Samuti ei taotle ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt Ühendriikide ja Kanada ametivõimude läbiviidud menetlused ja määratud karistused ilmselgelt samu eesmärke.
Hoechst contends that the Commission breached the principle non bis in idem when, at recital 315 to the Decision, it considered that it was not required to deduct the penalty imposed in the United States in the same case.
Hoechst leiab, et komisjon rikkus non bis in idem põhimõtet, kui ta leidis otsuse põhjenduses 315, et sama juhtumi eest Ühendriikides määratud kriminaalkaristust ei tule maha arvata.
Hoechst asserts that the Commission expressed the view that, in any event, the principle non bis in idem cannot be applied in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Komisjon väljendas arvamust, et non bis in idem põhimõtet ei saa mingil juhul kohaldada ühenduse ja Ühendriikide kartelliõiguse vahelise suhte puhul.
In Hoechst’s submission, no judgment to date has stated that the principle non bis in idem could never be applied in such circumstances.
Hoechsti sõnul ei ole aga seni üheski kohtuotsuses täpsustatud, et non bis in idem põhimõtet ei või kunagi sellises olukorras kohaldada.
More specifically, Hoechst infers from the grounds of the judgment in Case 7/72 Boehringer Mannheim v Commission [1972] ECR 1281 that the principle non bis in idem is applicable in the context of the relationship between Community law and United States law on cartels.
Täpsemalt järeldab Hoechst Euroopa Kohtu 14. detsembri 1972. aasta otsuse kohtuasjas 7/72: Boehringer Mannheim vs. komisjon (EKL 1972, lk 1281) põhjendustest, et non bis in idem põhimõte on kohaldatav ühenduse ja Ühendriikide kartelliõiguse vahelise suhte puhul.
Furthermore, the second sentence of the summary of the judgment in that case states that ‘[t]he fact that the Commission takes into account a penalty imposed by the authorities of a third State presupposes that the facts established against the undertaking accused by the Commission, on the one hand, and the authorities of the third State in question, on the other, are identical’.
Euroopa Kohtu otsuse kokkuvõtte teises lauses on täpsustatud, et „kolmanda riigi ametivõimude määratud karistuse võimalik arvessevõtmine komisjoni poolt eeldab, et komisjoni ning kõnealuse kolmanda riigi ametivõimude poolt ettevõtjale süüks arvatavad asjaolud on samad”.
In the present case, the Commission does not dispute that the penalties imposed on Hoechst in the United States concerned a situation of fact identical to that forming the basis of the Decision.
Käesolevas asjas ei vaidle komisjon vastu sellele, et Hoechstile Ühendriikides määratud karistused puudutavad faktilist olukorda, mis on otsuse aluseks oleva olukorraga identne.
In that regard, in the Decision, the Commission makes no comment on the elements of the joint meetings and the agreements which related to non-European markets.
Komisjon vaikib otsuses ühiste koosolekute aspektidest ja kokkulepetest, mis puudutavad väljaspool Euroopat asuvaid turge.
However, at recitals 4, 65 to 72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 and 450 to the Decision the Commission clearly indicates that the infringement was a single infringement.
Otsuse põhjendustes 4, 65–72, 81, 90, 92, 100, 107, 120, 121, 138, 217, 232, 246, 349, 352, 397 ja 450 esitab komisjon siiski selgeid tõendeid selle kohta, et tegemist on ühe rikkumisega.