natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Directive 85/577 does not require wider protection, which would leave a consumer who was aware of his right of cancellation free, to a disproportionate extent, to choose
Direktiiv 85/577 ei nõua ulatuslikumat kaitset, millega jäetaks tarbijale, keda on teavitatud tema taganemisõigusest, ebaproportsionaalne võimalus vabalt valida kõige
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 the most appropriate moment to call the contractual relationship into question.
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-412/06 sobivam hetk oma lepingulise suhte kahtluse alla seadmiseks.
To my mind, the absence of any timelimit on the right of cancellation where the consumer was aware of his right clearly goes beyond the objective which the directive sought to attain.
Taganemisõiguse mis tahes ajalise piirangu puudumine juhul, kui tarbija sai oma õigusest teada, läheb minu arvates ilmselgelt kaugemale direktiivis ette nähtud eesmärgist.
Protection of the consumer does not rule out the possibility of a timelimit on the right of cancellation, inasmuch as Article 5(1) of Directive 85/577 expressly provides for such a possibility where the information required under the directive is supplied in accordance with the conditions laid down therein.
Tarbija kaitsmine ei välista tema taganemisõiguse piiramist, kuna artikli 5 lõige 1 näeb sõnaselgelt ette sellist võimalust juhul, kui on tagatud direktiivis nõutud teavitamine selles ette nähtud tingimuste kohaselt.
Thus, even if the information is supplied to the consumer late and by means other than those provided for in the directive, the object- ive of protecting the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises will not be affected.
Samuti, isegi kui teave jõuab tarbijani hilinemisega ja muul viisil, kui direktiivis ette nähtud, ei mõjuta need asjaolud eesmärki kaitsta tarbijat väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral.
Certainly, it seems difficult to me to claim, as the German Government does, that those directives constitute, together with the doorstep selling directive, a ‘package of protection’ implying, in the interests of legal consistency, that there must necessarily be a three-month timelimit on the exercise of the right of cancellation.
Tõsi küll, minu meelest on raske nõustuda Saksa valitsusega, et nimetatud direktiivid moodustavad koos koduuksetehingute direktiiviga „kaitsepaketi”, millest õiguse järjepidevuse huvides tuleneb, et kõnealuse õiguse kasutamine on tingimata piiratud kolme kuuga.
15The distinguishing feature of Directive 85/577 is the need for a higher level of protection of the consumer once he is in physical contact with the seller who may therefore exercise a greater influence on him.
15Käesolevas asjas käsitletav direktiiv on erinev selle poolest, et see puudutab tarbija tugevdatud kaitse vajadust olukorras, kus ta kohtub näost-näkku müüjaga, kelle mõju tarbija sellisel juhul tugevamini tunnetab.
16 That view seems to have been confirmed by the Court in Heininger when it decided that, in a doorstep-selling situation, a limit on the right of cancellation may be relied on against the consumer only from the time at which the latter becomes aware of the existence of his right.
16Seda arvamust tundub kinnitavat Euroopa Kohus eespool viidatud Heiningeri kohtuotsuses, milles ta sedastab, et koduuksetehingu korral saab tarbija suhtes rakendada taganemisõiguse piiramist üksnes alates hetkest, mil tarbija on teadlik selle õiguse olemasolust.
None the less, it cannot be denied that those directives suggest the existence of a principle common to the laws of the Member States, and which is also found at Community level, to the effect that a timelimit should be placed on the exercise of a right which has not been exercised during a period such that a doubt arises as to whether it will ever be exercised by the person entitled to it.
Sellegipoolest ei saa eitada, et nendel direktiividel on suundumus kinnitada liikmesriikide õiguskordadele ühise ja ka ühenduse tasandil esineva põhimõtte olemasolu, millega nähakse ette ajaline piirang õiguse kasutamisele juhul, kui seda ei kasutatud teatava aja jooksul, mille tõttu on alust kahelda, kas selle õiguse omanik seda kunagi kasutab.
Thus, once it has been established that the consumer became aware — or could have
Lisaks, osaajalisi lepinguid puudutava direktiivi 94/47/EÜ 13ja sidevahendi abil sõlmitud lepinguid puudutava direktiivi 97/7/EÜ 14 sätetes on selgelt ette nähtud
Moreover, Directives 94/47/EC 13and 97/7/EC 14, dealing with timeshare and distance contracts respectively, expressly fix a timelimit beyond which the right of cancellation my not be exercised even if no information has been supplied concerning that right.
Seega, kui on kindlaks tehtud, et tarbija sai teada oma õigustest — või tal oli võimalik tähtaeg, pärast mida ei ole taganemisõigust enam võimalik kasutada, isegi kui sellest õigusest ei ole teavitatud.
15 — The three-month timelimit is laid down both in the context of Directive 94/47 (in the second indent of the first subparagraph of Article 5) and in the context of Directive 97/7 (fourth sentence of Article 6(1)).
15 — Kolmekuuline tähtaeg on ette nähtud nii direktiivi 94/47 artikli 5 esimese lause punkti 1 teises taandes kui ka direktiivi 97/7 artikli 6 lõike 1 neljandas lauses.
13 — Directive 94/47/EC of the European Parliament and of the Council of 26 October 1994 on the protection of purchasers in respect of certain aspects of contracts relating to the purchase of the right to use immovable properties on a timeshare basis (OJ 1994 L 280, p. 83).
13 — Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 1994. aasta direktiiv ostjate kaitse kohta, mis puudutab kinnisvara osaajalise kasutamise õiguse ostulepingute teatavaid aspekte (ELT L 280, lk 83; ELT eriväljaanne 13/13, lk 315).
16 — Thus, it has been pointed out that ‘the [Community] legislature has found that being in possession of all objective data concerning a transaction does not prevent the consumer being won over by a contracting party who knows very well — and such is the art of his profession — how to be convincing’, in N. Rzepecki, Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires, Aix-en-Provence, 2002, p. 100.
14 — Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (ELT L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319).
HAMILTON assessed independently of the date at which the contract was concluded or at which the contractual obligations were performed in full.
Seda nõuet hinnatakse sõltumatult lepingu sõlmimise või täieliku täitmise kuupäevast.
Thus, national legislation which fixes the starting point of the timelimit during which the right of cancellation may be exercised as the time at which both parties have performed in full their contractual obligations, even if the consumer has not become aware of his right, cannot attain the objectives of Directive 85/577.
Samuti ei saa direktiivi 85/577 eesmärkidele vastata siseriiklikud õigusnormid, millega määratakse taganemisõiguse kasutamise tähtaja alguspunktiks hetk, mil pooled on lepingu täies ulatuses täitnud, samas kui tarbija ei olnud oma õigusest teadlik.
become aware — of his right, it could be said that there is a principle common to the laws of the Member States according to which both the fairness of commercial transactions and the stability of legal relations imply that in the context of the discretion conferred on them under the third paragraph of Article 4 of Directive 85/577, the Member States may fix a timelimit within which cancellation may be validly exercised, starting from the time — however late that may be — at which the information was received by the consumer.
nendest teada saada —, võib järeldada, et on olemas liikmesriikide õiguskordadele ühine põhimõte, mille kohaselt eeldavad nii hea äritava kui ka õigussuhete stabiilsus, et riigid saaksid neile direktiivi 85/577 artikli 4 kolmandas lõigus antud hindamisruumi raames määrata kindlaks tähtaja, mille jooksul võib õiguspäraselt lepingust taganeda, alates hetkest, kui tarbija on teabe kätte saanud, isegi kui see toimub hilinemisega.
The answer to the questions referred by the national court should therefore be that Directive 85/577 must be interpreted as meaning that a limit on the right of cancellation may be relied on against the consumer only from the time at which he became aware, or could have become aware, of his right. That condition must be
Seetõttu tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele vastata, et direktiivi 85/577 tuleb tõlgendada nii, et taganemisõiguse piiramist saab kohaldada tarbija vastu vaid alates sellest hetkest, mil ta sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada.
On the other hand, the first and third paragraphs of Article 4 and Article 5(1) of Directive 85/577 do not preclude the Member States from fixing, in the exercise of their discretion, a timelimit during which the right of cancellation may be exercised, starting from the time at which it is established that the consumer became aware, or could have become aware, of his right.
Seevastu direktiivi 85/577 artikli 4 esimene ja kolmas lõik ja artikli 5 lõige 1 ei keela liikmesriikidel oma hindamisruumi raames määratleda aega, mille jooksul taganemisõigust saab õiguspäraselt kasutada, alates hetkest, mil on tõendatud, et tarbija sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada.
In the light of the foregoing considerations, I propose that the Court of Justice give the following reply to the questions referred for a preliminary ruling by the Oberlandesgericht Stuttgart:
Võttes arvesse eespool toodud kaalutlusi, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberlandesgericht Stuttgarti esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
‘Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises must be interpreted as
„Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral tuleb tõlgendada nii, et see välistab
OPINION OF MR POIARES MADURO — CASE C-412/06 meaning that it does not permit a limit on the right of cancellation to be relied on against the consumer if he has not received information concerning his right or if that information is incorrect.
KOHTUJURIST POIARES MADURO ETTEPANEK — KOHTUASI C-412/06 taganemisõiguse kasutamise ajalise piiramise kohaldamise tarbija vastu juhul, kui tarbijat ei ole teavitatud või tema puuduliku teavitamise korral.
On the other hand, Articles 4 and 5 of Directive 85/577 do not preclude the Member States from fixing, in the exercise of their discretion, a timelimit during which the right of cancellation may be exercised, starting from the time at which it is established that the consumer became aware, or could have become aware, of his right.’
Seevastu direktiivi 85/577 artiklid 4 ja 5 ei keela liikmesriikidel määratleda oma hindamisruumi raames aega, mille jooksul taganemisõigust saab õiguspäraselt kasutada, alates hetkest, mil on kindlaks tehtud, et tarbija sai oma õigusest teada või võis sellest teada saada.”
REFERENCE for a preliminary ruling under Article 234 EC, from the Oberlandesgericht Stuttgart (Germany), made by decision of 2 October 2006, received at the Court on 10 October 2006, in the proceedings
Kohtuasjas C-412/06, mille ese on EÜ artikli 234 alusel Oberlandesgericht Stuttgarti (Saksamaa) 2. oktoobri 2006. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 10. oktoobril 2006, menetluses
Advocate General: M. Poiares Maduro, Registrar: B. Fülöp, Administrator, having regard to the written procedure and further to the hearing on 20 September 2007, after considering the observations submitted on behalf of:
KOHTUOTSUS 10.4.2008 — KOHTUASI C-412/06 kohtujurist: M. Poiares Maduro, kohtusekretär: ametnik B. Fülöp, arvestades kirjalikus menetluses ja 20. septembri 2007. aasta kohtuistungil esitatut, arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
— Volksbank Filder eG, by M. Siegmann and J. Höger, Rechtsanwälte,
— Volksbank Filder eG, esindajad: advokaadid M. Siegmann ja J. Höger,
— the Commission of the European Communities, by A. Aresu and V. Kreuschitz, acting as Agents, after hearing the Opinion of the Advocate General at the sitting on 21 November 2007,
— Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: A. Aresu ja V. Kreuschitz, olles 21. novembri 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
HAMILTON gives the following
HAMILTON on teinud järgmise otsuse
This reference for a preliminary ruling relates to the interpretation of Council Directive 85/577/EEC of 20 December 1985 to protect the consumer in respect of contracts negotiated away from business premises (OJ 1985 L 372, p. 31; ‘the doorstep selling directive’).
Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 262; edaspidi „koduukselepingute direktiiv”) tõlgendamist.
The reference has been made in the course of proceedings between Ms Hamilton and Volksbank Filder eG (‘Volksbank’) concerning an application for annulment of a loan contract and repayment of the interest paid.
Taotlus on esitatud A. Hamiltoni ja Volksbank Filder eG (edaspidi „Volksbank”) vahelises kohtuvaidluses laenulepingu tühistamise ja makstud intresside tagastamise üle.
The fourth recital in the preamble to the doorstep selling directive states as follows:
Koduukselepingute direktiivi põhjendus 4 sätestab:
‘… the special feature of contracts concluded away from the business premises of the trader is that as a rule it is the trader who initiates the contract negotiations, for
„[…] väljaspool ettevõtja äriruume sõlmitud lepingute tunnusjooneks on asjaolu, et läbirääkimised lepingu sõlmimiseks algatab üldjuhul ettevõtja ning tarbija ei ole
According to the fifth recital in the preamble to the directive:
Selle direktiivi põhjenduse 5 kohaselt:
‘… the consumer should be given a right of cancellation over a period of at least seven days in order to enable him to assess the obligations arising under the contract’.
„[…] tarbijale tuleks anda õigus vähemalt seitsme päeva jooksul leping tühistada, et võimaldada tal hinnata lepingust tulenevaid kohustusi”.
Article 1(1) of the doorstep selling directive provides as follows:
Kõnealuse direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab:
‘This Directive shall apply to contracts under which a trader supplies goods or services to a consumer and which are concluded:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse lepingute suhtes, mille alusel ettevõtja tarnib tarbijale kaupa või osutab teenuseid ning mis on sõlmitud:
— during a visit by a trader:
— ettevõtja külastuse ajal: i) selle tarbija või mõne teise tarbija koju […];
…, where the visit does not take place at the express request of the consumer.’
[…] kusjuures külastus ei toimu tarbija selgesti väljendatud kutsel.”
Article 4 of the directive provides that:
Sama direktiivi artikkel 4 sätestab:
Such notice shall be dated and shall state particulars enabling the contract to be identified.
Teade peab sisaldama kuupäeva ja lepingu kindlaksmääramist võimaldavaid üksikasju.
(a) in the case of Article 1(1), at the time of conclusion of the contract;
Teade antakse tarbijale: a) artikli 1 lõikega 1 sätestatud juhul lepingu sõlmimise ajal;
Article 5 of the doorstep selling directive provides as follows:
Koduukselepingute direktiivi artikkel 5 sätestab:
The consumer shall have the right to renounce the effects of his undertaking by sending notice within a period of not less than seven days from receipt by the consumer of the notice referred to in Article 4, in accordance with the procedure laid down by national law.
Tarbija võib siseriiklike õigusaktidega sätestatud korras loobuda võetud kohustusest, saates asjakohase teate vähemalt seitsme päeva jooksul alates artiklis 4 nimetatud teate kättesaamisest. […]
According to Article 7 of the directive:
Kõnealuse direktiivi artikkel 7 sätestab:
‘If the consumer exercises his right of renunciation, the legal effects of such renunciation shall be governed by national laws, particularly regarding the reimbursement of payments for goods or services provided and the return of goods received.’
„Kui tarbija kasutab loobumisõigust, reguleeritakse kõnealuse loobumise õiguslikke tagajärgi siseriiklike õigusaktidega, eelkõige tarnitud kauba või osutatud teenustega seotud maksete hüvitamist ja vastuvõetud kauba tagastamist.”
Article 8 of the doorstop selling directive provides as follows:
Sama direktiivi artikli 8 kohaselt:
‘This Directive shall not prevent Member States from adopting or maintaining more favourable provisions to protect consumers in the field which it covers.’
„Käesolev direktiiv ei takista liikmesriike vastu võtmast või säilitamast tõhusamaid tarbijakaitsesätteid direktiiviga reguleeritavas valdkonnas.”
‘If such notice is not given, the consumer’s right of cancellation [Widerruf] shall not lapse until one month after both parties have performed in full their obligations under the agreement.’
„Sellise teabe esitamata jätmise korral lõppeb kliendi taganemisõigus („Widerruf”) alles ühe kuu möödumisel pärast seda, kui mõlemad pooled on oma kohustused täies ulatuses täitnud.”
In the application of that provision, incorrect information is equivalent to no information.
Nimetatud sätte kohaldamisel on ebatäpne teave samaväärne teabe puudumisega.
On 17 November 1992, Ms Hamilton signed, at her home, a contract for a loan with a bank — whose rights were acquired by Volksbank — in order to finance the acquisition of shares in a real property fund (‘the loan contract at issue’).
A. Hamilton kirjutas 17. novembril 1992 oma kodus alla laenulepingule pangaga, kelle õigusjärglane on Volksbank, eesmärgiga rahastada kinnisvarafondi osakute ostmist (edaspidi „laenuleping”).
In accordance with the Law on consumer credit (Verbraucherkreditgesetz) of 17 December 1990 (BGBl.
Vastavalt 17. detsembri 1990. aasta Verbraucherkreditgesetz’ile (tarbijakrediidi seadus, BGBl.
I 1990, p. 2480) that contract contained the following notice concerning the right of cancellation: ‘[i]f the borrower has received the loan, cancellation shall be deemed not to have taken place unless he repays the loan either within two weeks of giving notice of cancellation or within two weeks of the paying out of the loan’.
I 1990, lk 2840) oli kõnealuses lepingus kirjas järgmine teave taganemisõiguse kohta: „[k]ui laenusaaja on laenu kätte saanud, loetakse, et kui laenusaaja ei maksa laenu tagasi kahe nädala jooksul pärast taganemise avaldamist või laenu väljamaksmist, ei ole ta lepingust taganenud”.
On 16 December 1992, the employees of Volksbank’s predecessor signed the contract in question and paid the amount of the loan to Ms Hamilton, who later began to pay interest on the loan.
Selle panga töötajad, kelle õigusjärglane on Volksbank, kirjutasid 16. detsembril 1992 kõnealusele lepingule alla, pank maksis A. Hamiltonile laenusumma välja ning viimane hakkas seejärel tasuma laenu intresse.
Since the promoter of the real property fund in which Ms Hamilton had bought shares filed for bankruptcy in 1997, there was a significant reduction in the monthly distributions from the fund, which had covered a substantial part of the interest payable under the loan contract at issue.
Kuna äriühing, kes haldas kinnisvarafondi, mille osakuid A. Hamilton oli ostnud, esitas 1997. aastal pankrotiavalduse, vähenes märgatavalt fondi kuutulu, mis kattis põhiosa asjaomase laenulepingu intressidest.
Ms Hamilton therefore decided to reschedule her debt by concluding a building society savings contract and taking out a bridging loan with the effect that, at the end of April 1998, she had entirely repaid the loan to Volksbank’s predecessor, which, consequently, returned the security for the loan.
A. Hamilton otsustas seetõttu võla ümber korraldada ehitus-säästulepingu sõlmimise ja vahepealse laenu võtmise teel, nii et 1998. aasta aprillikuu lõpuks oli ta Volksbanki õiguseellasele laenu täies ulatuses tagasi maksnud, mille tulemusena pank tagastas selle laenu tagatised.
On 16 May 2002, Ms Hamilton cancelled the loan contract at issue on the basis of the judgment in Case C-481/99 Heininger [2001] ECR I-9945.
A. Hamilton taganes 13. detsembri 2001. aasta otsusele kohtuasjas C-481/99: Heininger (EKL 2001, lk I-9945) tuginedes 16. mail 2002 lepingust.
On 27 December 2004, Ms Hamilton brought an action against Volksbank, on the one hand, for reimbursement of the interest paid under the loan contract at issue and the amount of the loan that she had paid back and, on the other, for compensation for the interest she had paid to the building society with which she had concluded the savings contract.
A. Hamilton esitas 27. detsembril 2004 Volksbanki vastu hagi, nõudes esiteks, et laenulepingu alusel makstud intressid ja selles lepingus kokku lepitud laenusumma tagastataks ja teiseks, et hüvitataks intressid, mida ta oli maksnud pangale, kellega ta sõlmis ehitus-säästulepingu.
In the view of the Oberlandesgericht Stuttgart, the loan contract at issue falls under point (i) of the second indent of Article 1(1) of the doorstep selling directive, since Ms Hamilton had negotiated and signed that contract at her home.
Oberlandesgericht Stuttgarti sõnul kuulub laenuleping koduukselepingute direktiivi artikli 1 lõike 1 teise taande punkti i kohaldamisalasse, kuna A. Hamilton sõlmis ja allkirjastas selle oma elukohas.
However, the Oberlandesgericht Stuttgart has doubts as to whether the provisions laid down in the fourth sentence of Paragraph 2(1) of the Law on the cancellation of doorstep transactions and analogous transactions can be regarded as ‘appropriate consumer protection measures’ because they provide that, in a case such as that before it, the right of cancellation is to lapse.
Oberlandesgericht Stuttgart küsib siiski, kas koduukselepingutest ja samalaadsetest tehingutest taganemist käsitleva seaduse § 2 lõike 1 neljanda lause sätted võivad olla „vajalikud tarbijakaitsemeetmed”, kuna need sätted näevad põhikohtuasjas käsitletava juhu korral ette taganemisõiguse lõppemise.
In those circumstances, the Oberlandesgericht Stuttgart decided to stay proceedings and to refer to the Court the following questions for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Stuttgart menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
In the event that the Court answers the first question referred in the negative:
Juhul kui Euroopa Kohtu vastus esimesele eelotsuse küsimusele on eitav, siis:
(2) Should [the doorstep selling directive] be interpreted as meaning that the right of cancellation cannot be forfeited by the consumer — in particular after the completion of the contract — if he has not been given notice in accordance with the first paragraph of Article 4 of the Directive?’
2. kas [koduukselepingute direktiivi] tuleb tõlgendada nii, et tarbijalt ei või võtta taganemisõigust — eelkõige pärast lepingu täitmist —, kui teda ei ole direktiivi artikli 4 esimese lõigu kohaselt teavitatud?”
Volksbank considers that the reference for a preliminary ruling is inadmissible since, in its view, the loan contract at issue was not concluded at the doorstep.
Volksbank kahtleb eelotsusetaotluse vastuvõetavuses, kuna tema sõnul ei ole laenuleping sõlmitud koduukselepingute sõlmimise olukorras.
Consequently, it considers that the questions referred to the Court are hypothetical.
Volksbank väidab, et seetõttu jäävad esitatud eelotsuse küsimused hüpoteetiliseks.
On the other hand, the Commission of the European Communities considers that, by the reference for a preliminary ruling, the Court is being asked to consider whether a further cancellation of the contract was possible after Ms Hamilton had cancelled the loan contract at issue by making an early repayment of the loan.
Seevastu Euroopa Ühenduste Komisjoni arvates palutakse Euroopa Kohtul eelotsusetaotlusega uurida, kas pärast seda, kui A. Hamilton laenulepingust laenu ennetähtaegse tagastamisega taganes, on sellest lepingust uuesti taganemine võimalik.