natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The national court also expresses doubts as to the validity of the annual charge imposed on Telecom Italia for 1998, while asking whether Article 22 of Directive 97/13, which contains a transitional provision for authorisations existing on the date of the entry into force of that directive, such as that granted to Telecom Italia, might not, however, be interpreted as authorising such a charge for that year only.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus väljendab kahtlust ka Telecom Italiale 1998. aasta eest määratud iga-aastase tasu kehtivuse osas ning küsib, kas direktiivi 97/13 artiklit 22, mis sisaldab üleminekusätet taoliste selle direktiivi jõustumise kuupäeval olemasolevate lubade suhtes nagu need, mis on antud Telecom Italiale, saaks siiski tõlgendada nii, et see lubab sellist tasu üksnes selle aasta kohta.
That court is none the less inclined to think, like Telecom Italia, that Article 22 does not contain a transitional provision concerning Article 11 of that directive on charges for individual licences and that it does not therefore allow the imposition of a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings.
See kohus kaldub siiski sarnaselt Telecom Italiaga arvama, et artikkel 22 ei näe ette üleminekusätet selle direktiivi artikli 11 kohta, mis puudutab üksiklitsentsidele kohaldatavaid makse, ja ta ei võimalda seega sellise rahalise kohustuse kehtestamist, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
It is in those circumstances that the Tribunale amministrativo regionale del Lazio decided to stay the proceedings and refer the following question to the Court for a preliminary ruling:
Neil asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale del Lazio menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
‘Is Article 20(3) of Law No 448/1998 consistent with Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13…?’
„[K]as seaduse nr 448/1998 artikli 20 lõige 3 [on kooskõlas] direktiivi 97/13 artiklitega 11, 22 ja 25[?]”
The question referred
Eelotsuse küsimus
First of all, it should be noted that, in proceedings brought under Article 234 EC, it is not for the Court to rule on the compatibility of national rules with provisions of Community law.
Esmalt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtul ei ole EÜ artikli 234 alusel algatatud menetluse raames õigust otsustada siseriikliku õigusakti sätete kooskõla üle ühenduse õigusega.
On the other hand, the Court is competent to supply the national
Samas on Euroopa Kohus pädev andma eelotsuse küsimuse
In that regard, even if, formally, the national court has limited its question to the interpretation of Articles 11, 22 and 25 of Directive 97/13, that fact does not prevent the Court from providing the national court with all the elements of interpretation of Community law which may enable it to rule on the case before it, whether or not reference is made thereto in the question referred (see, in particular, Case C-329/05 Alevizos [2007] ECR I-3505, paragraph 64 and the caselaw cited).
Ehkki formaalselt on eelotsusetaotluse esitanud kohus piirdunud oma küsimuses direktiivi 97/13 artiklite 11, 22 ja 25 tõlgendamisega, ei takista see Euroopa Kohtul esitamast siseriiklikule kohtule kõiki ühenduse õiguse tõlgendamise elemente, mida saab siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel kasutada, olenemata sellest, kas siseriiklik kohus neile oma küsimustes viitas või mitte (vt eelkõige 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-392/05: Alevizos, EKL 2007, lk I-3505, punkt 64 ja viidatud kohtupraktika).
Accordingly, in so far as it is apparent from the casefile submitted to the Court that Telecom Italia has a general authorisation, account should be taken also of Article 6 of Directive 97/13 relating to general authorisations.
Kuna Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest nähtub, et Telecom Italiale oli antud üldluba, tuleb seega arvesse võtta ka direktiivi 97/13 artiklit 6, mis puudutab üldlubasid.
Consequently, the question referred must be understood as seeking to ascertain whether Articles 6 and 11 of Directive 97/13, read in conjunction with Articles 22 and 25 thereof, preclude a Member State from requiring an operator, formerly the holder of an exclusive right to provide public telecommunications services and then the holder of a general authorisation, to pay a pecuniary charge such as the charge in the main proceedings, corresponding to the amount previously demanded for the exclusive right, for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law, namely 31 December 1998.
Seega tuleb esitatud küsimust mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas direktiivi 97/13 artiklitega 6 ja 11 koostoimes selle direktiivi artiklitega 22 ja 25 on vastuolus see, kui üks liikmesriik nõuab operaatorilt, kes on üldkasutatavate telekommunikatsiooniteenuste osutamise ainuõiguse endine valdaja ja kes on saanud üldloa, ühe aasta jooksul alates selle direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks ette nähtud viimasest kuupäevast, s.o kuni 31. detsembrini 1998, sellise rahalise kohustuse tasumist nagu põhikohtuasjas kõnesolev tasu, mis vastab eelnevalt ainuõiguse eest nõutud summale.
Telecom Italia and the Commission of the European Communities submit that such a charge is incompatible with Article 11 of Directive 97/13 as interpreted by the Court and that its continuation for one year from the final date laid down for transposition of that directive into national law is not permitted by Article 22 of that directive.
Telecom Italia ja Euroopa Ühenduste Komisjon väidavad, et selline tasu on vastuolus direktiivi 97/13 artikliga 11, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, ja et selle säilitamine ühe aasta jooksul alates selle direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks ette nähtud viimasest kuupäevast ei ole selle direktiivi artikliga 22 lubatud.
In their view, Article 22 permits the terms of authorisations existing on the date of the entry into force of Directive 97/13 to be continued, in so far as those conditions do not give special or exclusive rights.
Nende arvates võimaldab artikkel 22 direktiivi 97/13 jõustumise kuupäeval olemasolevate loa andmise tingimuste säilitamist ulatuses, milles need tingimused ei anna eri- ega ainuõigusi.
However, the obligation to pay the charge in question in the main proceedings is the consideration for the grant of an exclusive right.
Samas on põhikohtuasjas kõnesoleva tasu maksmine ainuõiguse saamise eest makstav tasu.
It must therefore be considered to be contrary to Article 22.
Seetõttu tuleb seda pidada artikliga 22 vastuolus olevaks.
The Italian Government, for its part, makes a distinction between Article 22(2) of Directive 97/13, which provides that the terms giving special or exclusive rights may not be continued after the date of entry into force of that directive, and Article 22(3) thereof, under which the obligations concerning the authorisations existing on that date may be continued until 31 December 1998.
Itaalia valitsus teeb omalt poolt vahet direktiivi 97/13 artikli 22 lõikel 2, mille kohaselt ei või säilitada tingimusi, mis annavad eri- või ainuõigusi pärast selle direktiivi jõustumise kuupäeva, ja artikli 22 lõikel 3, mille alusel võib sel kuupäeval kehtivate lubadega seotud kohustusi säilitada kuni 31. detsembrini 1998.
That government states that the special and exclusive rights were withdrawn on 31 December 1997, in accordance with Directive 97/13.
Nimetatud valitsus märgib, et vastavalt direktiivile 97/13 lõppesid eri- ja ainuõigused 31. detsembril 1997.
It adds that the Italian Republic also exercised the right, conferred by Article 22(3), to maintain certain obligations for one year.
Ta lisab, et ka Itaalia Vabariik tugines artikli 22 lõikega 3 antud õigusele säilitada teatud kohustused ühe aasta jooksul.
The payment of the charge imposed by the former holder of exclusive rights falls within those obligations and is therefore compatible with the directive.
Endisele ainuõiguse omanikule kehtestatud tasu maksmine kuulub nende kohustuste hulka ja on seega nimetatud direktiiviga kooskõlas.
The Court has previously had the opportunity to examine the compatibility of Directive 97/13 with an annual charge imposed on a telecommunications undertaking and calculated on the basis of a percentage of its turnover in Albacom and
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus eespool viidatud kohtuotsuses Albacom ja Infostrada uurida, kas direktiiviga 97/13 on kooskõlas telekommunikatsiooniettevõtjale kehtestatud selline iga-aastane rahaline kohustus, mis arvutatakse vastavalt
Infostrada, cited above. In paragraph 41 of that judgment, the Court held that such a charge is contrary to the objectives sought by the Community legislature and goes beyond the common framework established by Directive 97/13.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 41 leidis Euroopa Kohus, et selline maks on vastuolus ühenduse seadusandja eesmärkidega ja et see jääb direktiiviga 97/13 kehtestatud ühisest raamistikust välja.
Moreover, it follows from paragraphs 33 and 42 of that judgment that such a charge is prohibited by Article 11 of that directive, which provides that the fees imposed on undertakings as part of authorisation procedures seek only to cover the administrative costs incurred in the delivery, management, review and application of individual licences.
Selle kohtuotsuse punktidest 33 ja 42 tuleneb, et taoline maks on keelatud direktiivi artikliga 11, mis näeb ette, et ettevõtjate suhtes kehtestatud tasu eesmärk on üksnes katta halduskulud, mis on tekkinud üksiklitsentside väljaandmisel, haldamisel, kontrollimisel ja rakendamisel.
Since the fees imposed under Article 6 of that directive are limited in the same way, the same prohibition applies on the basis of that article.
Kuna selle direktiivi artikli 6 alusel kehtestatud maksud on samamoodi piiratud, kohaldatakse viimati nimetatud artikli alusel sama keeldu.
Pursuant to Article 25 of Directive 97/13, Articles 6 and 11 had to be implemented, like all provisions of that directive, not later than 31 December 1997.
Direktiivi 97/13 artikli 25 kohaselt jõustavad liikmesriigid käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid ning avaldavad loatingimused ja -korra niipea kui võimalik, kuid hiljemalt 31. detsembril 1997.
Article 22 of Directive 97/13 contains, however, the derogating provisions applicable to the authorisations existing on the date of entry into force of that directive, under which those authorisations had to be brought into line with the latter before 1 January 1999, in other words not later than one year after the date laid down in Article 25.
Direktiivi 97/13 artikkel 22 sisaldab erisätet selle direktiivi jõustumiskuupäeval kehtinud lubade kohta, mille kohaselt tuleb kooskõlastada käesoleva direktiivi jõustumiskuupäeval kehtinud load käesoleva direktiivi tingimustega enne 1. jaanuari 1999 ehk teisiti öeldes hiljemalt üks aasta pärast artiklis 25 sätestatud kuupäeva.
The question therefore arises whether Article 22 of Directive 97/13 allows, by way of derogation and for one year only, the continuation of a charge such as the charge in the main proceedings as regards the operator to which an exclusive right had been granted before the entry into force of that directive.
Järelikult tõusetub küsimus, kas direktiivi 97/13 artikkel 22 lubab erandkorras ja kõigest üheks aastaks säilitada sellist rahalist kohustust nagu põhikohtuasjas kõnesolev tasu seoses ettevõtjaga, kellele on antud ainuõigus enne selle direktiivi jõustumist.
Article 22 allows not only, in subparagraph 1, an additional period of one year, expiring on 31 December 1998, to bring authorisations existing on the date of entry into force of Directive 97/13 into line with its provisions, but in addition provides
Nimetatud artikkel 22 ei anna lõikes 1 direktiivi jõustumiskuupäeval kehtinud lubade kooskõlastamiseks selle direktiiviga mitte üksnes täiendavat üheaastast tähtaega, mis lõpeb 31. detsembril 1998, vaid näeb lõikes 2 lisaks ette võimaluse pikendada
TELECOM ITALIA in subparagraph 2 thereof, that the validity of terms linked to existing authorisations may be extended, without prejudice, however, to those giving special or exclusive rights and provided that that extension of validity does not affect the rights of other undertakings under Community law.
TELECOM ITALIA kehtivate lubadega seotud tingimusi, kuid seda siiski juhul, kui need tingimused ei anna eri- ega ainuõigusi ning kui selline kehtivuse pikendamine ei mõjuta õigusi, mis ühenduse õigusest tulenevad teistele ettevõtjatele.
Article 22(3) concerns obligations in the authorisations existing on the date of entry into force of that directive.
Sama artikli lõige 3 puudutab direktiivi 97/13 jõustumiskuupäeval kehtinud lubadega seotud kohustusi.
That provision, which applies without prejudice to the provisions in Article 22(2), provides that the obligations referred to must be brought into line with that directive by 1 January 1999, unless the Member State concerned has, upon request, been granted a deferment of that date by the Commission.
Viimati mainitud lõige, mida kohaldatakse ilma, et see piiraks lõike 2 sätteid, näeb ette, et nimetatud kohustused tuleb selle direktiiviga kooskõlastada enne 1. jaanuari 1999, välja arvatud juhul, kui komisjon on asjaomase liikmesriigi taotlusel tähtaega pikendanud.
Article 22 of Directive 97/13 does not therefore deal explicitly with the charges applicable to telecommunications undertakings which are holders of authorisations, be they general authorisations or individual licences.
Direktiivi 97/13 artikkel 22 ei käsitle seega sõnaselgelt rahalisi kohustusi, mida kohaldatakse nendele telekommunikatsiooniettevõtjatele, kes on saanud loa, olgu siis tegemist üldloa või üksiklitsentsiga.
Only Articles 6 and 11 of that directive expressly address that issue.
Antud küsimust reguleerivad otseselt üksnes selle direktiivi artiklid 6 ja 11.
Before determining whether Article 22 may none the less be applied to charges such as the charge at issue in the main proceedings, it is necessary to interpret that article by reference not only to its wording but also to its objective and scheme in the context of Directive 97/13 taken as a whole.
Selleks et kontrollida, kas artiklit 22 on siiski võimalik kohaldada sellisele rahalisele kohustusele nagu põhikohtuasjas kõnesolev tasu, tuleb nimetatud artiklit tõlgendada viidates mitte üksnes selle sõnastusele, vaid ka eesmärgile ja ülesehitusele kogu direktiivi 97/13 kontekstis.
In that regard, recital 26 in the preamble to that directive serves to clarify the objective of Article 22.
Nimetatud artikli 22 eesmärki võimaldab selgitada selle direktiivi põhjendus 26.
The Community legislature stated in that recital that certain telecommunications licences have been granted by the Member States for periods which go beyond 1 January 1999.
Ühenduse seadusandja on selles põhjenduses sedastanud, et liikmesriigid on andnud teatud telekommunikatsioonilitsentse, mis kehtivad kauem kui 1. jaanuarini 1999.
In order to avoid claims for compensation, it was considered necessary to allow the Member States to extend the validity of certain conditions of those licences, in so far as they do not confer special or exclusive rights.
Kahjutasunõuete ärahoidmiseks on peetud vajalikuks lubada liikmesriikidel pikendada teatud litsentsitingimuste kehtivusaega, kui need ei anna eri- või ainuõigusi.
As regards those rights, without prejudice to authorisations granted by the Commission, they must be withdrawn in particular pursuant to Commission Directive 90/388/EEC of 28 June 1990 on competition in the markets for telecommunications services (OJ 1990 L 192, p. 10).
Mis puudutab nimetatud õigusi, siis need tuleb lõpetada tingimusel, et komisjon annab loa, eelkõige komisjoni 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/388/EMÜ konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuseturgudel (EÜT L 192, lk 10) alusel.
The objective of Article 22 of Directive 97/13 is therefore to avoid litigation, by making it possible for contractual relationships entered into between those States and telecommunications undertakings before the entry into force of that directive to continue beyond 1 January 1999, while granting the Member States a period only until that date in order to adapt the content of the contracts in question to the provisions of that directive.
Direktiivi 97/13 artikli 22 eesmärk on seega hoida ära vaidlusi, võimaldades liikmesriikidel ja telekommunikatsiooniettevõtjatel enne selle direktiivi jõustumist sõlmida lepingulisi suhteid, mis kestaksid ka pärast 1. jaanuari 1999 ja andes neile liikmesriikidele tähtaja kohandada üksnes selle kuupäevani kõnesolevate lepingute sisu selle direktiivi sätetega.
The purpose of Article 22 of Directive 97/13, thus clarified in the light of recital 26, therefore appears to have nothing to do with the continuation of a charge connected with a former exclusive right.
Direktiivi 97/13 artikli 22 eesmärk, mida on täpsustatud põhjenduse 26 taustal, paistab niisiis olevat midagi muud kui endise ainuõigusega seotud rahalise kohustuse säilitamine.
Analysis of the precise wording of that article supports that finding.
Sellise sõnastuse täpsustatud analüüs kinnitab seda tõdemust.
First, so far as concerns a Member State which has not obtained an authorisation from the Commission to maintain special or exclusive telecommunications rights, Article 22(2) of Directive 97/13 precludes the continuation of conditions giving such rights beyond 31 December 1997.
Esiteks välistab direktiivi 97/13 artikli 22 lõige 2 liikmesriigi osas, kes ei ole saanud komisjonilt luba säilitada eri- või ainuõigusi telekommunikatsioonivaldkonnas, selliste tingimuste säilitamise, mis annavad neid õigusi pärast 31. detsembrit 1997.
As the Advocate General has pointed out in paragraph 37 of his Opinion, if an exclusive right is withdrawn, that withdrawal must generally affect the application of the pecuniary charge which is the consideration for it.
Nagu on märkinud kohtujurist oma ettepaneku punktis 37, peab juhul, kui ainuõigus on tühistatud, see tühistamine üldjuhul laienema selle eest makstava rahalise kohustuse kohaldamisele.
Secondly, the actual wording of Article 22(3) of Directive 97/13 makes it clear that that paragraph applies without prejudice to the provisions of Article 22(2).
Teiseks tuleneb direktiivi 97/13 artikli 22 lõikest 3, et see lõige ei piira sama artikli lõike 2 kohaldamist.
Since that subparagraph excludes the terms giving special or exclusive rights, Article 22(3) cannot refer to obligations laid down in such terms, so that it cannot be understood as allowing them to continue until 31 December 1998.
Kuna viimati nimetatud lõige välistab tingimused, mille alusel antakse eri- või ainuõigusi, ei saa artikli 22 lõige 3 puudutada nende tingimustega seotud kohustusi, mistõttu see lõige ei ole tõlgendatav selliselt, et see võimaldab nende kehtivust kuni 31. detsembrini 1998.
Consequently, it must be considered that an obligation taking the form of a charge linked to a former exclusive right does not come within the scope of the obligations referred to in Article 22(3) of Directive 97/13 and such a charge cannot be continued beyond 31 December 1997 pursuant to Article 25 of that directive.
Järelikult tuleb tõdeda, et kohustus, mis esineb endise ainuõigusega seotud tasu vormis, ei kuulu direktiivi 97/13 artikli 22 lõikes 3 nimetatud kohustuste kohaldamisalasse ning et vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 25 ei või sellist tasu säilitada pärast 31. detsembrit 1997.
The Italian Government stated at the hearing, however, that the payment of the charge in the case in the main proceedings is not linked to the grant of an exclusive right, which has, moreover, been withdrawn.
Itaalia valitsus väitis siiski kohtuistungil, et põhikohtuasjas kõne all oleva tasu maksmine ei ole seotud sellise ainuõiguse andmisega, mis pealegi hiljem tühistati.
That charge was designed, in fact, to facilitate on the part of the Italian Republic the transition towards a competitive system.
Selle tasu eesmärk oli tegelikult lihtsustada Itaalia Vabariigi üleminekut konkurentsisüsteemile.
Since that Member State had to abandon the system of exclusive rights which it had set up as well as the resources which that system guaranteed it, the continuation of that charge for one year constituted a financial contribution enabling it to adapt gradually to the new system.
Kuna see liikmesriik oli kohustatud loobuma enda kehtestatud ainuõiguse süsteemist ja sellest süsteemist saadud tuludest, kujutas nimetatud tasu säilitamine ühe aasta vältel rahalist kohustust, mis võimaldas tal järk-järgult kohanduda uue süsteemiga.
The word ‘obligations’ in Article 22(3) of Directive 97/13 is distinct from the word ‘terms’ used in Article 22(2) and should be read independently of the latter.
Direktiivi 97/13 artikli 22 lõikes 3 esinev mõiste „kohustused” erineb sama artikli lõikes 2 kasutatavast mõistest „tingimused”, ja seda tuleks mõista viimasest sõltumatult.
It thus provides a means for a Member State to impose, for financial reasons, a charge such as the charge at issue in the main proceedings until 31 December 1998.
Niiviisi võimaldab see liikmesriigil finantskaalutlustel kehtestada kuni 31. detsembrini 1998 sellise rahalise kohustuse nagu põhikohtuasjas kõne all olev tasu.
In that respect, it should be pointed out that it is for the national court to determine whether the charge at issue in the main proceedings, which it is not denied is based on Article 188 of the Codice Postale, is linked to the exclusive right relating to the public telecommunications service granted to Telecom Italia before the entry into force of Directive 97/13.
Selles osas tuleb märkida, et siseriikliku kohtu ülesanne on välja selgitada, kas põhikohtuasjas kõne all olev tasu, mis vaieldamatult põhineb codice postale artiklil 188, on seotud Telecom Italiale enne direktiivi 97/13 jõustumist antud üldkasutatavate telekommunikatsiooniteenustega seotud ainuõigusega.
Assuming that a charge such as the charge at issue in the main proceedings is not linked to an exclusive right granted before the entry into force of Directive 97/13, it must be examined whether such a charge constitutes an obligation within the meaning of Article 22(3) of that directive, eligible for the derogation laid down in that provision.
Juhul kui selline rahaline kohustus nagu kõnesolev tasu ei ole seotud ainuõigusega, mis anti enne direktiivi 97/13 jõustumist, tuleb uurida, kas selline maks kujutab endast kohustust direktiivi 97/13 artikli 22 lõike 3 tähenduses, mille suhtes võib kohaldada selles sättes ette nähtud erandit.
In that regard, the Italian Government’s interpretation is based on the premise that the ‘obligations’ referred to in Article 22(3) are distinct from the ‘terms’ in Article 22(2).
Selles osas põhineb Itaalia valitsuse tõlgendus eeldusel, et artikli 22 lõikes 3 nimetatud mõiste „kohustused” erineb sama artikli lõikes 2 esinevast mõistest „tingimused”.
The latter notion refers only to the advantages granted to the undertaking in its interest, whereas the word ‘obligations’ includes the charges imposed on undertakings, including those imposed, as in the case in the main proceedings, solely in the financial interest of the Member State concerned, irrespective of the ‘terms’ of the authorisation.
Viimati nimetatud mõiste puudutab üksnes ettevõtjale tema huvides antavaid soodustusi, samas kui mõiste „kohustused” hõlmab ettevõtjale määratud makse, sh need, mis sarnaselt põhikohtuasjale määrati üksnes asjaomase liikmesriigi finantshuvidest lähtudes sõltumata loa „tingimustest”.
That analysis cannot, however, be accepted.
Sellise käsitlusega ei saa siiski nõustuda.
First, according to the scheme of Article 22(2) and (3), and the use of the word ‘terms’, in particular in Articles 3, 4 and 8 of Directive 97/13 read in conjunction with the annex thereto, in order to describe the conditions which may be attached to authorisations, that word covers the notion of ‘obligations’ within the meaning of Article 22(3) of that directive.
Kirjeldamaks lubadega seotud tingimusi, tuleneb esiteks nii artikli 22 lõigete 2 ja 3 ülesehitusest kui ka mõiste „tingimused” kasutusest eelkõige direktiivi 97/13 artiklites 3, 4 ja 8 koostoimes selle direktiivi lisaga, et see mõiste katab mõiste „kohustused” direktiivi artikli 22 lõike 3 tähenduses.