natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Where the contested decision has been adopted at the end of the formal investigation procedure provided for by Article 88(2) EC, it is not sufficient, in order for an undertaking to be distinguished individually in the same way as the addressee of the decision, that it has the status of a ‘party concerned’.
Kui vaidlusalune otsus on vastu võetud EÜ artikli 88 lõikes 2 ettenähtud ametliku uurimismenetluse lõppedes, ei piisa ettevõtja asjassepuutuvaks isikuks pidamiseks sellest, kui ta on individualiseeritud analoogiliselt selle otsuse adressaadiga.
According to the case-law, such a decision is of individual concern to the undertakings which were at the origin of the complaint which led to that procedure and whose views were heard and determined the conduct of the procedure, provided, however, that their position on the market is substantially affected by the aid which is the subject of that decision.
Kohtupraktika järgi puudutab selline otsus isiklikult neid ettevõtjaid, kes esitasid menetluse algatamise aluseks olnud kaebuse ja kelle seisukohad on ära kuulatud ning need on määranud menetluse käigu, tingimusel et kõnealuses otsuses käsitletud meede on oluliselt mõjutanud nende turupositsiooni.
Applying those criteria identified for the first time by the Court of Justice in Case 169/84 COFAZ and Others v Commission [1986] ECR 391, the Court of First Instance held that
Seetõttu kontrollis kohus, kas kõnealuse otsusega lubatud meede võib oluliselt mõjutada nende
On the other hand, by order of 27 May 2004 in Case T-358/02 Deutsche Post and DHL v Commission, not yet published in the ECR (under appeal, Case C-367/04 P), the Court found that Deutsche Post and DHL International, two companies operating on the Italian market in postal services open to competition, had not played an active role during the administrative procedure which preceded the adoption of the decision relating to State aid granted by the Italian Republic in favour of Poste Italiane.
Tegevus positsiooni asjaomasel turul, ning leidis, et see nii ei ole, kuna nende turupositsiooni olulist mõjutatust ei olnud piisavalt tõendatud (27. mai 2004. aasta määrus kohtuasjas T-358/02: Deutsche Post ja DHL v. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; apellatsioonimenetluses kohtuasi C-367/04 P).
Measures of general application
Üldkohaldatavad aktid
The Court did not fail to recall that although the fourth paragraph of Article 230 EC makes no express provision regarding the admissibility of actions brought by private persons for annulment of measures of general application, the mere fact that the contested measure is of general application is not sufficient to render such an action inadmissible.
Esimese astme kohus meenutab, et ehkki EÜ artikli 230 neljas lõik otseselt ei käsitle üldkohaldatavate aktide vastu esitatud üksikisikute hagide vastuvõetavust, ei piisa ainult sellest asjaolust, et tunnistada niisugused hagid vastuvõetamatuks.
None the less, after analysing whether the private persons were individually concerned by the measures of general application whose legality they put in issue, the Court concluded that they were not and dismissed actions for the annulment of regulations (order of 6 July 2004 in Case T-370/02 Alpenhain-Camembert-Werk and Others v Commission, not yet published in the ECR), 8 directives (order of 6 September 2004 in Case T-213/02 SNF v Commission, not yet published in the ECR (under appeal, Case C-482/04 P)), 9and decisions of general application (Schmoldt and Others v Commission, cited above).
Kuid analüüsides küsimust, kas üksikisikud on isiklikult puudutatud üldkohaldatavatest aktidest, mille seaduslikkust nad vaidlustavad, on esimese astme kohus vastanud sellele eitavalt ja jätnud läbi vaatamata hagid, millega taotleti määruste (esimese astme kohtu 6. juuli 2004. aasta määrus kohtuasjas T-370/02: Alpenhain-Camembert-Werk jt v. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata8), direktiivide (6. septembri 2004. aasta määrus kohtuasjas T-213/02: SNF v. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata;9apellatsioonimenetluses kohtuasi C-482/04 P) ja üldist laadi otsuste
By this order the Court dismissed an action for annulment of Commission Regulation (EC) No 1829/2002 of 14 October 2002 amending the Annex to Regulation (EC) No 1107/96 with regard to the name ‘Feta’ (OJ 2002 L 277, p. 10), by which ‘Feta’ was added as a protected designation of origin.
Selle määrusega jättis esimese astme kohus läbi vaatamata hagi, millega taotleti, et tühistataks komisjoni 14. oktoobri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1829/2002, millega muudetakse määruse (EÜ) nr 1107/96 lisa seoses nimetusega „feta” (EÜT L 277, lk 10) (kaitstud päritolunimetus).
By this order the Court dismissed an action for partial annulment of the Twenty-sixth Commission Directive (2002/34/EC) of 15 April 2002 adapting to technical progress Annexes II, III and VII to Council Directive 76/768/EEC on the approximation of the laws of the Member States relating to cosmetic products (OJ 2002 L 102, p. 19) in so far as it restricts the use of polyacrylamides in the composition of cosmetic products.
Selle määrusega jättis esimese astme kohus läbi vaatamata hagi, millega taotleti, et osaliselt tühistataks komisjoni 15. aprilli 2002. aasta kahekümne kuues direktiiv 2002/34/EÜ, millega kohandatakse tehnika arenguga liikmesriikides kosmeetikatoodete kohta vastuvõetud õigusaktide ühtlustamist käsitleva nõukogu direktiivi 76/768/EMÜ lisasid II, III ja VII (EÜT L 102, lk 19), osas, milles direktiiv piirab polüakrüülamiidide kasutamist kosmeetikatoodete koostisainena.
Judgment of 29 April 2004 in Joined Cases T-236/01, T-239/01, T-244/01 to T-246/01, T-251/01 and T-252/01 Tokai Carbon and Others v Commission, not yet published in the ECR (under appeal, Cases C-289/04 P, C-301/04 P, C-307/04 P and C-308/04 P).
29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01: Tokai Carbon jt v. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata (apellatsioonimenetluses kohtuasjad C-289/04 P, C-301/04 P, C-307/04 P ja C-308/04 P).
Judgments of 8 July 2004 in Case T-44/00 Mannesmannröhren-Werke v Commission (under appeal, Case C-411/04 P); Case T-48/00 Corus UK v Commission; Case T-50/00 Dalmine v Commission (under appeal, Case C-407/04 P); and Joined Cases T-67/00, T-68/00, T-71/00 and T-78/00 JFE Engineering and Others v Commission (under appeal, Cases C-403/04 P and C-405/04 P); none yet published in the ECR.
8. juuli 2004. aasta otsused kohtuasjades T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komisjon (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-411/04 P); T-48/00: Corus UK v. komisjon; T-50/00: Dalmine v. komisjon (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-407/04 P); T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00: JFE Engineering jt v. komisjon (apellatsioonimenetluses kohtuasjad C-403/04 P ja C-405/04 P); kohtulahendite kogumikus veel avaldamata.
Commission Decision 2002/271/EC of 18 July 2001 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty and Article 53 of the EEA Agreement – Case COMP/E-1/36.490 – Graphite electrodes (OJ 2002 L 100, p. 1).
Komisjoni 18. juuli 2001. aasta otsus 2002/271/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta – asi COMP/E-1/36.490 – grafiitelektroodid(EÜT 2002, L 100, lk 1).
Commission Decision 2003/382/EC of 8 December 1999 relating to a proceeding under Article 81 of the EC Treaty (Case IV/E-1/35.860-B seamless steel tubes) (OJ 2003, L 140, p. 1).
Komisjoni 8. detsembri 1999. aasta otsus 2003/382/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 kohase menetluse kohta (asi IV/E-1/35.860-B – õmblusteta terastorud) (EÜT 2003, L 140, lk 1).
Points raised in the case-law on the scope of Article 81 CE a)
Kohtupraktika EÜ artikli 81 valdkonnas a)
In Case T-313/02 Meca-Medina and Majcen v Commission (judgment of 30 September 2004, not yet published in the ECR; under appeal, Case C-519/04 P), the Court of First Instance had occasion to apply the concept of economic activity to sport.
Kohtuasjas T-313/02: Meca-Medina ja Majcen v. komisjon tehtud 30. septembri 2004. aasta otsuses (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; apellatsioonimenetluses kohtuasi C-519/04 P) oli esimese astme kohtul võimalus kohaldada majandustegevuse mõistet spordi valdkonnas.
In its judgment, the Court upheld the Commission’s decision rejecting the complaint lodged by two professional athletes who compete in long-distance swimming events.
Esimese astme kohus kinnitas komisjoni otsust, millega jäeti rahuldamata kahe professionaalse pikamaaujuja esitatud kaebus.
Those two athletes, who were suspended under the Olympic Movement’s Anti-Doping Code after testing positive for nandrolone, had claimed before the Commission that the International Olympic Committee’s anti-doping rules infringed the Community rules on competition and the free movement of services.
Need kaks sportlast, kes said olümpialiikumise antidopingu koodeksi alusel võistluskeelu pärast positiivset nandrolooniproovi, väitsid komisjonile, et Rahvusvahelise Olümpiakomitee antidopingu reeglid on vastuolus ühenduse konkurentsieeskirjade ja teenuste osutamise vabadusega.
The Court recalled that, according to the settled case-law of the Court of Justice, sport is subject to Community law only in so far as it constitutes an economic activity within the meaning of Article 2 EC.
Esimese astme kohus märgib, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale kehtib ühenduse õigus spordi suhtes ainult niivõrd, kuivõrd tegemist on majandustegevusega EÜ artikli 2 mõttes.
The provisions of the EC Treaty on free movement of workers and services apply to the rules adopted in the field of sport which concern the economic aspect which sporting activity can present.
Töötajate ja teenuste vaba liikumist käsitlevad EÜ sätted kehtivad selliste spordi valdkonnas vastuvõetud reeglite suhtes, mis puudutavad spordiga kaasneda võivat majanduslikku aspekti.
That applies, in particular, to the rules providing for the payment of fees for the transfer of professional players between clubs (transfer clauses) or limiting the number of professional players who are nationals of other Member States which those clubs may field in matches. On the other hand, Community law does not extend to what are purely sporting rules which for that reason have nothing to do with
Sellega on tegemist näiteks reeglite puhul, mis näevad ette tasu maksmise professionaalsete mängijate üleminekul ühest klubist teise (üleminekuklauslid) või mis piiravad teiste liikmesriikide kodanikest professionaalsete mängijate arvu, keda klubid võivad võistlusel kasutada.
Proceedings economic activity, like the rules on the composition of national teams or ‘the rules of the game’ fixing, for example, the length of matches or the number of players on the field.
Kuid ühenduse õiguse reguleerimisalasse ei kuulu majandustegevusega mitteseotud puhtsportlikud reeglid, nagu rahvusmeeskondade koosseisu käsitlevad reeglid ja „mängureeglid”, mis määravad kindlaks näiteks mängu kestuse või mängijate arvu.
After noting that the Court of Justice had not, in cases concerning Article 39 EC et seq. and Article 49 EC et seq., had to rule on whether sporting rules are subject to the Treaty provisions on competition, the Court of First Instance considered that the principles identified in respect of free movement of workers and services are equally valid as regards the provisions of the EC Treaty relating to competition and that the opposite is also true.
Olles märkinud, et EÜ artiklit 39 ja sellele järgnevaid artikleid ning EÜ artiklit 49 ja sellele järgnevaid artikleid käsitlevates kohtuasjades ei võtnud Euroopa Kohus seisukohta asutamislepingu konkurentsisätete kehtivuse osas spordireeglite suhtes, otsustas esimese astme kohus, et töötajate ja teenuste vaba liikumise valdkonnas sõnastatud põhimõtted kehtivad samamoodi ka EÜ asutamislepingu konkurentsisätete puhul.
It follows that purely sporting legislation does not come under either the Community provisions on free movement of persons and services or the provisions on competition.
Järelikult ei kuulu puhtsportlikud reeglid töötajate ja teenuste vaba liikumist käsitlevate sätete ega ka konkurentsisätete reguleerimisalasse.
Competition procedure
Konkurentsimenetlus
The rule that undertakings being investigated under Articles 81 EC and 82 EC must have access to the Commission’s file is now clearly recognised in Community law.
Nüüdseks on ühenduse õiguses selgelt tunnustatud reegel, et ettevõtjal, kelle suhtes viiakse läbi uurimismenetlus EÜ artiklite 81 ja 82 alusel, peab olema juurdepääs komisjoni toimikule.
That rule has its basis in the principle of equality of arms and is therefore essential to the exercise of the rights of the defence.
Selle aluseks on poolte võrdsuse põhimõte ja järelikult on see kaitseõiguse teostamise seisukohalt oluline reegel.
None the less, there are limits to the rule, which seek to protect the Commission’s decision-taking process or the legitimate interests of third parties.
Reegel hõlmab siiski ka mõningaid piiranguid, mille eesmärk on kaitsta komisjoni otsustusprotsessi ja kolmandate isikute õigustatud huve.
In Tokai Carbon and Others v Commission, cited above, the Court of First Instance first observed that, in order to allow the undertakings concerned to defend themselves effectively against the objections raised against them in the statement of objections, the Commission is required to make available to them the entire investigation file, except for documents containing business secrets of other undertakings, other confidential information and internal documents of the Commission.
Esimese astme kohus märkis eespool viidatud kohtuotsuses Tokai Carbon jt v. komisjon kõigepealt, et võimaldamaks asjaomastel ettevõtjatel end kaitsta neile vastuväiteteatises esitatud etteheidete vastu, peab komisjon tegema neile kättesaadavaks kogu uurimistoimiku, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladust või muud konfidentsiaalsetinformatsioonisisaldavad dokumendid ja komisjoni sisedokumendid. Viimatinimetatud dokumentide puhul õigustab juurdepääsupiirangut vajadus tagada komisjoni nõuetekohane toimimine
As regards those internal documents, the restriction of access to them is justified by the need to ensure the proper functioning of the Commission when it deals with infringements of the Treaty competition rules; internal documents can be made available only if the exceptional circumstances of the case so require, on the basis of serious evidence which it is for the party concerned to provide, both before the Community Court and in the administrative procedure conducted by the Commission.
Esimese astme kohus asutamislepingu konkurentsisätete rikkumise käsitlemisel; sisedokumendid avalikustatakse nii ühenduse kohtus kui ka komisjoni haldusmenetluses vaid juhul, kui seda nõuavad erandlikud asjaolud, ning kaalukate tõendite alusel, mida peab esitama huvitatud pool.
The scope of the Statement of Objections
Vastuväiteteatise ulatus
The function of the Statement of Objections is well established: it must enable those concerned to be fully aware of the conduct in respect of which the Commission criticises them and to exercise their rights of defence effectively.
Vastuväiteteatise funktsioon on täpselt määratletud: see peab võimaldama asjaosalisel teada saada, millist käitumist komisjon talle ette heidab, ja teostada oma kaitseõigust.
That requirement is satisfied where the final decision does not impute to the parties concerned infringements different from those referred to in the statement of objections and sets out only facts in respect of which the parties concerned have had the opportunity to provide an explanation.
See nõue on täidetud, kui lõppotsuses ei panda asjaosalisele süüks teistsuguseid rikkumisi kui vastuväiteteatises ja kui lõppotsus ei põhine muudel asjaoludel kui need, mille kohta asjaosaline on saanud esitada oma seisukoha.
In its judgment of 8 July 2004 in Case T-44/00 Mannesmannröhren-Werke v Commission, not yet published in the ECR (under appeal, Case C-411/04 P), the Court of First Instance recalled that the rights of the defence are infringed as a result of a discrepancy between the statement of objections and the final decision only where an objection stated in the decision was not set out in the statement of objections in a manner sufficient to enable
8. juuli 2004. aasta otsuses kohtuasjas T-44/00: Mannesmannröhren-Werke v. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata; apellatsioonimenetluses kohtuasi C-411/04 P) märkis esimese astme kohus, et vastuväiteteatise ja lõppotsuse vahelise lahknevuse korral on kaitseõigust rikutud vaid juhul, kui lõppotsuses sisalduvat etteheidet ei ole vastuväiteteatises kajastatud piisavalt, et adressaadid saaksid ennast kaitsta.
Court of First Instance the addressees to defend their interests. The obligation placed on the Commission in connection with a statement of objections is limited to setting out the objections and to specifying clearly the facts upon which it relies and its classification of those facts, so that the addressees of the statement of objections are able to defend their interests.
Vastuväiteteatise puhul piirdub komisjoni kohustus etteheidete äramärkimisega, samuti aluseks võetavate faktide ja neile antava hinnangu selge esitamisega, et vastuväiteteatise adressaadid saaksid ennast kaitsta.
In that regard, the Court held that the legal classification of the facts made in the statement of objections can, by definition, be only provisional, and a subsequent Commission decision cannot be annulled on the sole ground that the definitive conclusions drawn from those facts do not correspond precisely with that intermediate classification.
Sellega seoses märgib esimese astme kohus, et vastuväiteteatises esitatud faktide õiguslik hinnang saab olla ainult esialgne ning komisjoni hilisemat otsust ei saa tühistada pelgalt sel alusel, et neist faktidest tuletatud lõplikud järeldused ei ole esialgse hinnanguga täpses vastavuses.
The Commission is required to hear the addressees of a statement of objections and, where necessary, to take account of any observations made in response to the objections by amending its analysis, specifically in order to respect their rights of defence.
Komisjon peab vastuväiteteatise adressaadid ära kuulama ja võtma arvesse nende märkusi, mis on esitatud vastuseks vastuväiteteatisele, muutes vajadusel oma analüüsi spetsiaalselt selleks, et tagada nende kaitseõigus.
Consequences of an express acknowledgement of the facts during the administrative procedure
Haldusmenetluse käigus faktide otsesõnalise tunnistamise tagajärjed
Where the undertaking involved in an infringement of the competition rules does not expressly acknowledge the facts, the Commission must prove the facts and the undertaking is free to put forward, in the procedure before the Court, any plea in its defence which it deems appropriate.
Kui konkurentsieeskirjade rikkumises süüdistatav ettevõtja fakte otsesõnaliselt ei tunnista, peab faktid tuvastama komisjon ning ettevõtjal on õigus kasutada võistleva menetluse raames kõiki kaitsevahendeid, mida ta vajalikuks peab.
On the other hand, that is not the case where the undertaking expressly, clearly and specifically acknowledges the facts: where the undertaking explicitly admits during the administrative procedure the substantive truth of the facts which the Commission alleges against it in the statement of objections, those facts must thereafter be regarded as established and the undertaking estopped in principle from disputing them during the procedure before the Court (Tokai Carbon and Others v Commission, cited above, paragraph 108).
Teistsugune on aga olukord faktide otsesõnalise, selge ja täpse tunnistamise korral asjaomase ettevõtja poolt – kui ettevõtja on haldusmenetluse käigus selgesõnaliselt tunnistanud fakte, mida komisjon talle vastuväiteteatises ette heidab, tuleb neid fakte pidada tuvastatuks ja ettevõtja ei saa neid esimese astme kohtus toimuva võistleva menetluse käigus enam põhimõtteliselt vaidlustada (eespool viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt v. komisjon, punkt 108).
In the light of those criteria, the Court considered that an inference made by the Commission on the basis of a range of evidence such as the objective conduct of the undertaking concerned towards the Commission during the administrative procedure and its no-contest statements taken from a wide generality did not constitute such an acknowledgement (ibid., paragraph 109).
Neist kriteeriumidest lähtudes otsustas esimese astme kohus, et selliseks tunnistamiseks ei saa pidada järeldust, mille komisjon on teinud rea asjaolude põhjal, nagu asjaomase ettevõtja käitumine komisjoni suhtes haldusmenetluse ajal ja tema üldist laadi nõustuvad avaldused (nimetatud otsus, punkt 109).
In reaching that decision, the Court made specific reference to the finding made in 2003 in the ‘lysine’ cases that the elements of fact on which the Commission relied in determining the amount of the fine could no longer be called in question before the Court if the applicant expressly acknowledged them during the administrative procedure (Case T-224/00 Archer Daniels Midland and Archer Daniels Midland Ingredients v Commission [2003] ECR II-2597 (under appeal, Case C-397/03 P), commented on in the Annual Report 2003).
Selles otsuses täpsustas esimese astme kohus 2003. aastal „lüsiini” kohtuasjas antud hinnangut, et faktilisi asjaolusid, mille põhjal komisjon määras kindlaks trahvisumma, ei saa esimese astme kohtus enam vaidlustada, kui hageja on neid haldusmenetluses otsesõnaliselt tunnistanud (9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T-224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komisjon, EKL 2003, lk II-2597 (apellatsioonimenetluses kohtuasi C-397/03 P), kommenteeritud 2003. aasta aruandes).
Page 93
Tegevus
Orkem v Commission [1989] ECR 3283 and Joined Cases C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P to C-252/99 P and C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij and Others v Commission [2002] ECR I-8375) and the Court of First Instance (Case T-112/98 Mannesmannröhren-Werke v Commission [2001] ECR II-729) have consistently held that to acknowledge the existence of such a right would be to go beyond what is necessary in order to preserve the rights of defence of undertakings and would constitute an unjustified hindrance to the Commission’s performance of its duty to ensure that the rules on competition within the common market are observed and that a right to silence can be recognised only to the extent that the undertaking concerned would be compelled to provide answers which might involve an admission on its part of the existence of an infringement which it is incumbent upon the Commission to prove.
Korduvalt on üles kerkinud küsimus, kas määruse nr 17 16 artikli 11 lõike 5 alusel vastuvõetud otsuste adressaadiks olevatel ettevõtjatel, kellelt nõutakse teatavat informatsiooni, on absoluutne õigus vaikida. Euroopa Kohus (18. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 374/87: Orkem v. komisjon, EKL 1989, lk 3283, ning 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P ja C-254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt v. komisjon, EKL 2002, lk I-8375) ja esimese astme kohus (20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T-112/98: Mannesmannröhren-Werke v. komisjon, EKL 2001, lk II-729) on järjepidevalt leidnud, et sellise õiguse tunnustamine läheks ettevõtjate kaitseõiguse tagamiseks vajalikust kaugemale ja takistaks põhjendamatult komisjonil jälgida konkurentsieeskirjadest kinnipidamist ühisturul ning et õigust vaikida saab tunnustada vaid juhul, kui asjaomast ettevõtjat kohustatakse andma vastuseid, millega ta võtaks omaks õigusrikkumise, mida komisjon peab tõendama.