natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Contrary to Ireland’s submission, the fact that there is no definition of ‘employment conditions’ in Clause 4(1) does not render that provision incapable of being applied by a national court to the facts of a dispute which it is to hear and determine and, consequently, is unlikely to render the subjectmatter of that provision insufficiently precise.
Vastupidi sellele, mida väidab Iirimaa, ei kahjusta töötingimuse mõiste määratluse puudumine kõnealuses sättes seda, et kohus saaks seda sätet kohaldada tema lahendada olevas vaidluses, ning järelikult pole see laadilt selline, et selle puudumine jätaks kõnealuse sätte piisavalt täpse sisuta.
Thus, the provisions of a directive have already been deemed to be sufficiently precise notwithstanding the absence of a Community definition of the sociallaw terms included in those provisions (see, in that respect, Joined Cases C-6/90 and C-9/90 Francovich and Others [1991] ECR I-5357, paragraphs 13 and 14).
Seega on direktiivi sätted juba varem tunnistatud piisavalt täpseks, vaatamata asjaolule, et neis ei ole ära toodud neis sisalduvatele sotsiaalõiguse mõistetele ühenduse tasandil antud määratlust (vt selle kohta 19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I-5357, punktid 13 ja 14).
Furthermore, the precise prohibition laid down by Clause 4(1) of the framework agreement does not require the adoption of any further measure of the Community institutions (see, by analogy, Case 41/74 van Duyn [1974] ECR 1337, paragraph 6).
Pealegi ei ole raamkokkuleppe klausli 4 lõikes 1 esitatud täpse keelu kohaselt ühenduse institutsiooni poolt vastuvõetav akt vajalik (vt analoogia alusel 4. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74: van Duyn, EKL 1974, lk 1337, punkt 6).
Besides, the provision under consideration does not in any way confer on
Pealegi ei anna käsitletav säte liikmesriikidele õigust muuta selles sisalduvat töötingimusi
Member States the right, when transposing it into domestic law, to limit the scope of the prohibition laid down in respect of employment conditions (see, by analogy, Marshall, paragraph 55).
KOHTUOTSUS 15.4.2008 — KOHTUASI C-268/06 puudutavat keeldu siseriiklikku õigusesse ülevõtmisel tingimuslikuks või kitsendada selle kohaldamisala (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 55).
Admittedly, as Ireland submitted, that provision includes, in relation to the principle of nondiscrimination there laid down, a qualification concerning justification on objective grounds.
Loomulikult, nagu Iirimaa väidab, on selle sättega selles väljendatud mittediskrimineerimise põhimõtet arvestades jäetud võimalus teha objektiivsete aluste olemasolul erandeid.
However, as the referring court itself pointed out, the application of that qualification is subject to judicial control (for an example of such control in relation to the concept of objective reasons in the context of Clause 5(1) of the framework agreement, see Case C-212/04 Adeneler and Others [2006] ECR I-6057, paragraphs 58 to 75), although the possibility of relying on it does not preclude the view that the provision at issue confers on individuals rights which they may enforce in the national courts and which the latter must protect (see, by analogy, van Duyn, paragraph 7; Case C-156/91 Hansa Fleisch Ernst Mundt [1992] ECR I-5567, paragraph 15; Case C-374/97 Feyrer [1999] ECR I-5153, paragraph 24; and also Case C-413/99 Baumbast and R [2002] ECR I-7091, paragraphs 85 and 86).
Sellegipoolest, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on seda ise rõhutanud, on erandite kasutamine allutatud kohtulikule kontrollile (vt raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 tähenduses objektiivsete aluste mõistet puudutava kontrolli näite osas 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-212/04: Adeneler jt, EKL 2006, lk I-6057, punktid 58–75), kuigi võimalus eranditele tugineda ei välista, et käsitletav säte annab isikutele õigusi, millele nad saavad siseriiklikus kohtus toetuda ning mida need kohtud peavad kaitsma (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Duyn, punkt 7; 10. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-156/91: Hansa Fleisch Ernst Mundt, EKL 1992, lk I-5567, punkt 15; 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-374/97: Feyrer, EKL 1999, lk I-5153, punkt 24, ja 17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-413/99: Baumbast ja R, EKL 2002, lk I-7091, punktid 85 ja 86).
The precision and unconditionality of Clause 4(1) of the framework agreement are not affected by Clause 4(2) either.
Raamkokkuleppe klausli 4 lõige 2 ei nõrgenda sama klausli lõike 1 täpsust ja tingimusteta laadi.
As the Advocate General noted at point 101 of her Opinion, Clause 4(2) simply articulates one of the consequences which may be associated, where appropriate, subject to judicial control, with the application of the principle of nondiscrimination in favour of fixedterm workers, without in any way undermining the substance of that principle.
Õigupoolest, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 101 märkinud, on lõikes 2 lihtsalt mainitud ühte võimalust selliseks puhuks, kui tähtajaliste töötajate suhtes kohaldatakse – kohtupoolse kontrolli võimalusega – mittediskrimineerimise põhimõtet, ilma seejuures selle põhimõtte sisu kahjustamata.
As regards Clause 4(3) of the framework agreement, upon which Ireland also relied in order to deny Clause 4(1) direct effect, it must be observed that Clause 4(3) entrusts the Member States and/or the social partners with the definition of the arrangements for facilitating the ‘application’ of the principle of nondiscrimination laid down by that clause.
Mis puudutab raamkokkuleppe klausli 4 lõiget 3, millele Iirimaa on viidanud väites, et klausli lõikel 1 puudub vahetu õigusmõju, siis tuleb märkida, et sellega on selles klauslis väljendatud diskrimineerimise keelu põhimõtte „kohaldamise” hõlbustamiseks mõeldud korra määramine jäetud liikmesriikide ja/või tööturu osapoolte ülesandeks.
Such arrangements cannot therefore in any way relate to the actual substance of that principle (see, by analogy, Case 8/81 Becker [1982] ECR 53, paragraphs 32 and 33).
Seega ei või see kord mitte mingil moel puudutada põhimõtte sisulist määratlemist (vt analoogia alusel 19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker, EKL 1982, lk 53, punktid 32 ja 33).
As the referring court itself suggested, and as Impact submitted, they cannot therefore limit the existence or restrict the scope of that principle (see, by analogy, Case 2/74 Reyners [1974] ECR 631, paragraphs 21 and 26, and Becker, paragraph 39).
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ise on välja pakkunud ning nagu Impact on väitnud, ei saa see kord muuta kõnealust põhimõtet tingimuslikuks ega piirata selle ulatust (vt analoogia alusel 21. juuni 1974. aasta otsus kohtuasjas 2/74: Reyners, EKL 1974, lk 631, punktid 21 ja 26, ning eespool viidatud kohtuotsus Becker, punkt 39).
It follows that Clause 4(1) of the framework agreement appears, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Järelikult on raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1 oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda.
Clause 5(1) of the framework agreement
Raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1
Clause 5(1) of the framework agreement requires Member States to adopt one or more of the measures listed where domestic law does not include equivalent legal measures, in order to prevent abuse arising from the use of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 paneb liikmesriikidele järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise võimaliku kuritarvitamise vältimiseks kohustuse kehtestada üks või mitu loetletud meedet, juhul kui riigi õiguses samaväärsed juriidilised meetmed puuduvad.
The measures listed, of which there are three, relate, respectively, to objective reasons justifying the renewal of such contracts or relationships, the maximum total duration of successive fixedterm employment contracts or relationships, and the number of renewals of such contracts or relationships.
Loetletud meetmed, mida on kolm, puudutavad vastavalt objektiivseid aluseid, mis õigustaksid selliste töölepingute või töösuhete uuendamist, nende töölepingute või töösuhete maksimaalset kogukestust ning uuendamiste arvu.
In prescribing the effective and binding adoption of at least one of the measures listed in Clause 5(1) of the framework agreement intended to prevent the abusive use of successive fixedterm employment contracts or relationships, where domestic law does not already include equivalent measures (see Adenelerand Others, paragraphs 65 and 101; Case C-53/04 Marrosu and Sardino [2006] ECR I-7213, paragraph 44; and also Case C-180/04 Vassallo [2006] ECR I-7251, paragraph 35), Clause 5(1) assigns to the Member States the general objective of preventing such abuse, while leaving to them the choice as to how to achieve it.
Kuna raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 paneb liikmesriikidele tegeliku ja siduva kohustuse kehtestada juhul, kui riigi õiguses samaväärsed meetmed seni puuduvad, vähemalt üks selles loetletud meetmetest, mille eesmärk on järjestikuste tähtajaliste lepingute võimaliku kuritarvitamise vältimine (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punktid 65 ja 101; 7. septembri 2006. aasta otsused kohtuasjas C-53/04: Marrosu ja Sardino, EKL 2006, lk I-7213, punkt 44, ja kohtuasjas C-180/04: Vassallo, EKL 2006, lk I-7251, punkt 35), siis näeb see ette üldise eesmärgi vältida sellist kuritarvitamist, jättes liikmesriikidele selle saavutamise vahendite osas valikuvõimaluse.
Under Clause 5(1), it is effectively left to the discretion of the Member States to rely to that end on one or more of the measures listed in that clause, or even on existing equivalent legal measures, while taking account of the needs of specific sectors and/or categories of workers.
Selle sätte kohaselt võivad liikmesriigid neile kuuluvat kaalutlusõigust kasutades võtta ühe või mitu klauslis loetletud meedet või tugineda samaväärsetele olemasolevatele juriidilistele meetmetele, arvestades konkreetsete sektorite ja/või töötajate kategooriate vajadusi.
Admittedly, as the Commission contended when referring to the judgment in Francovich and Others (paragraph 17), the right of the Member States to choose among several possible means of achieving the result required by a directive does not preclude the possibility for individuals of enforcing before the national courts rights the content of which can be determined sufficiently precisely on the basis of the provisions of that directive alone (see also, to that effect, Case C-271/91 Marshall [1993] ECR I-4367, paragraph 37, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Nagu komisjon eespool viidatud kohtuotsusele Francovich jt (punkt 17) viidates väitis, ei välista see, kui liikmesriikidel on direktiiviga ette nähtud eesmärgi saavutamiseks võimalus valida paljude võimalike variantide vahel, seda, et isikutel on võimalik taotleda siseriiklikult kohtult tunnustust õigustele, mille sisu võib olla piisavalt täpselt määratletud üksnes selle direktiivi sätete põhjal (vt selle kohta ka 2. augusti 1993. aasta otsus kohtuasjas C-271/91: Marshall, EKL 1993, lk I-4367, punkt 37, ja eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 105).
However, it must be held that, unlike the provisions at issue in the case giving rise to the judgment in Francovich and Others, Clause 5(1) of the framework agreement does not contain any unconditional and sufficiently precise obligation capable of being relied upon, in the absence of transposing measures taken within the requisite period, by an individual before a national court.
Sellegipoolest tuleb nentida, et erinevalt eespool viidatud kohtuotsuse Francovich jt aluseks olevas kohtuasjas käsitletud sätetest ei sisalda raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 mitte mingit seesugust tingimusteta ja piisavalt täpset kohustust, millele isik saaks siseriiklikus kohtus tugineda juhul, kui direktiivi ülevõtmiseks ei ole ettenähtud tähtaja jooksul meetmeid võetud.
In Francovich and Others, notwithstanding the freedom of choice given to the Member States by the directive in question to achieve the result required by that directive, the Court of Justice was able to identify in the directive provisions defining, unconditionally and sufficiently precisely, content comprising minimum protection in favour of individuals: in that case, a minimum guarantee for the payment of wage claims in the event of the employer’s insolvency (for other cases of identificat- ion of minimum protection, see also Case C-303/98 Simap [2000] ECR I-7963, paragraphs 68 and 69, and Pfeiffer and Others, paragraph 105).
Eespool viidatud kohtuotsuses Francovich jt oli Euroopa Kohtul, vaatamata asjassepuutuva direktiiviga liikmesriikidele selles direktiivis ette nähtud tulemuse saavutamise osas jäetud valikuvabadusele, võimalik määrata selles kindlaks need sätted, millega määratletakse tingimusteta ja piisavalt täpselt isikutele tagatud minimaalse kaitse sisu, milleks asjassepuutuval juhul oli minimaalne garantii töötasunõuete rahuldamise osas tööandja maksejõuetuse korral (vt muude sellise minimaalse kaitse määratlemise juhtude osas ka 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-303/98: Simap, EKL 2000, lk I-7963, punktid 68 ja 69, ning eespool viidatud kohtuotsus Pfeiffer jt, punkt 105).
In the present case, however, the Court cannot accept the Commission’s suggestion that Clause 5(1) of the framework agreement also establishes such minimum material protection in that, in the absence of any other measure intended to combat abuse or at least of any sufficiently effective, objective and transparent measure to that end, it requires objective reasons to justify the renewal of successive fixedterm employment contracts or relationships.
Käesoleval juhul ei saa pidada vastuvõetavaks komisjoni ettepanekut, mille kohaselt raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 määrab ühtlasi kindlaks minimaalse sisulise kaitse seeläbi, et näeb ette, et juhul kui puuduvad muud meetmed kuritarvituste vältimiseks või kui need ei ole piisavalt tõhusad, objektiivsed ja läbipaistvad, on järjestikuste töölepingute või töösuhete uuendamine õigustatud ainult objektiivsete aluste olemasolul.
First, while it is true, as the Court stated in paragraph 67 of the judgment in Adeneler and Others, that, according to paragraph 7 of the general considerations in the framework agreement, the signatory parties to that agreement took the view that ‘the use of fixedterm employment contracts founded on objective reasons is a way to prevent abuse’, the fact remains that the construction advocated by the Commission effectively introduces a hierarchy between the various measures referred to in Clause 5(1) of the framework agreement, whereas the terms of that provision themselves unequivocally show that the various measures envisaged are intended to be ‘equivalent’.
Esiteks, kuigi on tõsi – nagu Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Adeneler jt punktis 67 rõhutanud –, et raamkokkuleppe üldkaalutluste punkti 7 kohaselt on kokkuleppe pooled leidnud, et „objektiivsetele alustele tuginevate tähtajaliste töölepingute kasutamine aitab vältida kuritarvitusi”, on siiski tõsi ka see, et komisjoni pakutud tõlgendusviis tekitaks raamkokkuleppe klausli 5 lõikes 1 nimetatud erinevate meetmete hierarhia, kuigi selle sätte enda sõnastusest nähtub ühemõtteliselt, et need erinevaid meetmeid on „samaväärsed”.
Second, as the Advocate General also noted at point 116 of her Opinion, the interpretation proposed by the Commission would have the effect of rendering meaningless the choice of means allowed by Clause 5(1) of the framework agreement, since
Teiseks – nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 116 märkinud – muudaks komisjoni poolt välja pakutud tõlgendus raamkokkuleppe klausli 5 lõikega 1 antud valikuvõimaluse mõttetuks, kuna see võimaldaks isikul tähtajalise töölepingu
Contrary to what was accepted in the cases giving rise to the judgments cited in paragraph 72 of the present judgment, it is therefore not possible, in the present case, to determine sufficiently the minimum protection which should, on any view, be implemented pursuant to Clause 5(1) of the framework agreement.
Vastupidi sellele, mida nenditi käeoleva kohtuotsuse punktis 72 viidatud kohtuasjade aluseks olnud vaidlustes, ei ole käesolevas asjas võimalik piisavalt määratleda minimaalset kaitset, mis peaks raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 kohaldamisel igal juhul tagatud olema.
It follows that that provision does not appear, so far as its subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court.
Siit järeldub, et see säte ei ole oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda.
In the light of the foregoing, the answer to the second question must be that Clause 4(1) of the framework agreement is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.
Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1 on tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda, kuid seevastu klausli 5 lõige 1 seda ei ole.
By its third question the referring court asks, in essence, having regard to the answers to the first question and to the second question in so far as it relates to Clause 5(1) of the framework agreement, whether Clause 5(1) of the framework agreement precludes a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib kolmanda küsimusega – arvestades vastust esimesele küsimusele ja samuti teisele küsimusele raamkokkuleppe klausli 5 lõiget 1 puudutavas osas – sisuliselt seda, kas see raamkokkuleppe säte keelab liikmesriigil,
IMPACT fixedterm employment contract for up to eight years in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the legislation transposing that directive enters into force.
IMPACT kui ta tegutseb tööandjana, uuendada tähtajalist töölepingut kuni kaheksaks aastaks ajavahemikul, mis jääb direktiivi 1999/70 ülevõtmise tähtaja ja seda direktiivi ülevõtva õigusakti jõustumise vahele.
In relation to that third question the referring court explains that, on previous occasions, the contract in question had always been renewed for shorter periods; that the employer requires the services of the employee for a period exceeding the usual term on renewal; that the renewal for an extended period has the effect of circumventing the application to an employee of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law; and that there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab kolmandas küsimuses, et senini oli asjassepuutuvat lepingut alati pikendatud lühemaks perioodiks; et tööandja vajab huvitatud isiku teenuseid pikema perioodi jooksul kui see, milleks lepingut tavapäraselt pikendati; et selle lepingu pikendamine pikemaks ajaks välistab selle, et töötaja suhtes kohaldataks raamkokkuleppe klauslit 5, kui klausel on siseriiklikku õigusesse üle võetud; ning et selliseks pikendamiseks ei ole ühtegi objektiivset alust, mis ei oleks seotud sellega, et huvitatud isik on staatuse poolest tähtajaline töötaja.
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it must be stated that while, in accordance with the answer to the second question, the subjectmatter of Clause 5(1) of the framework agreement is not unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court, the fact none the less remains that, under the third paragraph of Article 249 EC, the directive leaves to the national authorities the choice of form and methods but is binding, as to the result to be achieved, upon each Member State to which it is addressed (see von Colson and Kamann, paragraph 15).
Juhtudeks, mil – arvestades vastust esimesele küsimusele – eelotsusetaotluse esitanud kohus peab tunnistama ennast pädevaks põhikohtuasjas kaebuse esitajate nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otseselt direktiivil 1999/70, tuleb täpsustada, et kuigi – nagu nähtub vastusest teisele küsimusele – raamkokkuleppe klausli 5 lõike 1 sisu ei ole tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda, on sellegipoolest tõsi, et EÜ artikli 249 kolmanda lõigu kohaselt on direktiiv – kuigi see jätab vormi ja meetodite valiku riigi ametiasutustele – saavutatava tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud (vt eespool viidatud kohtuotsus von Colson ja Kamann, punkt 15).
The first paragraph of Article 2 of Directive 1999/70 thus provides that the Member States are required to take any necessary measures to enable them at any time to be in a position to guarantee the results imposed by the directive.
Direktiivi 1999/70 artikli 2 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed, mis võimaldaksid neil igal ajal tagada direktiivis ette nähtud tulemuste saavutamise.
As has already been observed in paragraph 41 of this judgment, the Member States’ obligation to achieve the result envisaged by a directive and, under Article 10 EC, to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation, is binding on all the authorities of the Member States (see von Colson and Kamann, paragraph 26).
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 41 juba meenutatud, on liikmesriigi kohustus saavutada direktiivis ette nähtud eesmärgid ning EÜ artiklist 10 tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, siduv liikmesriikide kõikidele ametiasutustele (vt eespool viidatud kohtuotsus von Colson ja Kamann, punkt 26).
Such obligations devolve on those authorities, including, where appropriate, in their capacity as a public employer.
Ametiasutused on selleks kohustatud muu hulgas ka juhtudel, kui nad tegutsevad avaliku sektori tööandjana.
As regards the objective laid down by Directive 1999/70 and the framework agreement, the latter proceeds — as is apparent from paragraphs 6 and 8 of the general considerations in the framework agreement — on the premiss that employment contracts of indefinite duration are the general form of employment relationship, while recognising that fixedterm employment contracts are a feature of employment in certain sectors or in respect of certain occupations and activities (see Adeneler and Others, paragraph 61).
Mis puudutab direktiivis 1999/70 ja raamkokkuleppes ette nähtud eesmärki, siis raamkokkulepe lähtub – nagu üldkaalutluste punktidest 6 ja 8 tuleneb – eeldusest, et määramata tähtajaga töölepingud on töösuhete üldine vorm, mööndes samas, et teatavate sektorite, kutse- ja tegevusalade puhul on tähtajalised töölepingud tüüpiline töötamise vorm (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 61).
Consequently, the benefit of stable employment is viewed as a major element in the protection of workers (see Case C-144/04 Mangold [2005] ECR I-9981, paragraph 64), whereas — as is apparent from the second paragraph of the preamble to the framework agreement and paragraph 8 of the general considerations — it is only in certain circumstances that fixedterm employment contracts are liable to respond to the needs of both employers and workers (see Adeneler and Others, paragraph 62).
Järelikult peetakse töökoha stabiilsust töötajate kaitse keskseks elemendiks (vt 22. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-144/04: Mangold, EKL 2005, lk I-9981, punkt 64), samas kui – nagu tuleneb raamkokkuleppe preambuli teisest lõigust ja üldkaalutluste punktist 8 – tähtajalised töölepingud võivad vaid teatud asjaoludel vastata nii tööandjate kui ka töötajate vajadustele (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 62).