natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Repeated infringement, as understood in a number of national legal systems, implies that a person has committed fresh infringements after having been penalised for similar infringements (Thyssen Stahl v Commission, paragraph 325 above, paragraph 617, and Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 284).
Varasema karistatuse mõiste, nii nagu seda mõistetakse teatavate liikmesriikide õiguskordades, tähendab, et isik on pannud toime uusi rikkumisi pärast seda, kui teda on sarnaste rikkumiste eest karistatud (eespool punktis 325 viidatud kohtuotsus Thyssen Stahl vs. komisjon, punkt 617, ja eespool punktis 339 viidatud kohtuotsus Michelin vs. komisjon, punkt 284).
Any repeated infringement is among the factors to be taken into consideration in the analysis of the gravity of the infringement in question (Aalborg Portland and Others v Commission, paragraph 145 above, paragraph 91, and Case C-3/06 P Groupe Danone v Commission [2007] ECR I-1331, paragraph 26).
Võimalik varasem karistatus kuulub asjaolude hulka, mida tuleb rikkumise raskusastme analüüsimisel arvesse võtta (eespool punktis 145 viidatud Euroopa Kohtu otsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, punkt 91, ja 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-3/06 P: Groupe Danone vs. komisjon, EKL 2007, lk II-1331, punkt 26).
The Commission has a discretion as regards the choice of factors to be taken into account for determining the amount of fines, such as, inter alia, the particular circumstances of the case, its context and the dissuasive effect of fines, without the need to refer to a binding or exhaustive list of the criteria which must be taken into account.
Komisjonil on kaalutlusõigus, kui ta trahvi suuruse kindlaksmääramisel valib, millised on arvessevõetavad asjaolud, mille hulka kuuluvad näiteks juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, ilma et ta peaks tingimata tuginema kohustuslikult arvessevõetavate kriteeriumide siduvale või ammendavale loetelule.
The finding and the appraisal of the specific characteristics of a repeated infringement come within the Commission’s discretion and the Commission cannot be bound by any limitation period when making such a finding (Groupe Danone v Commission, paragraph 461 above, paragraphs 37 and 38).
Varasema karistatuse eripäraste tunnuste tuvastamine ja hindamine kuulub komisjoni kaalutlusõiguse hulka ning komisjon ei saa sellise tuvastamise käigus olla seotud võimaliku aegumistähtajaga (eespool punktis 461 viidatud 8. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon, punktid 37 ja 38).
In the present case, Hoechst does not deny that the four earlier decisions to which the Commission refers in the Decision to support its finding that this was a repeated infringement concerned Hoechst and related to an infringement of the same type as that in the present case.
Käesolevas asjas tuleb märkida, et Hoechst ei vaidle vastu asjaolule, et neli varasemat otsust, millele komisjon varasema karistatuse tõendamisel otsuses viitab, puudutasid Hoechsti ja olid tehtud sama laadi rikkumise kohta nagu käesolevas asjas.
As regards the Dyestuffs decision (adopted on 24 July 1969) and the Polypropylene decision (adopted on 23 April 1986), it must be observed that the infringement found in the Decision began 10 years after the adoption of the Dyestuffs decision, while the Polypropylene decision was adopted while that infringement was continuing.
Mis puudutab värvainete otsust (vastu võetud 24. juulil 1969) ja polüpropüleeni otsust (vastu võetud 23. aprillil 1986), siis tuleb märkida, et otsuses tuvastatud rikkumine algas kümme aastat pärast värvainete otsuse vastuvõtmist ning polüpropüleeni otsus võeti vastu kõnealuse rikkumise ajal.
Furthermore, although Hoechst was the subject of a finding of infringement in the context of the Polypropylene decision in 1986, it continued for 10 years to engage in its unlawful conduct on the sorbates market.
Kuigi Hoechstile määrati polüpropüleeni otsuses 1986. aastal karistus, jätkas ta rikkumist sorbaaditurul ning tegi seda kümme aastat.
The fact that Hoechst repeated its unlawful conduct shows a propensity on its part not to draw the appropriate consequences from a finding that it had infringed the Community competition rules (see, to that effect, Case T-38/02 Groupe Danone v Commission, paragraph 130 above, paragraph 355).
Rikkumise kordamine Hoechsti poolt annab tunnistust tema kalduvusest mitte teha kohaseid järeldusi sellest, kui tuvastatakse, et ta on rikkunud ühenduse konkurentsieeskirju (vt selle kohta eespool punktis 130 viidatud 25. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon, punkt 355).
In the light of those factors, Hoechst could expect that the Commission would take account of the earlier decisions referred to above when considering whether the infringement in the present case constituted a repeated infringement.
Neid asjaolusid silmas pidades võis Hoechst eeldada, et komisjon võtab käesolevas asjas varasema karistatuse tuvastamisel arvesse eespool viidatud varasemaid otsuseid.
Accordingly, there was nothing to prevent the Commission from relying on the Dyestuffs and the Polypropylene decisions for the purpose of finding that Hoechst had committed a repeated infringement in the present case.
Järelikult ei välista miski seda, et komisjon tugineb käesolevas asjas Hoechsti varasema karistatuse tuvastamisel värvainete otsusele ja polüpropüleeni otsusele.
As regards the PVC I decision (adopted on 21 December 1988), it must be noted that that decision was declared non-existent by the Court of First Instance (Joined Cases T-79/89, T-84/90 to T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 and T-104/89 BASF and Others v Commission [1992] ECR II-315) and ultimately annulled by the Court of Justice (Case C-137/92 P Commission v BASF and Others [1994] ECR I-2555), before the Commission adopted the Decision in the present case.
Mis puudutab otsust PVC I (vastu võetud 21. detsembril 1988), siis tuleb rõhutada, et Esimese Astme Kohus tuvastas selle otsuse tühisuse (27. veebruari 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-79/89, T-84/89–T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 ja T-104/89: BASF jt vs. komisjon, EKL 1992, lk II-315) ja et Euroopa Kohus tühistas selle lõpuks (15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-137/92 P: komisjon vs. BASF jt, EKL 1994, lk I-2555) ning et see toimus enne, kui komisjon võttis vastu otsuse käesolevas asjas.
It should be noted in that regard that, as regards the annulment of the PVC I decision by the Court of Justice, Article 231 EC provides that if the action is well founded, the Court of Justice is to declare the contested act void.
Siinkohal tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtu poolse tühistamise osas näeb EÜ artikkel 231 ette, et kui hagi on põhjendatud, tunnistab Euroopa Kohus asjassepuutuva õigusakti tühiseks.
Furthermore, although the PVC II decision, which was adopted by the Commission following the annulment of the PVC I decision, to a large extent sets out the factual elements of the latter decision, it may be distinguished from that decision, in particular, by the fact that it finds that the agreement or concerted practice in question dated from around August 1980, whereas the PVC I decision stated that the agreement or concerted practice in question dated from approximately September 1976.
Kuigi otsus PVC II, mille komisjon võttis vastu pärast otsuse PVC I tühistamist, kordab suures osas viimase faktilisi asjaolusid, erineb see siiski selle poolest, et otsuses PVC II on märgitud, et kokkulepe või kooskõlastatud tegevus algas ligikaudu 1980. aasta augustis, samal ajal kui otsuses PVC I on täpsustatud, et kokkulepe või kooskõlastatud tegevus algas ligikaudu 1976. aasta septembris.
The same applies to the amount of the fines imposed on Hoechst (ECU 1 million in the PVC I decision and EUR 1.5 million in the PVC II decision).
Sama kehtib Hoechstile määratud trahvide osas (miljon eküüd otsuses PVC I ja 1,5 miljonit eurot otsuses PVC II).
It follows that the two decisions cannot be regarded as identical.
Järelikult ei saa neid kahte otsust pidada identseteks.
In those circumstances, it must be held that the Commission erred in referring to the PVC I decision, in the Decision, for the purpose of finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et komisjon tegi vea, kui ta viitas otsuses Hoechsti varasema karistatuse tuvastamisel otsusele PVC I.
As regards the PVC II decision, it was indeed adopted on 27 July 1994, or during the period of the infringement, but it was the subject of judicial proceedings which
Otsuse PVC II osas tuleb märkida, et see võeti küll vastu 27. juulil 1994, st rikkumise ajal, kuid selle suhtes toimusid kohtumenetlused, mille tulemusena tehti
It must be emphasised, however, that at Community level, and in accordance with the first paragraph of Article 256 EC, the PVC II decision was enforceable, provided that it imposed a pecuniary burden on persons other than the States, notwithstanding the action for annulment of that decision initiated under Article 230 EC.
Tuleb siiski rõhutada, et ühenduse tasandil ja vastavalt EÜ artikli 256 esimesele lõigule oli otsus PVC II täitmisele pööratav, kuna see pani rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, ning seda vaatamata tühistamishagi esitamisele otsuse peale EÜ artikli 230 alusel.
In effect, under Article 242 EC an action before the Community judicature does not have suspensory effect (Case T-275/94 CB v Commission [1995] ECR II-2169, paragraphs 50 and 51; see also, to that effect, Case T-28/03 Holcim (Deutschland) v Commission [2005] ECR II-1357, paragraph 121).
Vastavalt EÜ artiklile 242 ei peata ühenduste kohtule hagi esitamine õigusakti toimet (Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas T-275/94: CB vs. komisjon, EKL 1995, lk II-2169, punktid 50 ja 51; vt selle kohta ka Esimese Astme Kohtu 21. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T-28/03: Holcim (Deutschland) vs. komisjon, EKL 2005, lk II-1357, punkt 121).
It is common ground, moreover, that Hoechst did not seek a stay of execution of the PVC II decision pursuant to the second sentence of Article 242 EC.
Vaidlus puudub selle üle, et Hoechst ei taotlenud EÜ artikli 242 teise lause alusel otsuse PVC II täitmise peatamist.
Last, it must be observed that the judgments of the Court of First Instance and of the Court of Justice, which, moreover, confirmed the decision, were delivered before the adoption of the Decision.
Lõpuks tuleb märkida, et Esimese Astme Kohtu ja Euroopa Kohtu otsused, mis pealegi jätsid otsuse PVC II muutmata, tehti enne käesolevas kohtuasjas käsitletava otsuse vastuvõtmist.
It follows that the Commission was entitled to rely on the PVC II decision to find that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement.
Sellest tulenevalt võis komisjon Hoechsti varasema karistatuse tuvastamisel tugineda otsusele PVC II.
In the light of those factors, it must be concluded that, in finding that Hoechst’s conduct constituted a repeated infringement, the Commission was entitled to rely on the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions but not on the PVC I decision.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb järeldada, et Hoechsti varasema karistatuse tuvastamisel võis komisjon tugineda värvainete otsusele, polüpropüleeni otsusele ja otsusele PVC II, kuid mitte otsusele PVC I.
However, the error on the Commission’s part concerning the PVC I decision cannot call in question the characterisation of Hoechst’s conduct as a repeated infringement in the present case or even the rate of the increase applied.
Komisjoni viga otsuse PVC I osas ei sea aga kahtluse alla käesolevas asjas arvessevõetud varasemat karistatust ega ka kohaldatud suurenduse määra.
As regards the characterisation of the infringement as a repeated infringement, it is sufficiently supported by the Dyestuffs, Polypropylene and PVC II decisions.
Varasemat karistatust kinnitavad piisavalt värvainete otsus, polüpropüleeni otsus ja otsus PVC II.
As regards the rate of the increase applied in the present case, there is nothing in the Decision to indicate that the Commission’s finding that the repeated infringement followed a number of previous infringements gave rise to a greater increase in the fine for an aggravating circumstance than would have been determined if
Käesoleval juhul kohaldatud suurenduse määra kohta tuleb märkida, et otsuses ei viita miski sellele, et komisjoni järeldus, mille kohaselt varasem karistatus tuleneb mitmest eelnevast juhtumist, tõi endaga kaasa trahvisumma suurendamise raskendava asjaolu tõttu suuremas ulatuses kui siis, kui oleks tuvastatud vaid üks eelnev
Furthermore, as regards Hoechst’s argument that the increase applied is disproportionate, including by comparison with the other undertakings at which the Decision was addressed, it is sufficient to bear in mind that the Commission has a discretion when setting the fine and that it is not required to apply a precise mathematical formula.
Mis puudutab Hoechsti argumenti, et kohaldatud suurendus on ebaproportsionaalne – sealhulgas võrreldes teiste otsuse adressaatideks olevate ettevõtjatega –, siis piisab meenutamisest, et komisjonil on trahvi suuruse kindlaksmääramisel kaalutlusõigus ning et ta ei ole kohustatud kohaldama täpset matemaatilist valemit.
In addition, when determining the amount of the fine the Commission must ensure that its action is deterrent.
Lisaks peab komisjon trahvi suuruse kindlaksmääramisel tagama oma tegevuse hoiatava mõju.
A repeated infringement is a circumstance that justifies a considerable increase in the basic amount of the fine.
Varasem karistatus on asjaolu, mis õigustab trahvi põhisumma märkimisväärset suurendamist.
Repeated infringement is proof that the penalty previously imposed was not sufficiently deterrent.
Varasem karistatus on tõend selle kohta, et varasem karistus ei olnud piisavalt hoiatav.
In this case, there is no reason to consider that the increase of 50% in the basic amount of the fine designed to steer Hoechst’s conduct towards respect for the competition rules is disproportionate (see, to that effect, Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 293).
Käesoleval juhul ei võimalda miski leida, et trahvi põhisumma suurendamine 50% võrra, selleks et suunata Hoechsti tema tegevuses asutamislepingu konkurentsieeskirju järgima, on ebaproportsionaalne (vt selle kohta eespool punktis 339 viidatud kohtuotsus Michelin vs. komisjon, punkt 293).
It must therefore be held that the characterisation of the applicant’s conduct as a repeated infringement in the present case and the rate of increase applied are well founded.
Seega tuleb leida, et käesoleval juhul arvessevõetud varasem karistatus ja kohaldatud suurenduse määr on põhjendatud.
The other arguments put forward by Hoechst cannot affect that conclusion.
Hoechsti muud argumendid ei sea seda järeldust kahtluse alla.
As regards the fact that Hoechst’s former activity in the feedingstuffs additives sector had nothing to do with its activities in the PVC sector, it must be emphasised that the Guidelines refer to an ‘infringement of the same type’ by the same undertaking.
Mis puudutab asjaolu, et Hoechsti endisel tegevusel toiduainetes kasutatavate lisaainete sektoris ei ole mingit seost tema tegevusega PVC sektoris, siis tuleb rõhutada, et suunistes peetakse silmas olukorda, kus sama ettevõtja paneb uuesti toime „sama laadi rikkumise”.
Hoechst’s argument in that regard cannot therefore be upheld.
Seega ei saa Hoechsti argumendiga nõustuda.
As regards the fact that, in another case preceding the Decision, the Commission undertook to establish joint group liability by imposing increases of 10% per year for the period between the decision imposing a fine in one case and the end of the infringement in another case, it must be borne in mind that the Commission’s previous practice in taking decisions does not in itself serve as a legal framework for fines in competition matters, since that framework is defined solely in Regulation No 17 and in the Guidelines (see Michelin v Commission, paragraph 339 above, paragraph 292 and the caselaw cited) and that, furthermore, operators cannot have a legitimate expectation that an existing situation which is capable of being altered by the Commission in the exercise of its discretionary power will be maintained (see Delacre and Others v Commission, paragraph 372 above, paragraph 33 and the caselaw cited, and Dansk Rørindustri and Others v Commission, paragraph 344 above, paragraph 171).
Seoses asjaoluga, et komisjon asus ühes otsusest varasemas asjas sisse seadma kontserni kollektiivset vastutust, suurendades trahvi 10% aasta kohta perioodi eest, mis jäi ühes asjas tehtud trahvi määramise otsuse ja teise asja esemeks oleva rikkumise lõpu vahele, tuleb meenutada, et komisjoni varasemat otsustuspraktikat ei saa iseenesest kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna, kuna kõnealuse raamistiku määratlevad üksnes määrus nr 17 ja suunised (vt eespool punktis 339 viidatud kohtuotsus Michelin vs. komisjon, punkt 292 ja viidatud kohtupraktika), ning et pealegi ei saa ettevõtjatel olla õiguspärast ootust, et säilib mingi olukord, mida komisjon võib oma kaalutlusõigust teostades muuta (vt eespool punktis 372 viidatud kohtuotsus Delacre jt vs. komisjon, punkt 33 ja viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 344 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, punkt 171).
Last, as the Commission emphasises, the fact that the 1996 Leniency Notice was applied does not mean that Hoechst’s repeated infringement ceases to be an aggravating circumstance.
Lõpuks on kohane märkida, et nagu rõhutab komisjon, ei välistaks 1996. aasta koostööteatisele tuginemine Hoechsti varasema karistatuse arvessevõtmist raskendava asjaoluna.
Therefore Hoechst’s argument that an increase for repeated infringement is unfair when the undertaking concerned cooperates in full during the administrative procedure is inoperative.
Seetõttu ei saa anda tulemusi Hoechsti argument, mille kohaselt trahvi suurendamine varasema karistatuse eest ei ole õiglane, kui asjaomane ettevõtja teeb haldusmenetluse käigus täielikult koostööd.
For all of those reasons, the seventh plea must be rejected.
Kõigil neil põhjustel tuleb seitsmes väide tagasi lükata.
F — The 10th plea, claiming that the 2002 Leniency Notice should be applied by analogy, under a ‘most favourable provision’ principle
F – Kümnes väide, mille kohaselt tuleks 2002. aasta koostööteatist kohaldada analoogia alusel vastavalt „soodsaima sätte kohaldamise põhimõttele”
At Section 12.2.3 of the Decision, which deals with the application of the 1996 Leniency Notice, the Commission observes that Hoechst considers that the 2002
Otsuse punktis 12.2.3, mis puudutab 1996. aasta koostööteatise kohaldamist, märgib komisjon, et Hoechst peab käesoleval juhul kohaldatavaks komisjoni 2002. aasta
Commission Notice on immunity from fines and reduction of fines in cartel cases (OJ 2002 C 45, p. 3; ‘the 2002 Leniency Notice’) should be applicable in this case.
KOMISJON teatist, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „2002. aasta koostööteatis”).
First of all, the Commission rejects Hoechst’s arguments, on the ground that Section 28 of the 2002 Leniency Notice provides that that notice is to apply from 14 February 2002 for all cases for which no undertaking has relied on the 1996 Leniency Notice.
Kõigepealt lükkab komisjon tagasi Hoechsti argumendid, rõhutades, et 2002. aasta koostööteatise punkt 28 näeb ette, et kõnealust teatist kohaldatakse alates 14. veebruarist 2002 kõigil juhtudel, mil ükski ettevõtja ei ole pöördunud komisjoni poole 1996. aasta koostööteatises sätestatud sooduskohtlemise taotlusega.
In this case, a number of undertakings — including Hoechst — contacted the Commission on the basis of the 1996 Leniency Notice.
Käesoleva juhtumi puhul pöördus aga mitu ettevõtjat – sealhulgas Hoechst – komisjoni poole 1996. aasta koostööteatise alusel.
The 2002 Leniency Notice is therefore not applicable (recitals 431 and 432 to the Decision).
Seega ei ole 2002. aasta koostööteatis kohaldatav (otsuse põhjendused 431 ja 432).
Next, as regards the ‘most favourable provision’ principle on which Hoechst relies, first, the Commission states that the Leniency Notices do not affect the legal framework established by Article 15(2) of Regulation No 17.
Seejärel märgib komisjon esiteks „soodsaima sätte kohaldamise põhimõtte” kohta, millele Hoechst tugineb, et koostööteatised ei mõjuta õiguslikku raamistikku, mis on loodud määruse nr 17 artikliga 15.
Since the ‘most favourable provision’ principle requires a modification of the legal framework determining the amount of fines, that principle does not apply in this case (recital 434 to the Decision).
Kuna „soodsaima sätte kohaldamise põhimõte” tingiks trahvide suurust reguleeriva õigusliku raamistiku muutmise vajaduse, ei ole see põhimõte käesolevas asjas kohaldatav (otsuse põhjendus 434).
Furthermore, the undertakings concerned which offered to cooperate with the Commission acquired a legitimate expectation that their cooperation would be based solely on the 1996 Leniency Notice, the only one applicable at that time (recital 435 to the Decision).
Lisaks tekkis asjaomastel ettevõtjatel, kes tegid komisjonile ettepaneku koostööks, õiguspärane ootus, et see koostöö tugineb üksnes 1996. aasta teatisele, mis oli tol ajal ainus kohaldatav koostööteatis (otsuse põhjendus 435).
Second, the Commission emphasises that the approach taken in Commission Decision 1999/210/EC of 14 October 1998 relating to a proceeding under Article 85 of the EC Treaty (Case IV/F — 3/33.708 — British Sugar plc, Case IV/F — 3/33.709 — Tate & Lyle plc, Case IV/F — 3/33.710 — Napier Brown & Company Ltd, Case IV/F — 3/33.711 — James Budgett Sugars Ltd) (OJ 1999 L 76, p. 1) cannot to be transposed to this case, as the situations are different. The Commission points out on that point that in the British Sugar/Tate & Lyle case no leniency regime was yet in force when the Commission decided to apply, by analogy, the provisions of the 1996 Leniency Notice (recital 436 to the Decision). II - 1015
Teiseks rõhutab komisjon, et lähenemine, mida kasutati komisjoni 14. oktoobri 1998. aasta otsuses 1999/210/EÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetlust (juhtum IV/F-3/33.708 – British Sugar plc; juhtum IV/F-3/33.709 – Tate & Lyle plc; juhtum IV/F-3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd; juhtum IV/F-3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (EÜT 1999, L 76, lk 1), ei ole käesolevale juhtumile ülekantav, kuna olukorrad on erinevad. Komisjon täpsustab, et juhtumi British Sugar/Tate & Lyle puhul ei olnud veel olemas trahvide määramatajätmise või vähendamise korda, kui komisjon otsustas analoogia alusel kohaldada 1996. aasta koostööteatise sätteid (otsuse põhjendus 436). II - 1015
Third, it is not possible to conclude that the 2002 Leniency Notice is, overall, more favourable to undertakings than the 1996 Leniency Notice.
Kolmandaks ei ole võimalik järeldada, et 2002. aasta koostööteatis on tervikuna soodsam kui 1996. aasta koostööteatis.
Whether or not the resulting amendments procure an advantage to a given undertaking is highly dependent in its individual situation (recital 437 to the Decision).
See, kas tehtud muudatus on teatavale ettevõtjale soodsam või mitte, sõltub eelkõige tema konkreetsest olukorrast (otsuse põhjendus 437).
Hoechst claims that it ought to have obtained immunity, in application, by analogy, of the 2002 Leniency Notice.
Hoechst väidab, et 2002. aasta koostööteatist analoogia alusel kohaldades oleks ta pidanud saama kaitse trahvide eest.
It submits that it has already set out those arguments in its response to the statement of objections.
Hoechst rõhutab, et ta esitas vastavad argumendid juba oma vastuses vastuväiteteatisele.
Hoechst observes that it had already begun to cooperate in autumn 1998, when only the 1996 Leniency Notice existed.
Hoechst märgib, et ta asus koostööd tegema juba 1998. aasta sügisel, mil oli olemas ainult 1996. aasta koostööteatis.