natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— the Rights Commissioner and the Labour Court have not been given express jurisdiction to do so under the domestic law of the Member State including the provisions of domestic law transposing the Directive,
– Rights Commissioner’ile ja Labour Courtile ei ole asjaomase liikmesriigi siseriikliku õigusega, sh ka direktiivi ülevõtva seadusega, selleks sõnaselgelt pädevust antud;
— Individuals can pursue alternative claims arising out of a failure by their employer to apply the Directive to their individual circumstances before the High Court and
– isikud võivad esitada High Courtile muid nõudeid, mis tuginevad asjaolule, et nende tööandja ei ole kohaldanud konkreetsel juhul direktiivi sätteid, ja kui
— Individuals can pursue alternative claims before an ordinary court of competent jurisdiction against the Member State seeking damages for loss suffered by them arising from the Member State’s failure to transpose the Directive on time?
– isikud võivad liikmesriigi vastu esitada üldkohtule muid nõudeid kahju hüvitamiseks, mis neil tekkis seetõttu, et liikmesriik ei võtnud direktiivi üle õigel ajal?
(a) Is Clause 4(1) of the framework agreement … unconditional and sufficiently precise in its terms as to be capable of being relied upon by individuals before their national courts?
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis: a) kas […] raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1 on oma sõnastuselt tingimusteta ja piisavalt täpne, et isikud saaksid sellele tugineda oma siseriiklikes kohtutes; b) kas […] raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 on oma sõnastuselt tingimusteta ja piisavalt täpne, et isikud saaksid sellele tugineda oma siseriiklikes kohtutes?
(3) Having regard to the Court’s answers to Question 1 and Question 2(b), does Clause 5(1) of the framework agreement … preclude a Member State, acting in its capacity as an employer, from renewing a fixedterm contract of employment for up to eight years in the period after the said Directive should have been transposed and before the transposing legislation was enacted in domestic law where:
Arvestades Euroopa Kohtu vastust esimesele küsimusele ja teise küsimuse punktile b, siis kas […] raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 keelab liikmesriigil, kui ta tegutseb tööandjana, pikendada tähtajalist töölepingut kuni kaheksaks aastaks ajavahemikul, mis jääb direktiivi ülevõtmise tähtaja ja ülevõtva õigusakti jõustumise vahele, kui:
— on all previous occasions the contract had been renewed for shorter periods, and the employer requires the services of the employee for the extended period,
– seni oli lepingut alati pikendatud lühemaks perioodiks ja tööandja vajab töötaja teenuseid pikema perioodi jooksul kui see, milleks lepingut tavaliselt pikendati;
— the renewal for the extended period has the effect of circumventing the application to an individual of the full benefit of Clause 5 of the framework agreement when transposed into domestic law, and
– pikemaks ajaks pikendamine välistab selle, et isiku suhtes kohaldataks täielikult raamkokkuleppe klauslit 5, kui klausel on siseriiklikku õigusesse üle võetud, ja
— there are no objective reasons unrelated to the employee’s status as a fixedterm worker for such a renewal?
– selliseks pikendamiseks ei ole ühtegi objektiivset alust, mis ei oleks seotud töötaja seisundiga tähtajalise töötajana?
— the wording of the provision of domestic law does not expressly preclude such an interpretation, but,
– siseriikliku õigusakti sätte sõnastus sellist tõlgendust sõnaselgelt ei välista, kuid
— a rule of domestic law governing the construction of statutes precludes such retrospective application unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary?
– siseriikliku õiguse säte, mis reguleerib seaduste tõlgendamist, keelab sellise tagasiulatuva kohaldamise, kui selgelt ja ühetähenduslikult ei ole ette nähtud vastupidist?
By its first question, the referring court seeks, in essence, to establish whether, notwithstanding the absence of any express provision to that effect in the relevant national law, a national court or tribunal, such as the Labour Court or a Rights Commissioner, which is called upon to decide a case concerning an infringement of the legislation transposing Directive 1999/70 is required by Community law to hold that it also has jurisdiction to hear and determine claims based directly on that dir -ective itself, where such claims relate to a period after the deadline for transposing the directive concerned, but before the date of entry into force of the transposing legislation giving it jurisdiction to hear and determine claims based on that legislation.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega teada sisuliselt seda, kas vaatamata sõnaselge sätte puudumisele kohaldatavas siseriiklikus õiguses on selline siseriiklik kohus nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ise või Rights Commissioner, kelle lahendada on direktiivi 1999/70 ülevõtva seaduse rikkumisel põhinev vaidlus, kohustatud ühenduse õiguse alusel tunnistama ennast pädevaks ka nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otseselt sellel direktiivil endal, kui need nõuded puudutavad ajavahemikku, mis on hilisem asjassepuutuva direktiivi ülevõtmise tähtajast, kuid eelneb ülevõtva seaduse – millega kõnealusele kohtule anti pädevus sellel seadusel põhinevate nõuete kohta otsuseid teha – jõustumisele.
The referring court explains in that regard that the parties can bring the Member State concerned before the ordinary courts, either in its capacity as an employer or in order to obtain damages for loss arising from a failure to transpose Directive 1999/70 within the prescribed period.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas selles osas, et huvitatud isikud võivad esitada asjassepuutuva liikmesriigi vastu hagi üldkohtusse kas tulenevalt tema rollist tööandjana või eesmärgiga saada hüvitist kahju eest, mis tekkis tulenevalt direktiivi 1999/70 ettenähtud tähtaja jooksul ülevõtmata jätmisest.
As a preliminary point, it should be noted, as it was by Ireland at the hearing, that neither Directive 1999/70 nor the framework agreement designates the national courts having jurisdiction to ensure that they are applied, nor do they define the detailed procedural rules governing judicial actions for safeguarding their application.
Kõigepealt tuleb märkida, nagu Iirimaa seda kohtuistungil tegi, et ei direktiivis 1999/70 ega raamkokkuleppes ei ole määratud nende kohaldamise tagamiseks pädevaid siseriiklikke asutusi ning samuti ei ole nendega kehtestatud menetlusnorme kohaldamise tagamise eesmärgil algatatud kohtuasjade läbivaatamiseks.
On the contrary, Clause 8(5) of the framework agreement refers to national law, collective agreements and practice as regards the prevention and settlement of disputes and grievances arising from the application of that agreement.
Vastupidi, raamkokkuleppe klausli 8 lõige 5 viitab kokkuleppe kohaldamisest tulenevate vaidluste ja kaebuste ennetamist ja lahendamist puudutavas osas siseriiklikule õigusele, kollektiivlepingutele ja praktikale.
It must also be observed that the freedom to choose the ways and means of ensuring that a directive is implemented does not affect the obligation imposed on all Member States to which the directive is addressed to adopt all the measures necessary to ensure that the directive concerned is fully effective in accordance with the object- ive which it pursues (see Case 14/83 von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, paragraph 15).
Pealegi tuleb meenutada, et kuigi liikmesriikidele on antud valikuvabadus direktiivi rakendamiseks võetavate meetmete ja vahendite osas, on iga selle adressaadiks olev liikmesriik kohustatud täiel määral võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada selle direktiivi täielik mõju vastavalt selles sätestatud eesmärkidele (vt 10. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 14/83: von Colson ja Kamann, EKL 1984, lk 1891, punkt 15).
The Member States’ obligation arising from a directive to achieve the result envisaged by that directive and their duty under Article 10 EC to take all appropriate measures, whether general or particular, to ensure the fulfilment of that obligation is binding on all the authorities of the Member States including, for matters within their jurisdiction, the courts (von Colson and Kamann, paragraph 26).
Direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning EÜ artiklist 10 tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld- või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele (eespool viidatud kohtuotsus von Colson ja Kamann, punkt 26).
It is the responsibility of the national courts in particular to provide the legal protection which individuals derive from the rules of Community law and to ensure that those rules are fully effective (Joined Cases C-397/01 to C-403/01 Pfeiffer and Others [2004] ECR I-8835, paragraph 111).
Isikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse ning ühenduse õiguse täieulatuslik rakendamine on eelkõige siseriiklike kohtute ülesanne (5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01–C-403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I-8835, punkt 111).
In that regard, it is important to note that the principle of effective judicial protection is a general principle of Community law (see, to that effect, Case C-432/05 Unibet [2007] ECR I-2271, paragraph 37 and the caselaw cited).
Selles osas on oluline meelde tuletada, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte on ühenduse õiguse üldpõhimõte (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-432/05: Unibet, EKL 2007, lk I-2271, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
The Court has consistently held that, in the absence of Community rules governing the matter, it is for the domestic legal system of each Member State to designate the courts and tribunals having jurisdiction and to lay down the detailed procedural rules governing actions for safeguarding rights which individuals derive from Community
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb teatud valdkonda reguleerivate ühenduse õigusnormide puudumisel iga liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse (vt
IMPACT law (see, in particular, Case 33/76 Rewe-Zentralfinanz and Rewe-Zentral [1976] ECR 1989, paragraph 5; Case 45/76 Comet [1976] ECR 2043, paragraph 13; Case C-312/93 Peterbroeck [1995] ECR I-4599, paragraph 12; Unibet, paragraph 39; and Joined Cases C-222/05 to C-225/05 van der Weerd and Others [2007] ECR I-4233, paragraph 28).
IMPACT eelkõige 16. detsembri 1976. aasta otsused kohtuasjas 33/76: Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, EKL 1976, lk 1989, punkt 5; kohtuasjas 45/76: Comet, EKL 1976, lk 2043, punkt 13; 14. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-312/93: Peterbroeck, EKL 1995, lk I-4599, punkt 12; eespool viidatud kohtuotsus Unibet, punkt 39, ja 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-222/05–C-225/05: van der Weerd jt, EKL 2007, lk I-4233, punkt 28).
The Member States, however, are responsible for ensuring that those rights are effectively protected in each case (see, in particular, Case 179/84 Bozzetti [1985] ECR 2301, paragraph 17; Case C-446/93 SEIM [1996] ECR I-73, paragraph 32; and Case C-54/96 Dorsch Consult [1997] ECR I-4961, paragraph 40).
Sellegipoolest vastutavad liikmesriigid selle eest, et nende õiguste tegelik kaitse oleks igal üksikjuhtumil tagatud (vt eelkõige 9. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 179/84: Bozzetti, EKL 1985, lk 2301, punkt 17; 18. jaanuari 1996. aasta otsus kohtuasjas C-446/93: SEIM, EKL 1996, lk I-73, punkt 32, ja 17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-54/96: Dorsch Consult, EKL 1997, lk I-4961, punkt 40).
On that basis, as is apparent from well-established caselaw, the detailed procedural rules governing actions for safeguarding an individual’s rights under Community law must be no less favourable than those governing similar domestic actions (principle of equivalence) and must not render practically impossible or excessively difficult the exercise of rights conferred by Community law (principle of effectiveness) (see, in particular, Rewe-Zentralfinanz and Rewe-Zentral, paragraph 5; Comet, paragraphs 13 to 16; Peterbroeck, paragraph 12; Unibet, paragraph 43; and van der Weerd and Others, paragraph 28).
Nagu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, ei tohi menetlusnormid, mis on kehtestatud nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste kaitse, olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, punkt 5; Comet, punktid 13–16; Peterbroeck, punkt 12; Unibet, punkt 43, ning van der Weerd jt, punkt 28).
Those requirements of equivalence and effectiveness, which embody the general obligation on the Member States to ensure judicial protection of an individual’s rights under Community law, apply equally to the designation of the courts and tribunals having jurisdiction to hear and determine actions based on Community law.
Võrdväärsuse ja tõhususe nõuded, mis väljendavad liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste kohtulik kaitse, kehtivad ka sellele õigusele tuginevate hagide läbivaatamiseks pädevate kohtute määramise osas.
A failure to comply with those requirements at Community level is — just like a failure to comply with them as regards the definition of detailed procedural rules — liable to undermine the principle of effective judicial protection.
Lisaks sellele, et nende nõuete mittejärgimine kujutab endast liikmesriigi kohustuste rikkumist menetlusnormide määratlemise tasandil, kahjustab see ka tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.
It is in the light of those considerations that the referring court’s first question must be answered.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele tuleb vastata just neid kaalutlusi arvestades.
It must be observed that, since the 2003 Act constitutes the legislation by which Ireland discharged its obligations under Directive 1999/70, a claim based on an infringement of that legislation and a claim based directly on that directive must, as the referring court itself pointed out, be regarded as being covered by the same form of action (see, to that effect, Case C-326/96 Levez [1998] ECR I-7835, paragraphs 46 and 47, and Case C-78/98 Preston and Others [2000] ECR I-3201, paragraph 51).
Tuleb rõhutada, et kuna 2003. aasta seadus on see seadus, millega Iirimaa täitis talle direktiivist 1999/70 tulenevad kohustused, siis selle seaduse rikkumisel põhinevat nõuet ja otseselt kõnealusel direktiivil põhinevat nõuet tuleb – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on ise rõhutanud – käsitleda ühe ja sama õiguskaitsevahendina (vt selle kohta 1. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-326/96: Levez, EKL 1998, lk I-7835, punktid 46 ja 47, ning 16. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-78/98: Preston jt, EKL 2000, lk I-3201, punkt 51).
Notwithstanding formal distinctions as to their legal basis, both claims, as the Advocate General noted at point 58 of her Opinion, seek the protection of the same rights deriving from Community law, namely Directive 1999/70 and the framework agreement.
Vaatamata sellele, et nende õiguslikud alused on formaalselt erinevad, taotletakse nendega – nagu kohtujurist on ettepaneku punktis 58 märkinud – samade, st ühenduse õigusest, täpsemalt direktiivist 1999/70 ja raamkokkuleppest tulenevate õiguste kaitset.
In those circumstances, where the national legislature has chosen to confer on specialised courts jurisdiction to hear and determine actions based on the legislation transposing Directive 1999/70, the obligation which would be placed on individuals in the situation of the complainants — who sought to bring a claim based on an infringement of that legislation before such a specialised court — to bring at the same time a separate action before an ordinary court to assert the rights which they can derive directly from that directive in respect of the period between the deadline for transposing it and the date on which the transposing legislation entered into force, would be contrary to the principle of effectiveness if — which is for the referring court to ascertain — it would result in procedural disadvantages for those individuals, in terms, inter alia, of cost, duration and the rules of representation, such as to render excessively difficult the exercise of rights deriving from that directive.
Neil asjaoludel, kuna siseriiklik seadusandja on otsustanud anda direktiivi 1999/70 ülevõtval seadusel põhinevate nõuete läbivaatamise erikohtute pädevusse, siis kohustus, mis on pandud põhikohtuasjas kaebuse esitajaks olevatele isikutele, kes on otsustanud esitada kõnealuse seaduse rikkumisel põhineva nõude erikohtule, esitada sellega paralleelselt eraldi nõue üldkohtusse, et saada direktiivi ülevõtmise tähtaja ja ülevõtva seaduse jõustumise kuupäeva vahelise ajavahemiku osas tunnustust õigustele, mis neil oleks võinud olla otse sellest direktiivist tulenevalt, on vastuolus tõhususe põhimõttega, juhul kui – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus – see tähendas asjassepuutuvatele isikutele menetlusest tulenevaid ebamugavusi, st eelkõige menetluskulude, menetlusele kulunud aja ja esindusõiguse mõttes, mis võib muuta direktiivist tulenevate õiguste teostamise ülemäära raskeks.
At the hearing, Ireland claimed that the jurisdiction given to the Rights Commissioners and the Labour Court by the 2003 Act is optional and therefore does not
Iirimaa väitis kohtuistungil, et 2003. aasta seadusega Rights Commissionerile ja Labour Courtile antud pädevus on fakultatiivne ning seega ei takista isikutel esitada
IMPACT prevent individuals from bringing a single action, based partly on national law and partly on Community law, before an ordinary court.
IMPACT üldkohtusse ühtainsat hagi, mis tugineb osaliselt siseriiklikul ja osaliselt ühenduse õigusel.
If the referring court were to find such an infringement of the principle of effectiveness, it would be for that court to interpret the domestic jurisdictional rules in such a way that, wherever possible, they contribute to the attainment of the objective of ensuring effective judicial protection of an individual’s rights under Community law (see, to that effect, Unibet, paragraph 44).
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on tuvastanud tõhususe põhimõtte sellise rikkumise, on tal kohustus tõlgendada siseriiklikke pädevusnorme nii palju kui võimalik selliselt, et nende kohaldamine aitaks saavutada eesmärki tagada isikutele ühenduse õigusest tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Unibet, punkt 44).
Having regard to the foregoing considerations, the answer to the first question must be that Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the, albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Directive 1999/70, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation, must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ühenduse õigusest, eelkõige tõhususe põhimõttest tulenevalt on nõutud, et erikohus, kellele on esitatud direktiivi 1999/70 ülevõtva õigusakti rikkumisel põhinev nõue, tunnistaks ennast talle selle õigusaktiga kas või fakultatiivselt antud pädevuse teostamisel pädevaks ka kaebuse esitaja nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otse sellel direktiivil, ja seda ajavahemiku osas, mis jääb direktiivi ülevõtmise tähtaja ja kõnealuse õigusakti jõustumise kuupäeva vahele, juhul kui peaks ilmnema, et kaebuse
In the event that, having regard to the answer given to its first question, the referring court must declare that it has jurisdiction to hear and determine the claims of the complainants in the main proceedings based directly on Directive 1999/70, it is necessary to answer the second question, by which the referring court asks, in essence, whether Clauses 4(1) and 5(1) of the framework agreement are capable of being relied upon by individuals before their national courts.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele, millega kohus on soovinud teada, kas isikud saavad siseriiklikes kohtutes tugineda raamkokkuleppe klausli 4 lõikele 1 ja klausli 5 lõikele 1, tuleb vastata nende juhtude puhuks, kus – arvestades esimesele küsimusele antud vastust –, ta on kohustatud tunnistama ennast pädevaks põhikohtuasjas kaebuse esitajate nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otseselt direktiivil 1999/70.
The Court has consistently held in that regard that, whenever the provisions of a directive appear, so far as their subjectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, they may be relied upon by individuals as against the State, particularly in its capacity as an employer (see, in particular, to that effect, Case 152/84 Marshall [1986] ECR 723, paragraphs 46 and 49, and Case C-187/00 Kutz-Bauer [2003] ECR I-2741, paragraphs 69 and 71).
Selles osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et niikaua kui direktiivi sätted on sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad isikud neile toetuda vaidluses riigi kui tööandja vastu (vt selle kohta eelkõige 26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723, punktid 46 ja 49, ning 20. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-187/00: Kutz-Bauer, EKL 2003, lk I-2741, punktid 69 ja 71).
As the Advocate General noted at point 87 of her Opinion, that caselaw can be applied to agreements which, like the framework agreement, are the product of a dialogue, based on Article 139(1) EC, between management and labour at Community level and which have been implemented in accordance with Article 139(2) EC by a directive of the Council of the European Union, of which they are thus an integral component.
Nagu kohtujurist on ettepaneku punktis 87 märkinud, saab sellest kohtupraktikast lähtuda ka selliste kokkulepete puhul – nagu seda on raamkokkulepe –, mille sõlmimise aluseks on olnud tööturu osapoolte vahel EÜ artikli 139 lõike 1 alusel ühenduse tasandil toimunud dialoog ja mille ellurakendamine toimub sama artikli lõike 2 kohaselt Euroopa Liidu Nõukogu direktiiviga, mille lahutamatuks osaks nad saavad.
Clause 4(1) of the framework agreement
Raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1
Clause 4(1) of the framework agreement prohibits, in respect of employment conditions, the treatment of fixedterm workers in a less favourable manner than com -parable permanent workers solely because they have a fixedterm contract or relation unless different treatment is justified on objective grounds.
Raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1 keelab kohelda tähtajalisi töötajaid töötingimuste osas vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
That provision prohibits, in a general manner and in unequivocal terms, any difference in treatment of fixedterm workers in respect of employment conditions which is not objectively justified.
Kõnealune säte keelab selges ja ühemõttelises sõnastuses tähtajaliste töötajate töötingimusi silmas pidades igasuguse erineva kohtlemise, mis ei ole objektiivselt põhjendatud.
As Impact maintained, its subjectmatter appears therefore to be sufficiently precise to be relied upon by an individual and to be applied by the national court (see, by analogy, Marshall, paragraph 52).
Nagu Impact on väitnud, on selle sisu piisavalt täpne, et isikud saaksid sellele tugineda ja kohtud seda kohaldada (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 52).