natgillin/translations-raw huggingface dataset:
— dismiss Impala’s application for annulment of the contested decision or, alternatively, refer the case back to the Court of First Instance for reconsideration; and
– jätta rahuldamata Impala taotlus vaidlusaluse otsuse tühistamiseks või teise võimalusena saata asi uueks arutamiseks Esimese Astme Kohtule ja
By the seven grounds of appeal put forward by the appellants, some of which are divided into a number of parts, the appellants allege errors of law in that in the judgment under appeal the Court of First Instance:
Apellandid tuginevad oma seitsmes väites, millest osa jaguneb mitmeks osaks, õigusnormide rikkumisele, kuna Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses:
— relied on the statement of objections as a benchmark for its review of the substance of the contested decision;
– kasutas vastuväiteteatist lähtepunktina vaidlusaluse otsuse sisu hindamisel;
— required the Commission to undertake new market investigations following the response to the statement of objections;
– nõudis, et komisjon viiks läbi uued kontrollid pärast vastust vastuväiteteatisele;
— applied an excessive and incorrect standard of proof for decisions approving a concentration;
– kohaldas ühinemisloa otsuste suhtes ülemäära kõrget ja ebaõiget tõendamiskohustust;
— exceeded the scope of its role in carrying out judicial review;
– ületas oma kohtuliku kontrolli piire;
— misconstrued the relevant legal criteria applying to the creation or strengthening of a collective dominant position;
– kohaldas vääralt õiguslikke kriteeriume kollektiivse valitseva seisundi tekkimise või tugevnemise valdkonnas;
— applied an incorrect standard of reasoning as regards decisions approving a concentration; and
– kohaldas ühinemisloa otsuste põhjendamisel ebaõiget õigusnormi ja
— relied on evidence that was not disclosed to the parties to the concentration.
– toetus tõenditele, mida koondumise pooltele ei olnud avaldatud.
Sony BMG Music Entertainment BV adopts in full both the appeal and the forms of order sought by the appellants.
Sony BMG Music Entertainment ühineb täielikult Bertelsmanni ja Sony apellatsioonkaebuse ja selle nõuetega.
The forms of order sought by the Commission are, in substance, the same as those of the appellants.
Komisjon ühineb oma nõuetes sisuliselt apellantide nõuetega.
The Commission supports the first, second and fourth grounds of appeal, together with the first part of the third ground.
Komisjon toetab esimest, teist ja neljandat väidet ning kolmanda väite esimest osa.
Impala requests the Court to dismiss the appeal and to order the appellants to pay the costs.
Impala palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
As a preliminary point, it pleads that the appeal is inadmissible in whole or in part.
Kõigepealt toob ta välja apellatsioonkaebuse täieliku või osalise vastuvõetamatuse.
It also argues that the appeal could not in any event lead to the setting aside of the judgment under appeal, since the appellants have failed to challenge paragraph 528 of the judgment, which is itself sufficient justification for the annulment of the contested decision.
Lisaks ei saa Impala sõnul apellatsioonkaebus mingil juhul kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, kuna apellandid ei vaidlustanud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 528, millest üksi piisas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks.
The appellants and the Commission claim that both the plea of inadmissibility and the line of argument relating to paragraph 528 of the judgment under appeal sum -marised in the preceding paragraph of this judgment should be rejected.
Apellandid ning komisjon paluvad jätta rahuldamata nii vastuvõetamatuse vastuväite kui ka vaidlustatud kohtuotsuse punkti 528 käsitlevad argumendid, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis.
At the end of its response, the Commission made some ‘additional observations on the “essential grounds” of the [contested] decision’.
Oma vastuses apellatsioonkaebusele esitas komisjon „täiendavad märkused [vaidlusaluse] otsuse „peamiste põhjenduste” kohta”.
Those observations are challenged by Impala, relying on Article 117(2) of the Rules of Procedure of the Court of Justice.
Impala vaidleb neile märkustele vastu, viidates Euroopa Kohtu kodukorra artikli 117 lõikele 2.
The appellants support those observations.
Apellandid toetavad neid märkusi.
The general plea of inadmissibility
Üldine vastuvõetamatuse vastuväide
As a preliminary point, Impala pleads that the appeal is inadmissible in that it constitutes an attempt to reopen questions of fact relating to the inadequacy of reasoning in the contested decision and to the manifest error of assessment vitiating the contested decision, which were settled by the Court of First Instance.
Impala toob esiteks välja apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse, kuna selles taotletakse, et uuesti uuritaks faktiküsimusi, mis on seotud vaidlusaluse otsuse ebapiisava põhjendamisega, ja otsuses tehtud ilmset kaalutlusviga, mille Esimese Astme Kohus juba lahendas.
The appeal seeks, to a very large extent, to re-examine questions of fact which are beyond the jurisdiction of the Court of Justice.
Tegelikult taotletakse apellatsioonkaebuses suures osas seda, et uuritaks uuesti faktiküsimusi, mis ei kuulu aga Euroopa Kohtu pädevusse.
Impala also submits in this respect that the question whether a decision is sufficiently reasoned is a question of fact.
Impala väidab sellega seoses, et küsimus otsuse piisava põhjendatuse kohta on faktiküsimus.
Lastly, it adds that its individual replies to the grounds of appeal raised by the appellants should be understood as being in the alternative.
Lõpuks lisab ta, et tema konkreetseid vastuseid apellantide esitatud väidetele tuleb lugeda teise võimalusena esitatuks.
In this regard, it is clear from Article 225 EC and the first paragraph of Article 58 of the Statute of the Court of Justice that an appeal lies on points of law only.
Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega.
The Court of First Instance accordingly has exclusive jurisdiction, first, to find the facts, except where the substantive inaccuracy of its findings is apparent from the documents submitted to it and, second, to assess those facts.
Seega on ainult Esimese Astme Kohus ühelt poolt pädev fakte tuvastama – välja arvatud juhul, kui tema tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest – ja teiselt poolt fakte hindama.
When the Court of First Instance has found or assessed the facts, the Court of Justice has jurisdiction under Article 225 EC to review the legal characterisation of those facts by the Court of First Instance and the legal conclusions it has drawn from them.
Kui Esimese Astme Kohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 225 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Esimese Astme Kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi.
The Court of Justice thus has no jurisdiction to establish the facts or, in principle, to examine the evidence which the Court of First Instance accepted in support of those facts.
Seega puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, mis Esimese Astme Kohus on nende faktide aluseks võtnud.
Provided that the evidence has been properly obtained and the general principles of law and the rules of procedure in relation to the burden of proof and the taking of evidence have been observed, it is for the Court of First Instance alone to assess the value which should be attached to the evidence produced to it.
Juhul kui need tõendid on hangitud õiguspäraselt, kui on järgitud õiguse üldpõhimõtteid ning tõendamiskohustust ja tõendite hankimist puudutavaid menetlusnorme, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõendusväärtust.
Save where the clear sense of the evidence has been distorted, that appraisal does not therefore constitute a point of law which is subject as such to review by the Court of Justice (see, inter alia, Case C-185/95 P
Järelikult ei kujuta see hindamine – välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud – endast apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust (vt eeskätt 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-185/95 P: Baustahlgewebe vs. komisjon, EKL 1998, lk I-8417, punktid 23
Baustahlgewebe v Commission [1998] ECR I-8417, paragraphs 23 and 24; Case C-551/03 P General Motors v Commission [2006] ECR I-3173, paragraphs 51 and 52; and Case C-328/05 P SGL Carbon v Commission [2007] ECR I-3921, paragraph 41).
KOHTUOTSUS 10.7.2008 – KOHTUASI C-413/06 P ja 24; 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-551/03 P: General Motors vs. komisjon, EKL 2006, lk I-3173, punktid 51 ja 52, ja 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C-328/05 P: SGL Carbon vs. komisjon, EKL 2007, lk I-3921, punkt 41).
On the other hand, according to the caselaw of the Court, the extent of the obligation to state reasons is a question of law reviewable by the Court on appeal, since a review of the legality of a decision carried out in that context must necessarily take into consideration the facts on which the Court of First Instance based itself in reaching its conclusion as to the adequacy or inadequacy of the statement of reasons (see Case C-188/96 P Commission v V [1997] ECR I-6561, paragraph 24, and Joined Cases C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P to C-208/02 P and C-213/02 P Dansk Rørindustri and Others v Commission [2005] ECR I-5425, paragraph 453).
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on küsimus põhjendamiskohustuse ulatusest üks õigusküsimustest, mis on apellatsiooniastmes allutatud Euroopa Kohtu kontrollile, kuna selles raamistikus toimuv Euroopa Kohtu kontroll otsuse seaduslikkuse üle peab tingimata arvesse võtma asjaolusid, millele Esimese Astme Kohus tugines, et järeldada, kas põhjendused on piisavad või ebapiisavad (vt 20. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-188/96 P: komisjon vs. V, EKL 1997, lk I-6561, punkt 24, ja 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I-5425, punkt 453).
As regards the present case, as is apparent from, among other things, paragraph 22 of this judgment and contrary to what Impala contends, the appellants do not, by their appeal, seek generally to call into question the findings of fact made by the Court of First Instance, as such.
Mis puudutab käesolevat kohtuasja, siis nagu ilmneb siinse kohtuotsuse punktist 22 ja vastupidi Impala väidetele, ei soovi apellandid üldiselt kahtluse alla seada Esimese Astme Kohtu faktihinnanguid kui selliseid.
By contrast, they raise for the most part questions of law which can form a valid basis for an appeal.
See-eest viitavad apellandid sisuliselt õigusküsimustele, mille kohta võib apellatsioonkaebuse esitada.
Impala’s general plea of inadmissibility should therefore be rejected.
Seega tuleb Impala esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
That being said, to the extent that Impala puts forward more detailed objections of inadmissibility in relation to a number of specific parts of the appeal, those objections fall to be addressed in the context of the grounds of appeal concerned.
Siiski tuleb sedavõrd, kui Impala viitab täpsemalt apellatsioonkaebuse teatud osade vastuvõetamatusele, neid vastuväiteid kõnealuste väidete raames uurida.
The plea of inadmissibility based on the appellants having omitted to challenge a critical passage of the judgment under appeal
Vastuvõetamatuse vastuväide seoses sellega, et apellandid ei ole vaidlustanud vaidlustatud kohtuotsuse määravat lõiku
Impala submits that, in any event, the Court of First Instance held in paragraph 528 of the judgment under appeal that the Commission did not carry out a prospective analysis of whether the concentration would create a collective dominant position, and held that for this reason alone that Impala’s second plea in law at first instance was well founded.
Impala väidab, et igal juhul tuvastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 528, et komisjon ei teostanud prognoosivat analüüsi selle kohta, kas asjaomane koondumine looks kollektiivse valitseva seisundi, ning otsustas üksnes sellel põhjusel, et Impala teine väide oli põhjendatud – tema arvates piisab juba ainuüksi sellest vaidlustatud otsuse tühistamiseks.
That, in itself, is sufficient to annul the contested decision. Accordingly, even if the appellants succeed on one or more of their grounds of appeal, the
Seetõttu tuleks Impala sõnul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ka siis, kui tuvastatakse apellantide ühe või enama väite
In that regard, it is sufficient to hold that the appeal expressly refers, in a list of the passages in the judgment under appeal that are specifically subject to criticism, to paragraph 528 of that judgment, as well as to paragraphs 533, 539 and 541, which also address the question of the creation of a collective dominant position.
Sellega seoses piisab sedastamisest, et apellatsioonkaebuse sissejuhatavas osas on vaidlustatud kohtuotsuse põhjalikult kritiseeritud lõikude loetelus sõnaselgelt viidatud selle kohtuotsuse punktile 528, lisaks veel punktidele 533, 539 ja 541, mis puudutavad samuti kollektiivse valitseva seisundi tekkimise küsimust.
That being the case, it cannot validly be argued that the appeal is limited to the reasoning of the Court of First Instance regarding the question of the strengthening of a pre-existing collective dominant position with the result that it should be rejected as inadmissible in its entirety.
Neis tingimustes ei saa väita, et apellatsioonkaebus piirdub ainult Esimese Astme Kohtu põhjendustega olemasoleva kollektiivse valitseva seisundi tugevnemise kohta, ja tuleb seetõttu tervikuna tagasi lükata kui vastuvõetamatu.
The seven grounds of appeal relied on by the appellants overlap in a number of respects.
Apellantide seitse väidet käsitlevad erinevaid küsimusi.
Essentially, the first to fourth grounds, together with the seventh ground, concern the manner in which the Court of First Instance carried out its review, particularly with respect to questions of proof.
Sisuliselt puudutavad esimesed neli ning seitsmes väide Esimese Astme Kohtu teostatud kontrolli korda, eeskätt seoses tõenditega.
The fifth ground concerns the concept of a collective dominant position.
Viies väide käsitleb kollektiivse valitseva seisundi mõistet.
The sixth ground relates to the findings of the Court of First Instance with respect to the failure of the contested decision to state adequate reasons.
Kuues väide puudutab Esimese Astme Kohtu hinnangut vaidlusaluse otsuse põhjenduste ebapiisavusele.
It is appropriate to begin the examination of the substance of this appeal by considering the grounds of appeal concerning the manner in which the Court of First Instance approached issues of evidence and proof, and, in the first place, by considering the second part of the third ground.
Selle apellatsioonkaebuse põhiküsimuse uurimist tuleb alustada väidetest, mis puudutavad Esimese Astme Kohtu kohaldatud tõendite käsitlemise korda, ja uurida tuleb kõigepealt kolmanda väite teist osa.
The second part of the third ground of appeal, alleging an error of law in that the Court of First Instance applied an excessive burden and standard of proof as regards decisions approving a concentration
Kolmanda väite teine osa, mille kohaselt on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, kohaldades ühinemisloa otsuste suhtes ülemäära kõrget tõendamiskohustust
— The judgment under appeal
– Vaidlustatud kohtuotsus
It is apparent from, among others, paragraphs 289, 366 and 459 of the judgment under appeal that the Court of First Instance considered whether the considerations on which the contested decision was based were capable of justifying the Commission’s finding in that decision that the markets in question were not sufficiently transparent to allow a collective dominant position.
Eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 289, 366 ja 459 ilmneb, et Esimese Astme Kohus uuris, kas vaidlusaluse otsuse aluseks olevad asjaolud õigustasid selles otsuses tehtud komisjoni hinnangut, mille kohaselt asjaomased turud ei olnud piisavalt läbipaistvad, et võimaldada kollektiivset valitsevat seisundit.
By their third ground of appeal, the appellants maintain that the Court of First Instance committed an error of law by applying an incorrect and excessive standard of proof as regards merger clearance decisions.
Kolmandas väites märgivad apellandid, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kohaldades ühinemisloa otsuste suhtes ekslikku ja ülemäära kõrget tõendamiskohustust.
In the second part of that ground, the appellants submit that the Court of First Instance misconstrued the burden and standard of proof which applies to those decisions.
Selle väite teises osas väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti sellistele otsustele kohaldatavat tõendamiskorda.
According to the appellants, since it is for the Commission to substantiate a decision prohibiting a concentration, where it has not been able to collect evidence which meets the high standard set by the Community judicature to justify such a prohibition, particularly where the Commission is pursuing a theory of collective dom -inance, it must approve the proposed concentration.
Kuna komisjon peab apellantide sõnul põhjendama otsust, millega koondumine keelatakse, peab komisjon kavatsetud koondumist lubama, kui tal ei õnnestunud koguda tõendeid, mis vastavad ühenduse kohtute seatud kõrgele tõendamisnormile sellise keelamise õigustamiseks, eriti kui komisjon tugineb kollektiivse valitseva seisundi teesile.
It is clear, in particular, from Article 10(6) of the Regulation that if the Commission is unable to substantiate its theory of competitive harm on the basis of convincing evidence, the scheme of the Regulation dictates that it must approve the concentration.
Nimelt ilmneb eeskätt määruse artikli 10 lõikest 6, et kui komisjonil ei õnnestu veenvate tõenditega tõendada konkurentsile tekitatavat kahju, kohustab määrusega kehtestatud süsteem teda nimetatud koondumist lubama.
The appellants also maintain in that regard that the Court of First Instance committed an error of law in failing to recognise that the Commission is obliged to satisfy a higher standard of proof when a concentration is prohibited than when such a concentration is approved, since a prohibition represents a serious limitation of the commercial freedom of the notifying parties and since concentrations should benefit from a presumption that they are compatible with the common market.
Lisaks väidavad apellandid sellega seoses, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei tunnistanud, et komisjon peab koondumise keelamisel järgima kõrgemaid tõendamisnõudeid kui koondumise lubamisel, kuna keelamine on tõsine takistus teatanud poolte kaubandusvabadusele ning koondumistele peab kehtima ühisturuga kokkusobivuse eeldus.
It is clear from the caselaw that the Commission must prove that a decision prohibiting a concentration is well founded in accordance with a standard which is stricter than one based on the mere balancing of probabilities and, consequently, that the Commission is not subject to the same burden and standard of proof in the case of an approval decision as it is in the case of a prohibition decision.
Kohtupraktikast ilmneb, et komisjon peab tõendama koondumist keelava otsuse põhjendatust rangema kriteeriumi alusel kui tõenäosuste pelk kaalumine ja et seega ei ole komisjonil koondumist lubava ja koondumist keelava otsuse korral sama tõendamiskohustus.
Under a stricter standard than the mere balancing of probabilities, the Commission is, in reality, required only to prove that a decision prohibiting a concentration is well founded.
Nimelt peab komisjon lähtuvalt rangemast normist kui tõenäosuste pelk kaalumine esitama tegelikkuses tõendeid üksnes koondumise keelamise otsuse põhjendatuse kohta.
According to the appellants, the failure to accept such an ‘asymmetric’ standard of proof permeates the assessment by the Court of First Instance of the contested decision and of the evidence on which the Commission relied.
Apellantide sõnul kahjustab sellise „asümmeetrilise” tõendamiskohustuse kohaldamatajätmine Esimese Astme Kohtu hinnangut vaidlusalusele otsusele ja komisjoni hinnangu aluseks olnud tõenditele.
The appellants go on to submit that, as a result, the Court of First Instance committed an error of law in requiring the Commission to prove the absence of transparency in the recorded music market, when it should have examined whether, at the date of the contested decision, there was sufficient evidence to prove to the requisite legal standard that that transparency existed.
Hagejad väidavad lisaks, et Esimese Astme Kohus rikkus seetõttu õigusnormi, nõudes komisjonilt, et ta tõendaks läbipaistvuse puudumist salvestatud muusika turul, kuigi kohus oleks pidanud uurima, kas vaidlusaluse otsuse tegemise kuupäeval võimaldasid piisavad tõendid õiguslikult piisavalt kinnitada sellise läbipaistvuse olemasolu.
That error vitiates the whole of the judgment under appeal and, in particular, in various respects described in detail in the appeal, paragraphs 381 to 387, 389, 420, 428, 429 and 433.
See viga läbib tervet vaidlustatud kohtuotsust ja eeskätt apellatsioonkaebuse sissejuhatavas osas üksikasjalikult kirjeldatud punkte 381–387, 389, 420, 428, 429 ja 433.
According to Impala, to follow the appellants’ line of argument in support of the second part of the third ground of appeal and to accept that there is a presumption in favour of the approval of concentrations could have grave repercussions for the merger control regime, such as the risk of abuse of the system.
Impala sõnul tähendaks apellantide kolmanda väite teise osa toetuseks esitatud argumentide järgimine ja koondumiste lubamise eelduse olemasolu tunnistamine tõsiseid tagajärgi koondumiste kontrolli süsteemile, näiteks süsteemi kuritarvitamise ohtu.
That line of argument ignores the delicate balance created by the Community legislation on merger control between private and public interests and the symmetrical double obligation imposed on the Commission to prohibit mergers which are incompatible with the common market and to approve those that are compatible with it.
Need argumendid ei arvesta ühenduse koondumiste kontrolli õigusnormidega loodud õrna tasakaalu era- ja avalike huvide vahel ning komisjoni „topeltsümmeetria kohustust” keelata ühisturuga kokkusobimatud koondumised ja lubada ühisturuga kokkusobivaid koondumisi.
The standard of proof required in that regard is that of the balance of probabilities and it is for the Commission to demonstrate where the balance falls.
Sellega seoses nõutud tõendamiskohustus vastab tõenäosuste tasakaalustamisele ning komisjon peab tõendama, milline olukord on kõige tõenäolisem.
Impala also submits that the
Lisaks väidab Impala, et Esimese Astme Kohus järeldas esiteks, et komisjon esitas küll kogumi veenvaid tõendeid, mis näitasid asjaomaste turgude
Court of First Instance concluded that the Commission had found a large body of convincing evidence showing that there was transparency on the markets concerned, but that it had ultimately decided that there was not sufficient transparency on the basis of ‘less transparent’ campaign discounts.
KOHTUOTSUS 10.7.2008 – KOHTUASI C-413/06 P läbipaistvust, kuid hindas lõpuks siiski, et see läbipaistvus oli ebapiisav, tuginedes „vähem läbipaistvatele” allahindluskampaaniatele.
The Court of First Instance also found that the evidence that was supposed to establish that insufficiency of transparency did not support it.
Teiseks leidis Esimese Astme Kohus, et seda ebapiisavat läbipaistvust näitama pidanud tõendid ei kinnitanud seda.
Impala also considers that in putting forward the arguments referred to in paragraph 41 of this judgment the appellants appear to be inviting the Court to reopen the findings of fact made by the Court of First Instance.
Impala leiab lisaks, et käesoleva kohtuotsuse punktis 41 esitatud argumentidega näivad apellandid paluvat Euroopa Kohtul muuta Esimese Astme Kohtu hinnanguid faktidele.