natgillin/translations-raw huggingface dataset:
As submitted by both Impact and the Commission, to interpret Clause 4 of the framework agreement as categorically excluding from the term ‘employment conditions’ for the purposes of that clause financial conditions such as those relating to remuneration and pensions, effectively reduces — contrary to the objective attributed to that clause — the scope of the protection against discrimination for the workers concerned by introducing a distinction based on the nature of the employment conditions, which the wording of that clause does not in any way suggest.
Nagu on väitnud nii Impact kui ka komisjon, vähendab raamkokkuleppe klausli 4 selline tõlgendamine, mis välistab selles kasutatud mõistest „töötingimused” kategooriliselt sellised rahalised aspektid nagu töötasu ja pensionidega seonduvad tingimused, vastupidi sellele, milline peaks olema selle klausli eesmärk, asjassepuutuvatele töötajatele diskrimineerimise vastu tagatud kaitse ulatust, kuna sellega nähakse ette töötingimuste laadil põhinev kohtlemiserinevus, mis ei tulene kuidagi kõnealuse sätte sõnastusest.
Moreover, as the Advocate General noted at point 161 of her Opinion, such an interpretation would render the reference in Clause 4(2) of the framework agreement to the principle of pro rata temporis meaningless, that principle being intended by definition only to apply to divisible performance, such as that deriving from financial employment conditions linked, for example, to remuneration and pensions.
Pealegi on kohtujurist ettepaneku punktis 161 öelnud, et selline tõlgendus muudaks mõttetuks raamkokkuleppe klausli 4 lõikes 2 esineva viite pro rata temporis põhimõttele, mida saab määratlusest tulenevalt kohaldada vaid selliste osadeks jagatavate hüvitiste puhul nagu need, mis seonduvad töötingimuste rahalise aspektiga, nt töötasu ja pensionidega.
Contrary to the submissions of Ireland and the United Kingdom Government, the foregoing analysis is not called into question by the caselaw which the Court has developed in relation to equal treatment for men and women, according to which working conditions for the purposes of Directive 76/207, prior to its amendment by Directive 2002/73, do not encompass pay (see, in particular, Case C-342/93 Gillespie and Others [1996] ECR I-475, paragraph 24; Case C-313/02 Wippel [2004] ECR I-9483, paragraphs 29 to 33; and Case C-191/03 McKenna [2005] ECR I-7631, paragraph 30).
Vastupidi Iirimaa ja Ühendkuningriigi valitsuse väidetule ei nõrgenda eeltoodud analüüsi Euroopa Kohtu praktika meeste ja naiste võrdse kohtlemise valdkonnas, mille kohaselt töötingimused direktiivi 76/207 mõttes – versioonis, mis eelnes direktiivist 2002/73 tulenevale mõiste määratlusele – ei hõlma töötasu (vt eelkõige 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C-342/93: Gillespie jt, EKL 1996, lk I-475, punkt 24; 12. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-313/02: Wippel, EKL 2004, lk I-9483, punktid 29–33, ja 8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-191/03: McKenna, EKL 2005, lk I-7631, punkt 30).
That caselaw is accounted for by the existence also of Article 119 of the EC Treaty (Articles 117 to 120 of the EC Treaty were replaced by Articles 136 EC to 143 EC) and of a directive dedicated to the equal treatment of men and women in relation to pay, namely Council Directive 75/117/EEC of 10 February 1975 on the approximation of the laws of the Member States relating to the application of the principle of equal pay for men and women (OJ 1975 L 45, p. 19).
Sellist kohtupraktikat selgitab asjaolu, et samal ajal on olemas EÜ asutamislepingu artikkel 119 (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 asendati EÜ artiklitega 136–143) ning direktiiv, mis käsitleb meeste ja naiste võrdset kohtlemist töötasuga seonduvalt, nimelt nõukogu 10. veebruari 1975. aasta direktiiv 75/117/EMÜ meeste ja naiste võrdse tasustamise põhimõtte kohaldamisega seotud õigusaktide ühtlustamise kohta liikmesriikides (EÜT L 45, lk 19; ELT eriväljaanne 05/01, lk 179).
Since there is no such duality of legislation in respect of the principle of nondiscrimination of fixedterm workers, it is not possible to draw any lessons from that caselaw as regards the interpretation of ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4 of the framework agreement.
Arvestades, et tähtajaliste töötajate mittediskrimineerimise põhimõtte osas sellised topeltnormid puuduvad, ei saa selle kohtupraktika alusel teha järeldusi selles osas, kuidas tõlgendada mõistet „töötingimused” raamkokkuleppe klausli 4 mõttes.
As regards the objection by Ireland and the United Kingdom Government based on Article 137(5) EC, as interpreted by the judgment in Case C-14/04 Dellas and Others [2005] ECR I-10253, paragraphs 38 and 39, it must be borne in mind that Directive 1999/70 was adopted on the basis of Article 139(2) EC, which refers to Article 137 EC for the list of matters within the competence of the Council for the purposes, inter alia, of implementing agreements concluded between social partners at Community level.
Mis puudutab Iirimaa ja Ühendkuningriigi valitsuse vastuväidet, mis põhineb EÜ artikli 137 lõikel 5, nagu seda on tõlgendatud 1. detsembri 2005. aasta otsuses kohtuasjas C-14/04: Dellas jt (EKL 2005, lk I-10253, punktid 38 ja 39), siis tuleb meenutada, et direktiiv 1999/70 võeti vastu EÜ artikli 139 lõike 2 alusel, milles on ühenduse tasandil tööturu osapoolte vahel sõlmitud kokkulepete rakendamisel nõukogu pädevusse kuuluvate küsimuste loetelu osas viidatud EÜ artiklile 137.
According to Article 137(5) EC, the provisions of Article 137 EC ‘shall not apply to pay, the right of association, the right to strike or the right to impose lock-outs’.
EÜ artikli 137 lõige 5 näeb ette, et selle artikli sätteid „ei kohaldata tasustamise, ühinemisõiguse, streigiõiguse ega töösuluõiguse suhtes”.
As the Court has already held, as Article 137(5) EC derogates from paragraphs 1 to 4 of that article, the matters reserved by that paragraph must be interpreted strictly so as not to unduly affect the scope of paragraphs 1 to 4, nor to call into question the aims pursued by Article 136 EC (Del Cerro Alonso, paragraph 39).
Nagu Euroopa Kohus on juba varem märkinud, kujutab EÜ artikli 137 lõige 5 endast erandit sama artikli lõigetest 1–4 ning seetõttu tuleb selle lõike sisu tõlgendada kitsendavalt nii, et ei piirataks alusetult lõigete 1–4 ulatust ega ohustataks EÜ artikliga 136 taotletud eesmärke (vt eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 39).
More particularly, the exception relating to ‘pay’ set out in Article 137(5) EC is explained by the fact that fixing the level of pay falls within the contractual freedom of the social partners at a national level and within the relevant competence of Member States.
Mis puudutab konkreetsemalt EÜ artikli 137 lõikes 5 nimetatud tasustamisega seotud erandit, siis on selle mõte, et palgatasemete kindlaksmääramine kuulub siseriiklikul tasandil tööturu osapoolte lepinguvabaduse hulka ning samuti liikmesriigi pädevusse selles küsimuses.
In those circumstances, in the present state of Community law, it was considered appropriate to exclude determination of the level of wages from harmonisation under Article 136 EC et seq. (Del Cerro Alonso, paragraphs 40 and 46).
Neil asjaoludel leiti, et kehtivat ühenduse õigust arvestades on otstarbekas jätta palgatasemete kindlaksmääramine välja ühtlustamisest EÜ artikli 136 ja sellele järgnevate artiklite alusel (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punktid 40 ja 46).
As the Commission contended, that exception must therefore be interpreted as covering measures — such as the equivalence of all or some of the constituent parts of pay and/or the level of pay in the Member States, or the setting of a minimum guaranteed Community wage — which amount to direct interference by Community law in the determination of pay within the Community.
Nagu väidab komisjon, tuleb seda erandit järelikult mõista nii, et sellega on mõeldud meetmeid – nagu kõigi või osade töötasu komponentide ja/või nende taseme ühtlustamine liikmesriikides või ka miinimumpalga kehtestamine ühenduse tasandil –, mille võtmine tähendaks seda, et ühenduses määratakse töötasu kindlaks otseselt ühenduse tasandi õigusnormidega.
It cannot, however, be extended to any question involving any sort of link with pay; otherwise some of the areas referred to in Article 137(1) EC would be deprived of much of their substance (see, to that effect, Del Cerro Alonso, paragraph 41; see also, to the same effect, Case C-84/94 United Kingdom v Council [1996] ECR I-5755, concerning the Council’s competence to adopt, on the basis of Article 118a of the EC Treaty (Articles 117 to 120 of the EC Treaty were replaced by Articles 136 EC to 143 EC), Council Directive 93/104/EC of 23 November 1993 concerning certain aspects of the organisation of working time (OJ 1993 L 307, p. 18), in particular Article 7 of that directive, relating to the grant of four weeks’ paid annual leave).
Sellegipoolest ei saa seda laiendada kõigile töötasuga seonduvatele küsimustele, kuna see muudaks teatavad EÜ artikli 137 lõikes 1 mainitud valdkonnad suures osas sisutuks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 41; vt ka 12. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-84/94: Ühendkuningriik vs. nõukogu, EKL 1996, lk I-5755), nõukogu pädevuse kohta võtta EÜ asutamislepingu artikli 118 A alusel (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 asendati EÜ artiklitega 136–143) vastu 23. novembri 1993. aasta direktiiv 93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT L 307, lk 18; ELT eriväljaanne 05/02, lk 197), eelkõige selle artikkel 7, mis puudutab iga-aastase neljanädalase tasulise puhkuse andmist).
It follows that the derogation in Article 137(5) EC does not preclude the interpretation of Clause 4 of the framework agreement as imposing on the Member States the obligation to ensure that fixedterm workers are also guaranteed the application of the principle of nondiscrimination in relation to pay.
Siit järeldub, et EÜ artikli 137 lõikes 5 sätestatud erandiga ei ole vastuolus see, kui raamkokkuleppe klauslit 4 mõistetaks nii, et sellega kohustatakse liikmesriike tagama mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamine tähtajaliste töötajate suhtes ka töötasu küsimustes.
That derogation cannot therefore prevent workers such as the complainants in the main proceedings from pleading the direct effect of Clause 4(1) in contesting the application, in relation to pay, of less favourable treatment than that which is given to comparable permanent workers and for which there is no objective justification (see, to that effect, Del Cerro Alonso, paragraphs 42 and 47).
Järelikult ei saa see erand takistada selliseid töötajaid nagu põhikohtuasjas kaebuse esitajad klausli 4 lõike 1 vahetule õigusmõjule tuginedes vaidlustamast juhtumit, kus neid on töötasuga seonduvalt ilma igasuguste objektiivsete alusteta koheldud vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punktid 42 ja 47).
For the reasons set out in paragraphs 43 to 45 of the judgment in Del Cerro Alonso, the foregoing interpretation is in no way incompatible with the arguments in paragraphs 38 and 39 of the judgment in Dellas and Others.
Eeltoodud tõlgendus ei ole eespool viidatud kohtuotsuse Del Cerro Alonso punktides 43–45 toodud põhjustel mitte kuidagi vastuolus eespool viidatud kohtuotsuse Dellas jt punktides 38 ja 39 esitatud argumentidega.
At the hearing, the United Kingdom Government submitted that it may be inferred from the judgment in Del Cerro Alonso that the principle of nondiscrimination laid down by the framework agreement concerns only the constituent parts of pay, excluding the level of pay, which the national competent authorities remain free to set differently for permanent and for fixedterm workers.
Ühendkuningriigi valitsus väitis kohtuistungil veel, et eespool viidatud kohtuotsusest Del Cerro Alonso on võimalik tuletada, et raamkokkuleppes väljendatud mittediskrimineerimise põhimõte puudutab üksnes töötasu komponente, mitte selle suurust, ning riigi pädevad ametiasutused võivad selle määrata alalistele ja tähtajalistele töötajatele kindlaks diferentseeritult.
However, while it is true — as paragraphs 40 and 46 of the judgment in Del Cerro Alonso show and as has been noted in paragraphs 123 and 124 of the present judgment — that the establishment of the level of the various constituent parts of the pay of a worker falls outside the competence of the Community legislature and is unquestionably still a matter for the competent bodies in the various Member States, those bodies must nevertheless exercise their competence consistently with Community law — particularly Clause 4 of the framework agreement — in the areas in which the Community does not have competence (see, to that effect, Case C-438/05 International Transport Workers’ Federation and Finnish Seamen’s Union [2007] ECR I-10779, paragraph 40, and Case C-341/05 Laval un Partneri [2007] ECR I-11767, paragraph 87).
Igal juhul, kuigi on tõsi – nagu nähtub eespool viidatud kohtuotsuse Del Cerro Alonso punktidest 40 ja 46, ning nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 123 ja 124 –, et töötaja töötasu eri komponentide suuruse kindlaksmääramine ei kuulu ühenduse seadusandja pädevusse, vaid on endiselt vaieldamatult eri liikmesriikide pädevate ametiasutuste ülesanne, on siiski tõsi, et ametiasutused peavad neis – ühenduse pädevusest väljapoole jäävates – valdkondades oma pädevust kasutades järgima ühenduse õigust (vt selle kohta 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-438/05: International Transport Worker’s Federation ja Finnish Seamen’s Union, EKL 2007, lk I-10779, punkt 40, ja 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-341/05: Laval un Partneri, EKL 2007, lk I-11767, punkt 87), eelkõige raamkokkuleppe klauslit 4.
It follows that, in establishing both the constituent parts of pay and the level of those constituent parts, the national competent bodies must apply to fixedterm workers the principle of nondiscrimination as laid down in Clause 4 of the framework agreement.
Järelikult peavad riigi pädevad ametiasutused nii töötasu komponentide kui ka nende komponentide suuruse kindlaksmääramisel kohaldama tähtajalistele töötajatele raamkokkuleppe klauslis 4 ette nähtud mittediskrimineerimise põhimõtet.
With regard to pensions, it must be noted that, according to the settled caselaw of the Court in relation to Article 119 of the Treaty, or, with effect from 1 May 1999, in relation to Article 141 EC, which concern the principle of equal treatment of men and women in relation to pay, the term ‘pay’ within the meaning of the second subparagraph of Article 141(2) EC covers pensions which depend on the employment relationship between worker and employer, excluding those deriving from a
Pensionide osas tuleb täpsustada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklit 119 ning alates 1. maist 1999 EÜ artiklit 141, mis puudutavad meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet töötasuga seonduvalt, kuuluvad mõiste „töötasu” alla EÜ artikli 141 lõike 2 teise lõigu mõttes need pensionid, mille aluseks on töötajat ja tööandjat ühendav töösuhe, kuid mitte need, mille aluseks on riiklik skeem, mille rahastamises on osalenud töötajad, tööandjad või teatud juhtudel ametiasutused, kuid mis sõltuvad rohkem sotsiaalpoliitilistest kaalutlustest kui töösuhtest (vt eelkõige 25. mai 1971. aasta otsus
Taking that caselaw into account, it must be held that the term ‘employment conditions’ within the meaning of Clause 4(1) of the framework agreement covers pensions which depend on an employment relationship between worker and employer, excluding statutory social-security pensions, which are determined less by that relationship than by considerations of social policy.
Seda kohtupraktikat arvestades tuleb asuda seisukohale, et mõiste „töötingimused” alla raamkokkuleppe klausli 4 lõike 1 mõttes kuuluvad pensionid, mille aluseks on töötajat ja tööandjat ühendav töösuhe, kuid mitte need pensionid, mis põhinevad riiklikul sotsiaalkindlustusel, st need mis sõltuvad rohkem sotsiaalsetest kaalutlustest kui töösuhtest.
That interpretation is supported by the information in the fifth paragraph of the preamble to the framework agreement, according to which the parties to the agreement ‘recognis[e] that matters relating to statutory social security are for decision by the Member States’ and call on the Member States to give effect to the Employment Declaration of the Dublin European Council in 1996 which emphasised, inter alia, the need to adapt social-security systems to new patterns of work in order to provide appropriate social protection to those engaged in such work.
Seda tõlgendust toetab raamkokkuleppe preambuli viies lõik, mille kohaselt raamkokkuleppe pooled „tunnista[vad], et riikliku sotsiaalkindlustuse küsimused on liikmesriikide otsustada” ning milles kutsutakse liikmesriike üles konkretiseerima 1996. aastal Dublinis kokku tulnud Euroopa Ülemkogu tööhõivedeklaratsiooni, milles on muu hulgas rõhutatud vajadust kohandada sotsiaalkindlustusskeeme uute töötamisviisidega, et pakkuda piisavat sotsiaalset kaitset sellise tööga hõivatutele.
In the light of the foregoing, the answer to the fifth question must be that Clause 4 of the framework agreement must be interpreted as meaning that employment conditions within the meaning of that clause encompass conditions relating to pay and to pensions which depend on the employment relationship, to the exclusion of conditions relating to pensions arising under a statutory social-security scheme.
Eeltoodut arvestades tuleb viiendale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et selles kasutatud mõiste „töötingimused” hõlmab tingimusi, mis seonduvad töötasuga ning samuti pensionidega, mille aluseks on töösuhe, kuid ei hõlma riikliku sotsiaalkindlustuse pensione.
Community law, in particular the principle of effectiveness, requires that a specialised court which is called upon, under the, albeit optional, jurisdiction conferred on it by the legislation transposing Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the framework agreement on fixedterm work concluded by ETUC, UNICE and CEEP, to hear and determine a claim based on an infringement of that legislation, must also have jurisdiction to hear and determine an applicant’s claims arising directly from the directive itself in respect of the period between the deadline for transposing the directive and the date on which the transposing legislation entered into force if it is established that the obligation on that applicant to bring, at the same time, a separate claim based directly on the directive before an ordinary court would involve procedural disadvantages liable to render excessively difficult the exercise of the rights conferred on him by Community law.
Ühenduse õigusest, eelkõige tõhususe põhimõttest tulenevalt on nõutud, et erikohus, kellele on esitatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, ülevõtva õigusakti rikkumisel põhinev nõue, tunnistaks ennast talle selle õigusaktiga kas või fakultatiivselt antud pädevuse teostamisel pädevaks ka kaebuse esitaja nende nõuete läbivaatamiseks, mis põhinevad otseselt sellel direktiivil, ja seda ajavahemiku osas, mis jääb direktiivi ülevõtmise tähtaja ja kõnealuse õigusakti jõustumise kuupäeva vahele, juhul kui peaks ilmnema, et kaebuse esitaja kohustus esitada otseselt direktiivil põhinev nõue paralleelselt üldkohtusse toob tema jaoks kaasa menetlusest tulenevaid ebamugavusi, mis võivad muuta ühenduse õiguskorras isikutele antud õiguste teostamise ülemäära raskeks.
Clause 4(1) of the framework agreement on fixedterm work concluded on 18 March 1999, which is annexed to Directive 1999/70, is unconditional and sufficiently precise for individuals to be able to rely upon it before a national court; that is not the case, however, as regards Clause 5(1) of the framework agreement.
18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe, mis on ära toodud direktiivi 1999/70 lisas, klausli 4 lõige 1 on tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda, kuid seevastu raamkokkuleppe klausli 5 lõige 1 seda ei ole.
Article 10 EC, the third paragraph of Article 249 EC, and Directive 1999/70 must be interpreted as meaning that an authority of a Member State acting in its capacity as a public employer may not adopt measures contrary to the objective pursued by that directive and the framework agreement on fixedterm work as regards prevention of the abusive use of fixedterm contracts, which consist in the renewal of such contracts for an unusually long term in the period between the deadline for transposing Directive 1999/70 and the date on which the transposing legislation entered into force.
EÜ artiklit 10 ja EÜ artikli 249 kolmandat lõiku ning direktiivi 1999/70 tuleb tõlgendada nii, et avaliku sektori tööandjana tegutseval liikmesriigi ametiasutusel ei ole lubatud võtta meetmeid, mis on vastuolus nimetatud direktiivi ja raamkokkuleppe eesmärgiga vältida tähtajaliste töölepingute kasutamise võimalikku kuritarvitamist, mis seisneb selliste lepingute pikendamises ebaharilikult pikaks ajaks ajavahemikul, mis jääb asjassepuutuva direktiivi ülevõtmise tähtaja ja seda ülevõtva õigusakti jõustumise vahele.
In so far as the applicable national law contains a rule that precludes the retrospective application of legislation unless there is a clear and unambiguous indication to the contrary, a national court hearing a claim based on an infringement of a provision of national legislation transposing Direct ive 1999/70 is required, under Community law, to give that provision retrospective effect to the date by which that directive should have been transposed only if that national legislation includes an indication of that nature capable of giving that provision retrospective effect.
Kuna kohaldatavate siseriiklike õigusnormide kohaselt on seaduse tagasiulatuv kohaldamine välistatud, v.a juhul, kui see on selgelt ja ühemõtteliselt ette nähtud, peab siseriiklik kohus, kelle lahendada on nõue, mis põhineb direktiivi 1999/70 ülevõtva siseriikliku seaduse rikkumisel, ühenduse õiguse alusel andma sellele sättele tagasiulatuva jõu kuni viidatud direktiivi ülevõtmise tähtajani vaid juhul, kui siseriiklikus õiguses esineb mõni õigusnorm, mille alusel võidakse kõnealusele sättele anda tagasiulatuv jõud.
Clause 4 of the framework agreement on fixedterm work must be interpreted as meaning that employment conditions within the meaning of that clause encompass conditions relating to pay and to pensions which depend on the employment relationship, to the exclusion of conditions relating to pensions arising under a statutory social-security scheme.
Tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et selles kasutatud mõiste „töötingimused” hõlmab tingimusi, mis seonduvad töötasuga ning samuti pensionidega, mille aluseks on töösuhe, kuid see ei hõlma riikliku sotsiaalkindlustuse pensione.
Case C-390/06
Kohtuasi C-390/06
(Reference for a preliminary ruling from the Tribunale ordinario di Roma)
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale ordinario di Roma)
(State aid — Aid scheme authorised for a specific period — Notification of the amended aid scheme for a new period — Transitional measures between the two schemes — Decision of the Commission not to raise objections — Information available to the Commission — Validity of the Commission’s decision — Equal treatment — Statement of reasons)
Riigiabi – Kindlaksmääratud ajavahemikuks heakskiidetud riigiabi – Uueks ajavahemikuks muudetud abikavast teatamine – Kahe järjestikuse abikava üleminekumeetmed – Komisjoni otsus sellele vastuväiteid mitte esitada – Komisjoni käsutuses olnud teave – Komisjoni otsuse kehtivus – Võrdne kohtlemine – Põhjendamine