väljendab kahetsust ELi liikmesriikide soovimatuse pärast võtta vastu ühine seisukoht Liibüa kriisi, ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1973 ja selle rakendamise viisi kohta; tunneb sügavat muret ohu pärast, et ÜJKP elujõuliste asendajatena võidakse kaaluda vabatahtlike ajutisi koalitsioone või kahepoolset koostööd, sest ühelgi Euroopa riigil ei ole võimekust olla märkimisväärne julgeoleku- ja kaitsejõud 21. sajandi maailmas; tuletab meelde, et Lissaboni lepingus on sätestatud võimalus usaldada kriisiohjamisoperatsiooni rakendamine liikmesriikide rühma kätte, kuid ainult nõukogu otsuse raames, milles on kindlaks määratud rakendamise eesmärk, ulatus ja tingimused, ning kaasates asepresidendi ja kõrge esindaja; rõhutab, et ühine reageerimine Liibüa sündmustele on vältimatult vajalik, et töötada välja usaldusväärne uus lähenemisviis ELi lõunapoolses naabruspoliitikas, kordab, et ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1973(2011) antud mandaati Liibüa tsiviilelanike kaitsmiseks ei tohiks ületada ülemäärase jõu kasutamisega; kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat üles võtma konkreetseid meetmeid, et peagi tagada relvarahu eesmärgiga peatada verevalamine ja Liibüa rahva kannatused; nõuab, et asepresident ja kõrge esindaja osaleks kindlakäeliselt ja vahetult sellesuunaliste poliitiliste algatuste tegemisel; peab ülioluliseks teha tihedat koostööd ajutise rahvusliku üleminekunõukoguga, Aafrika Liiduga ja Araabia Liigaga, et leida praegusele sõjalisele konfliktile poliitilised ja diplomaatilised lahendused, sealhulgas Gaddafi režiimi tagasiastumise tagamise eesmärk ning toonitab, et Saheli ja Aafrika Sarve piirkonna strateegia väljatöötamine on veel üks konkreetne võimalus tõendada ELi võimet reageerida nii julgeoleku- kui ka arenguprobleemidele;
Regrets the unwillingness of the EU Member States to define a common position on the Libya crisis, on UN Security Council Resolution 1973 and on the ways to implement it; expresses deep concern about the risk of considering ad hoc coalitions of the willing or bilateral cooperation as viable substitutes for CSDP, as no European State has the capacity to be a significant security and defence actor in the 21st century world; recalls that the Lisbon Treaty provides for the possibility to entrust the implementation of a crisis management operation to a group of Member States, but only within the framework of a Council decision defining the objectives, scope and conditions of their implementation, and with the association of the HR/VP; insists that a common response to the developments in Libya is essential to formulate a credible new approach for our southern neighbourhood policy; reiterates that the mandate given in UN Security Council Resolution 1973(2011) to protect Libyan civilians should not be exceeded through the disproportionate use of force; calls on the VP/HR to take concrete measures to secure an early ceasefire in order to stop the bloodshed and suffering of the Libyan people; urges the VP/HR to play a strong and direct role in fostering political initiatives in this direction; considers it crucial to work closely with the Interim Transitional National Council, the African Union and the Arab League in order to channel the current military conflict towards political and diplomatic solutions, including the objective of securing the resignation of the Gaddafi regime; underlines that the elaboration of a strategy for the Sahel region and the Horn of Africa is yet another concrete opportunity to demonstrate the ability of the EU to act both on security and development challenges;