natgillin/translations-raw huggingface dataset:
EKP teiseste kohustuste mõiste on seotud artikli 127 teise lausega, millega sätestatakse, et ilma et see piiraks eesmärki säilitada hindade stabiilsus, toetab EKP/eurosüsteem liidu üldist majanduspoliitikat, selleks et kaasa aidata liidu eesmärkide saavutamisele, nagu need on esitatud Euroopa Liidu lepingu artiklis 3.
The notion of secondary obligations of the ECB refers to the second passage in Art. 127, which states that without prejudice to the objective of price stability, the ECB/Eurosystem shall support the general economic policies in the Union with a view to contributing to the achievement of the objectives of the Union as laid down in Article 3 of the Treaty on European Union.
Sellega seoses märgitakse kõnealuses artiklis 3 Euroopa Liidu eesmärke, muu hulgas tasakaalukat majanduskasvu ja täielikku tööhõivet.
In this respect, Article 3 mentions as objectives of the Union, inter alia, balanced economic growth and full employment.
Kõnealuse teisese eesmärgi tähenduse ja praktiliste tagajärgede üle on palju arutletud.
The meaning and operational consequences of this secondary objective have been much discussed.
Üldiselt nõustutakse, et pikas perspektiivis pole võimalik inflatsiooniga majanduskasvu suurendada, täpsemalt öeldes on parim viis, kuidas rahapoliitikaga pikaajalist majanduskasvu toetada, säilitada hindade stabiilsus, sest see suurendab detsentraliseeritud turumajanduse tõhusust.
There is general agreement that in the long run there is no trade-off between inflation and growth or, to put it better, the best way for monetary policy to support the long-run growth rate is to maintain price stability, as this promotes efficiency in a decentralized market economy.
Hindade stabiilsuse usaldusväärsusele keskendunud rahapoliitika on kõige tõhusam panus püsiva majanduskasvu ja tööhõive kõrge taseme saavutamisse.
A monetary policy which is credibly focused on price stability is the most effective contribution to permanent economic growth and high levels of employment.
See väide tuleneb ajaloolisest kogemusest ja põhineb akadeemilistest uuringutest saadud mõistmisel, et rahapoliitika ei saa reaalsetele väärtustele anda muud jäävat impulssi peale selle, mis antakse hindade stabiilsuse usaldusväärsuse säilitamisega.
This statement is based on the insight gained from historical experience and academic research that monetary policy cannot give a permanent impulse to real values beyond the credible maintenance of price stability.
Hindade stabiilsus toetab majanduslikku heaolu ja majanduskasvu, kaotades inflatsiooniga seotud moonutused.
Price stability contributes to economic welfare and growth by eliminating inflation-related distortions.
Stabiilsete hindade keskkonnas saavad inimesed keskenduda tootmistegevusele ja mitte oma vara ja sissetuleku inflatsiooni eest kaitsmise strateegiatele.
An environment of stable prices allows people to concentrate on productive activities rather than on strategies to protect their wealth and income against inflation.
See on eriti kasulik kõige nõrgemate ühiskonnarühmade jaoks, kellel on vaid piiratud võimalused end ise inflatsiooni mõju eest kaitsta.
This is in particular to the benefit of the weakest groups of society, which have only limited possibilities to protect themselves against the effects of inflation.
Veel üks hindade stabiilsuse oluline kasulik aspekt on see, et see vähendab inflatsiooni riskipreemiat pikaajalistes intressimäärades.
Another important benefit of price stability is that it reduces inflation risk premia in long-term interest rates.
Seega vastupidiselt seisukohale, mida mõnikord esitatakse, et hindade stabiilsusele suunatud rahapoliitika toob kaasa liiga kõrged reaalsed intressimäärad, toob hindade stabiilsusele suunatud rahapoliitika tegelikult kaasa madalamad reaalsed intressimäärad ja lisab sellega stiimuleid investeerimiseks.
Thus, contrary to the view, heard occasionally, that a monetary policy geared to price stability will result in excessively high real interest rates, a price stability-oriented monetary policy will actually lead to lower real interest rates and thus increase the incentives to invest.
Samuti hoiab hindade stabiilsus ära selle, et progressiivsed nominaalsed maksuastmed suurendavad aja jooksul maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete reaalset määra, mis vähendaks stiimuleid tööjõu ja kapitali pakkumiseks ja piiraks sellega majanduse pikaajalise kasvu väljavaadet.
Also, price stability avoids that progressive nominal tax brackets increase over time the real incidence of taxes and social security contributions, which would induce a diminished incentive to supply labour and capital and thereby curtail the economy’s long-run growth perspectives.
Kõik need argumendid näitavad, miks pikaajaliselt pole olemas pöördvõrdelist suhet hindade stabiilsuse ja kasvu vahel, kuid olukord on erinev lühiajalises perspektiivis, see on asjaolu, mis saab selgeks, kui esineb pakkumise poole häireid või hinnakõikumisi, millele rahapoliitika ei peaks kohe reageerima, vaatamata üldise inflatsiooni ajutisele tõusule.
All the previous arguments indicate why there is no long term trade-off between price stability and growth, but the situation is different in the short term, a fact which is clear when there is a supply or cost-push shock to which monetary policy should not respond immediately in spite of the temporary increase in headline inflation.
Hindade stabiilsuse usaldusväärne saavutamine tugevdab veelgi üldist makromajanduslikku stabiilsust, sest prognoositud inflatsiooni on kindlalt pidurdatud.
The credible achievement of price stability further fosters overall macroeconomic stability since inflation expectations are firmly anchored.
Selle tulemusena mõjutavad kahjulikud pakkumise poole häired, näiteks naftahinna tõus, inflatsiooni vähem ja rahapoliitikas saadakse selliste häiretega kokku puutudes lubada endale mõõdukamat ja stabiilsemat poliitikasuunda.
As a result, adverse supply shocks, such as an increase in oil prices, have less effect on inflation and monetary policy can afford a more moderate and steady course of policy in face of such shocks.
Üldisemalt, isegi kui nõustuda ideega, et majanduses valitseb spontaanne suundumus jõuda tagasi oma pikaajalisele arenguteele, on lühiajaliselt olemas vastupidine valikuvõimalus, sest makromajanduspoliitika mõjutab kõnealuse lähenemise kiirust ja võib aidata vältida SKP suuremat volatiilsust, suurendades sellega üldist heaolu.
More generally, even if one accepts the notion that the economy has a spontaneous tendency to go back to its long-term path, there is a short term trade-off because macroeconomic policy affects the speed of that convergence and may avoid higher output volatility, thus increasing the general welfare.
Sellegipoolest on seda valikuvõimalust hierarhilise mandaadi korral raske kasutada.
Nonetheless, it is difficult to exploit this trade-off in a hierarchical mandate.
Ma võtan aluslepingus määratletud teisest eesmärki tõsiselt ja olen EKP käesoleva kriisi ajal sellega konkreetselt tegelenud.
I take seriously the secondary objective defined by the Treaty, which the ECB has been clearly addressing in the present crisis.
Näiteks pärast Lehmani kriisi puhkemist tegutsesime kiiresti ja jõuliselt, et vältida pangandussüsteemi kokkukukkumist ja vältida selle majanduslangust ja deflatsiooni põhjustavaid tagajärgi.
For instance, after the outbreak of the Lehman crisis, we acted quickly and forcefully to avoid the collapse of the banking system and to prevent its recessionary and deflationary consequences.
Lisaks intressimäärade märkimisväärsele alandamisele on eurosüsteem andnud ka oma õiglase osa suurendatud krediiditoetusesse, pakkudes eelkõige pangandussüsteemile rikkalikult likviidsust, ostes kaetud võlakirju, aidates sellega kaasa kõnealuse tähtsa turu taastumisele ja tunnustades Euroopa Investeerimispanka vastaspoolena rahapoliitilistes operatsioonides.
Beyond dramatically lowering interest rates, the Eurosystem has also done its fair part in the enhanced credit support, namely in providing ample liquidity to the banking system, buying covered bonds thereby contributing to a revival of this important market and by accepting the European Investment Bank as counterparty to the monetary policy operations.
Ma arvan, et praegu ei kahelda eriti selles, et need sammud on aidanud majanduslanguse sügavust vähendada.
I think there are few doubts that these actions have helped minimise the depth of the recession.
Kuidas Te hindate EKP finantskriisist väljumise strateegiat?
How do you assess the ECB’s exit-strategy?
Kas rahapoliitilisi väljumisstrateegiaid tuleks ülemaailmselt kooskõlastada?
Should monetary exit strategies be concerted globally?
Kas rahapoliitilisi ja fiskaalseid väljumisstrateegiaid tuleks omavahel kooskõlastada?
Should there be concertation between monetary and fiscal exit strategies?
EKP finantskriisist väljumise strateegia seisneb selles, et järk-järgult loobutakse finantskriisile reageerimiseks võetud mittestandardsetest meetmetest.
The ECB’s exit strategy comprises a gradual phasing-out of the non-standard measures introduced in response to the financial crisis.
Arvestades reaalmajanduse ja finantssüsteemi nõrkusi, on järkjärguline lähenemisviis vajalik.
The gradual approach to the exit is necessary given the vulnerabilities of the real economy and of the financial system.
EKP 2009. aasta detsembris tehtud avaldus esimeste sammude kohta mittestandardsete meetmete järkjärguliseks lõpetamiseks teenib just seda eesmärki.
The ECB announcement on the first steps of the phasing out of non-standard measures made in December 2009 precisely aims at this.
Ma toetan seda strateegiat täielikult.
I fully support this strategy.
Järkjärguline lõpetamine võimaldab kõigil asjaomastel osapooltel uute tingimustega kohaneda, andes samas EKP-le võimaluse saada lõpetamise kohta tagasisidet enne järgmiste sammude üle otsustamist.
A gradual phasing-out allows all parties involved to adjust to the new conditions, while giving the ECB the possibility of receiving feedback on the phasing-out before deciding on the next steps.
Lubage rõhutada, et järkjärgulist lõpetamist lihtsustab kindlasti mittestandardsete meetmete struktuur, mis sujuvat lõpetamist soodustab.
Let me underline that the phasing-out will certainly benefit from the design of the non-standard measures, which facilitates a smooth phasing out.
G20 rahandusministrite ja keskpankade juhtide 7. novembri 2009. aasta kohtumise (mis toimus St Andrewsis) kommünikee ütleb erakorraliste makromajanduslike ja rahalise toetuse meetmete kohta selgelt: „Me otsustasime teha koostööd ja kooskõlastada oma tegevuse, võttes arvesse meie strateegiate mis tahes edasikanduvat mõju, ning võimaluse korral konsulteerida ja jagada teavet.”
The Communiqué of the G20 Meeting of Finance Ministers and Central Bank Governors from 7 November 2009 (St Andrews) speaks a clear language as concerns the withdrawal from the extraordinary macroeconomic and financial support measures: “We agreed to cooperate and coordinate, taking into account any spillovers caused by our strategies, and consulting and sharing information where possible.”
Selle avalduse sisu on kooskõlas EKP strateegiaga.
The spirit of this statement is in line with the ECB’s strategy.
Nagu EKP nõukogu on korduvalt rõhutanud, on EKP finantskriisist väljumise strateegia aluseks selge seos peamise eesmärgi, hindade stabiilsusega.
As repeatedly stressed by the Governing Council, the cornerstone of the ECB’s exit strategy is the clear link to the primary objective of price stability.
Kõik sammud kogu kriisi vältel on astutud seda peamist eesmärki otsustavalt silmas pidades.
All actions throughout the crisis have been taken resolutely with this primary objective in mind.
Kujundades reaalajas hinnanguid hindade stabiilsuse riskide kohta, võetakse arvesse muude keskpankade tegevust.
When forming the real-time assessment of the risks to price stability, actions by other central banks are taken into account.
Seega, ehkki teabevahetus ja muu operatiivne abi võib olla soovitav, näib, et rahapoliitika kooskõlastamine pole põhjendatud.
Thus, while sharing information and other operational assistance may be desirable, no concertation of monetary policy appears warranted.
Lisaks, ehkki kriis oli ülemaailmne, on tõenäoline, et taastumine saab olema ebaühtlasem, mis juba iseenesest nõuab rahapoliitilistest kokkulepetest erineva kiirusega loobumist.
In addition, while the crisis was synchronised at a global level, the recovery is likely to be more heterogeneous which by itself would call for different speeds in removing the degree of monetary accommodation.
Valitseb ulatuslik konsensus selle kohta, et kõik suured keskpangad peaksid erakorralistest poliitilistest meetmetest loobumisel lähtuma oma riigi majanduses valitsevatest konkreetsetest tingimustest.
There exists a broad consensus that all major central banks should tailor the exit from the extraordinary policy measures to the specific conditions that apply to the respective economy.
Samal ajal on selge, et rahvusvaheline koostöö, näiteks G20 konsultatsioonide või Rahvusvaheliste Arvelduste Panga (BIS) korraldatud keskpankade juhtide regulaarsete kohtumiste vormis, on olnud minevikus väga kasulik ja on seda ka tulevikus.
At the same time, it is clear that international cooperation, such as in the form of the G20 consultations or regular Governors’ meetings organised by the Bank for International Settlements, has been very useful in the past and will remain so in the future.
Mis puutub fiskaalpoliitikaga kooskõlastamist, siis tuleb öelda, et eelnevat kooskõlastamist ei peaks toimuma.
Regarding coordination with fiscal policy, it should be mentioned that there should not be ex ante coordination.
Iga poliitika väljatöötaja peaks keskenduma oma vastutusalale ja esitama asjakohase poliitika.
Each policy maker should concentrate on its own area of responsibility and this should deliver the right policies.
Muidugi, kujundades reaalaja hinnanguid hindade stabiilsuse riskide kohta, võetakse arvesse euroala valitsuste rahalised konsolideerimismeetmed.
Of course, fiscal consolidation efforts by euro area governments are taken into account when forming the real-time assessment of the risks to price stability.
Teisest küljest, otsustades oma rahapoliitilise seisukoha üle, teavad valitsused, et eurosüsteem reageerib kõigile ohtudele, et inflatsioonimäär võiks ületada rahapoliitika ametlikku sihtväärtust.
On the other hand, when deciding on the fiscal policy stance Governments know that the Eurosystem reacts to any risk to the inflation rate exceeding the official objective for monetary policy.
Ajakohastatud majandusmudelites on näitajatel, nagu SKP lõhe, pöördeline roll hindade stabiilsust ohustavate lühiajaliste riskide selgitamisel ja need teadmised peaksid toimima asjakohase poliitikameetmete kogumi spontaanse ja iseseisva rakendamise vahendina.
In modern economic models variables such as the output gap play a pivotal role to explain short term risks to price stability and this knowledge should act as a vehicle for spontaneous and autonomous implementation of the appropriate policy mix.
Kuid praegu ega tulevikus ei saa olla mingit eelnevat lubadust konkreetse rahapoliitilise tegevussuuna osas.
But there cannot and will not be any pre-commitment to a particular course of monetary policy action.
EKP ja euroala riikide valitsuste vahel toimub regulaarne teabevahetus.
There is a regular exchange of information between the ECB and the governments of the euro area countries.
Siiski ei peaks EKP ja euroala riikide valitsuste vaheline kooskõlastamine minema kaugemale aluslepingus sätestatust.
Yet, coordination between the ECB and euro area governments should not go beyond what is foreseen in the Treaty.
Mida arvate liikmesriikide erinevast kokkupuutest EKP finantskriisist väljumise strateegiaga?
What is your perspective on the asymmetrical exposure of Member States to an ECB exit strategy?
Mida tuleks teha selle leevendamiseks?
What should be done in order to mitigate it?
Euroalal on heterogeensus kohanemise lahutamatu omadus.
Heterogeneity is an integral feature of the mechanics of adjustment in the euro area.
Siiski on pärast euro kasutuselevõttu ja vastupidiselt mõnele levinud arvamusele SKP kasvu ja inflatsiooni erinevused euroala riikides olnud ajalooliselt madalal tasemel.
Nevertheless, since the beginning of the euro, and contrary to some popular perceptions, GDP growth and inflation differentials across euro area countries have stood at historically low levels.
Loomulikult ei saa ja ei peakski rahapoliitika kui selline seadma eesmärgiks nende erinevuste vähendamise.
Naturally, monetary policy per se cannot and should not aim at reducing these differentials.
Majandus- ja rahaliidu aluseks on selge ülesannete jaotus poliitikakujundajate vahel, nii raha-kui muu poliitika kujundajate (sealhulgas eriti rahaasutuste) selge lubadus oma valdkonnas kord majas hoida, ja tagatiste kogum kindlustamaks, et kõik osapooled eeskirjadest kinni peavad.
The premise of Economic and Monetary Union is a clear allocation of responsibilities among policy-makers; a commitment of both monetary and non-monetary policy-makers (including, in particular, fiscal authorities) to keep their own houses in order; and a set of safeguards to ensure that all parties abides by the rules.
Euroala makromajanduspoliitikat peaksid suunama need samad aluspõhimõtted, millele tuginedes majandus- ja rahaliidu leping allkirjastati.
Euro area macroeconomic policies should be guided by these basic principles on which the EMU contract was signed.
Neid põhimõtteid arvestades peaks EKP kõige tähtsam mure rahapoliitilisi väljumisstrateegiaid kaaludes olema hindade stabiilsuse säilitamine euroalal tervikuna.
In view of these principles, the overriding concern for the ECB’s monetary exit considerations is and should be to maintain price stability in the euro area as a whole.
See eurosüsteemi eesmärk loob nominaalse puudujäägi, mis toimib kui üksainus ülitähtis vaikimisi kooskõlastamise vahend kõigi muude mitmesuguste erinevate kohustustega osapoolte jaoks, sealhulgas fiskaalpoliitika kujundajate jaoks, eriti kui nad kujundavad oma väljumis- ja kohanemispoliitikat.
This commitment of the Eurosystem provides the nominal anchor which acts as the single most important implicit coordination device for all other actors, including fiscal policy-makers, with their various responsibilities, in particular when forming their own exit and adjustment policies.
Seda puudujääki ei tohi – eriti finantsstabiilsuse ohu kontekstis – ohtu seada.
This anchor must not be put at risk, especially not in a context of financial stability risk.
Lisaks sellele peavad rahaliidu riigid kasutama nende käsutuses olevaid instrumente, eriti fiskaalpoliitilisi vahendeid oma riigi ümberkohanemisele kaasaaitamiseks.
Furthermore, in a monetary union, countries must use the instruments at their disposal to facilitate their adjustment, in particular those relating to fiscal policy.
Järgnevatel aastatel vajalikuks osutuv fiskaalsektori kriisist väljumine või pigem fiskaalsektori kohanemine osutub valitsuste jaoks tõenäoliselt problemaatilisemaks kui mittestandardsete meetmete järkjärguline lõpetamine eurosüsteemi jaoks.
The “fiscal exit” - or better, the “fiscal adjustment” - that will be necessary in the coming years is likely to prove more challenging for governments than the phasing out of non-standard measures for the Eurosystem.
Kriisi ajal tegid valitsused õigesti, kui lubasid puudujääkide suurenemist, nii et fiskaalpoliitika toetas majandust lühiajaliselt.
During the crisis, governments were right to allow deficits to expand so that fiscal policy provided support to the economy in the short run.
Kuid nüüd on valitsuste eelarvepuudujäägid suured – ja paljudes riikides tegelikult väga suured –, valituste võla/SKP lõhed on enamasti suured ja suurenevad edasi ning finantsturgude tähelepanu on järjest enam suunatud valitsuste maksevõimele.
But now, government deficits are high – and indeed very high in many countries - government debt-to-GDP ratios are mostly high and rising; and the attention of financial markets is increasingly turning to issues of government solvency.
Seega on fiskaalses mõttes korra loomiseks vaja astuda kiireid samme.
Hence, prompt action to bring the fiscal house in order is necessary.
Praegu pole fiskaalpoliitika jaoks võtmetähtsusega küsimuseks mitte „kas”, vaid „kui palju” ja „kui kiiresti” alustada fiskaalse kokkutõmbamisega.
The key issue for fiscal policy at this juncture is not “whether” but “how much” and “how soon” to start fiscal tightening.
Poliitika asjakohane teostamine sõltub igal konkreetsel juhul erasektori majanduse elavdamise kiirusest.
The proper conduct of policy will depend in each case on the speed of the recovery of the private sector economy.
Seni kuni fiskaalpoliitika pole jätkusuutlik, nii et valitsussektori võlad endiselt kerkivad, läheb ümberkohanemisega viivitamine kallimaks maksma kui varem tegutsema asumine.
As long as fiscal policy is on an unsustainable course with government debt ratios still rising, the costs of further delaying adjustment will exceed the costs of acting sooner.
Lisaks fiskaalpoliitikale tähendab muu oluline kohanemispoliitika seda, et finantsjärelevalveasutused peaksid jälgima olukorda oma finantssüsteemis ja tegelema detsentraliseeritult üksikute esineda võivate probleemidega.
In addition to fiscal policy, other important policy of adjustment implies that financial supervisory authorities should monitor the situation in their financial system and deal, in a decentralised way, with occasional problems they may encounter.
Kokkuvõttes olen kindel, et saavutatakse sujuv kriisist väljumine.
All in all, I am confident that a smooth exit will be achieved.
Milliseid meetmeid peaks EKP võtma selleks, et vältida varjatud toetusi ja moonutusi, mis on seotud laiema tagatiste valiku tunnustamisega suurendatud krediiditoetuse kaudu pärast 2008. aasta oktoobrit?
“What measures should be taken by the ECB in order to avoid implicit subsidies and distortions related to the acceptance of a wider set of collateral through the enhanced credit support after October 2008?”
Lai tagatisraamistik tuleb ühendada asjakohaste meetmetega, tagamaks eelkõige, et eurosüsteem oleks kaitstud finantsriskide vastu, ja samuti tagamaks, et säiliksid stiimulid pankadele oma likviidsusriski konservatiivseks juhtimiseks.
A broad collateral framework needs to be combined with appropriate measures to ensure, first and foremost, that the Eurosystem is protected from financial risks and also that incentives are preserved for banks to manage prudently their liquidity risk.
Esimene keskpanga käsutuses olev meede on tagada ebalikviidsete varade täpne hindamine ja asjakohane allahindamine, et võtta arvesse varade ebalikviidsust.
The first measure, at the disposal of the central bank, is to ensure an accurate valuation of illiquid assets and the application of appropriate haircuts to account for the asset’s illiquidity.
See nõuab riskijuhtimismeetmete pidevat täpsustamist, see on tegevussuund, mida eurosüsteem järgis juba enne finantsturgude kriisi algust ja mida selle järel on kiirendatud.
This requires a constant refinement of risk control measures, an avenue the Eurosystem has followed already before the outbreak of the financial market crisis, and with a heightened pace since then.
Teine meede on seotud rahapoliitilistes operatsioonides kasutatavate hankemenetlustega.
The second measure relates to tender procedures applied in monetary policy operations.
Võistlevad hankemenetlused, mida eurosüsteem kohaldas enne kriisi puhkemist, tagavad, et võime vara keskpanga juures refinantseerida on asjakohaselt hinnatud.
Competitive tender procedures, as applied by the Eurosystem before the outbreak of the crisis, ensure that the ability to refinance an asset with the central bank is appropriately priced.
Kolmas meede, mida Baseli komitee praegu ette valmistab seoses likviidsusriski reguleerimise läbivaatamisega, on seotud likviidsusriski juhtimise suhtes karmima järelevalve- ja usaldatavusjärelevalve poliitika kohaldamisega.
The third measure, which is currently prepared by the Basel Committee in the context of revising the regulation on liquidity risk, relates to imposing tighter supervisory and prudential policies concerning the management of liquidity risk.