natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Juba asjaolu, et need tõkked on sujuvalt ületatud ja et EKP on liidu täisväärtuslik institutsioon ning rahvusvahelise keskpankade kogukonna austatud liige, näitab, et euroalal on rahapoliitika arenenud vägagi rahuldavalt ja seepärast ei nõua minu arvates olulisi muudatusi.
The fact that these hurdles have been overcome smoothly, and that the ECB is a fully-fledged Union institution and a respected member of the international community of central banks already indicates that monetary policy in the euro area has developed very satisfactorily and therefore in my view does not require significant changes.
Lubage mul peatuda veel mõnel asjaolul, mis minu hinnangut toetavad.
Let me mention a few other facts that support my assessment.
Prognoositud inflatsiooni pidurdamine tasemel, mis on kooskõlas EKP hindade stabiilsuse määratlusega, annab minu arvates selge signaali, et finantsturud ja lai avalikkus on tugevalt veendunud, et ühtne rahapoliitika suudab oma eesmärgi saavutada.
The anchoring of inflation expectations around levels consistent with the ECB’s definition of price stability in my view provides a clear signal that financial markets and the public at large attach great credibility to the single monetary policy being able to achieve its goal.
Asjaolu, et prognoositud inflatsioon jäi üsna stabiilseks isegi finantskriisi ajal, kui mõned inimesed ennustasid deflatsiooni ja kui inflatsioonimäärad muutusid ajutiselt negatiivseks, võib pidada EKP rahapoliitika usaldusväärsuse sisuliseks tõestuseks.
The fact that inflation expectations remained fairly stable even in the financial crisis, when some were predicting a period of deflation, and when inflation rates temporarily turned negative, can be seen as an essential proof of the credibility of ECB’s monetary policy.
EKP õigeaegne ja julge reaktsioon ajal, kui finantskeeris valla pääses ja kui see arenes täieulatuslikuks kriisiks, on teine näide sellest, kui edukas EKP rahapoliitika on olnud.
The timely and bold reaction of the ECB when the financial turmoil erupted and when it turned into a full-blown crisis is another example of how successful the ECB monetary policy has been.
Intressimäärade väga madalatele tasemetele langetamise poliitika ja mitmesuguste mittestandardsete meetmete võtmine on tõestanud EKP võimet vajaduse korral kiiresti tegutseda.
The reduction of policy interest rates to very low levels and the introduction of various non-standard measures have proven the ECB’s capacity to act quickly if needed.
Koos valitsuste finantssektori tugimeetmetega ja ergutavate fiskaalmeetmetega, mis võeti vastu seoses Euroopa majanduse elavdamise kavaga 2008. aasta lõpus, on rahapoliitika aidanud vältida olukorra veelgi halvemaks muutumist.
Together with governments’ support measures for the financial sector and the fiscal stimulus measures adopted in the context of the European Economic Recovery Plan of end-2008, monetary policy has helped avoiding that things turned even worse.
Kõik need faktid tõestavad, et nii rahapoliitika elluviimise strateegia kui ka raamistik on hästi väljatöötatud.
All these facts prove that both the strategy and the framework for implementing monetary policy have been well designed.
Sellega seoses pean väga tähtsaks selgitavat avaldust, mille tegime 2003. aasta mais pärast rahapoliitilise raamistiku sügavat analüüsimist, tööd, milles ma aktiivselt osalesin.
In this regard, I attach great importance to the clarifying statement we issued in May 2003 after having deeply analyzed the functioning of our monetary framework, an endeavour in which I actively participated.
Soovin rõhutada viit selles avalduses esitatud põhimõtet.
I want to stress five points of that statement.
Esiteks uus hindade stabiilsuse arvuline eesmärk, määratletud kui inflatsioon, mis on „alla 2%, kuid selle lähedal“, mis pakub deflatsiooni riskide vastu piisava ohutusvaru, võttes samal ajal arvesse THHI võimalikku mõõtmisviga ja euroalasiseste inflatsioonierinevuste küsimust.
First, the new quantified objective for price stability, defined as inflation «below but close to 2%» that provides a sufficient safety margin to guard against the risks of deflation while at the same time addressing the issue of the possible presence of a measurement bias in the HICP and the implications of inflation differentials within the euro area.
Teine põhimõte seondub varasemale kahele institutsioonilisele sambale selgete ajavahemike omistamisega ja eelkõige meiepoolse majandusliku analüüsi teatavakstegemisega, mis on poliitika toimimise seisukohalt väga asjakohane.
The second point is related to the clear assignment of different time frames to the previous two pillars and to deal first in our communication with the economic analysis that is very relevant for the operational horizon of policy.
Kolmas põhimõte osutab sellele, et rahapoliitiline analüüs on väga asjakohane inflatsiooni keskpikkade ja pikaajaliste suundumuste analüüsimiseks, märkides konkreetselt, et rahapoliitiline analüüs on peamiselt töövahend, et kontrollida keskpikast ja pikaajalisest vaatepunktist majandusanalüüsist tulenevaid lühi- ja keskpika perspektiivi ennustusi.
The third aspect points to monetary analysis being very relevant for medium to long-term trends in inflation, specifically mentioning that «monetary analysis mainly serves as a means of cross-checking, from a medium to long-term perspective, the short to medium-term indications coming from economic analysis».
Neljas põhimõte tuleneb kavatsusest rõhutada rahapoliitilise analüüsi keskpikka kuni pikaajalist horisonti ja viis meid otsusele, et võrdlusaluse väärtust enam igal aastal läbi ei vaadata.
The fourth item results from the intention to underline the medium to long-term horizon of monetary analysis and led us to decide that we would « no longer conduct a review of the reference value on an annual basis».
Ja lõpuks viimane põhimõte, st kontseptsioon, mille kohaselt rahapoliitiline analüüs arvestab suurt hulka rahapoliitilisi näitajaid, sealhulgas M3, selle komponente ja osi, eriti krediiti.
Finally, the last point relates to the concept that « monetary analysis will take into account developments in a wide range of monetary indicators including M3, its components and counterparts, notably credit».
Kui hoolikalt järele mõelda, siis annavad need põhimõtted asjakohase tausta kõikehõlmava ja täieliku teabeanalüüsi, mida me rakendame inflatsiooniriskide hindamisel, erinevate aspektide rollile.
If carefully reflected upon, these several points put into proper perspective the role of the different aspects of the comprehensive, full information analysis that we apply to assessing inflation risks.
Siiski nõuab hiljutise finantskriisi ulatus ja sügavus järelemõtlemist selle üle, kuidas erinevatel tasanditel, sealhulgas rahanduse valdkonnas poliitikat teostatakse.
Nevertheless, the scale and depth of the recent financial crisis calls for a reflection on the way policy is conducted at several levels, including the monetary area.
Eriti tõi kriis esiplaanile finantstegurite, süsteemse riski ja finantsstabiilsusega seonduvad küsimused.
In particular, the crisis brought to the forefront issues relating to financial factors, systemic risk and financial stability.
Traditsioonilise arusaama, et hindade stabiilsus kaupade ja teenuste turul toob kaasa ka keskkonna, mis tagab finantsstabiilsuse, on kehtetuks tunnistanud viimase paari aasta sündmused, mis näitavad mitut järjestikust mulli varahindades, mis eksisteerivad kõrvuti madala inflatsiooniga.
The traditional thinking that price stability in the market of goods and services also provides the environment that ensures financial stability has been invalidated by the events of the past few years that show a succession of bubbles in asset prices coexisting with a regime of low inflation.
Vaatamata sellele, et reguleerimise ja usaldatavusjärelevalve instrumendid on finantsstabiilsuse küsimustega tegelemisel tähtsal kohal, on varade järsud hinnakõikumised, nagu me neid oleme näinud käesoleva kriisi ajal, taas sütitanud arutelu varahindade arvessevõtmise üle rahapoliitika elluviimisel ja samuti krediidi koondnäitajate rolli üle.
While the instruments of regulation and prudential supervision are prominent to deal with financial stability issues, the disruptive effects of asset price booms and crashes, as we have seen in the present crisis, have reignited the debate about the consideration of asset prices in the conduct of monetary policy and also about the role of credit aggregates.
Viis aastat pärast rahaliidu algust viisime läbi rahapoliitilise strateegia hindamise, mida ma enne nimetasin, ja võib juhtuda, et pärast 2007. aastal alanud kriisi lõppu otsustab nõukogu tulevikus strateegiat uuesti hinnata.
We undertook the evaluation of the monetary strategy that I mentioned before, five years after the beginning of the monetary union and it may happen that in the aftermath of the crisis that started in 2007 the Governing Council decides in the future to proceed to a new assessment of the strategy.
Praeguses olukorras ei näe ma kohest vajadust meie rahapoliitilise strateegia mis tahes muutmise või selgitamise järele.
As it stands now I see no immediate need to make any changes or clarifications regarding our monetary strategy.
Sageli väidetakse, et maailmamajanduse struktuurimuutuste tõttu on tarbijahindade inflatsioon asendunud varade hinna inflatsiooniga.
It is often asserted that due to structural changes in the world economy inflation has shifted from inflation in consumer prices to inflation in asset prices.
Viimase kahekümne aasta jooksul on suurtes tööstusriikides tarbijahindade inflatsiooni edukalt kontrolli all hoitud.
Over the past two decades consumer price inflation has been successfully contained in the major industrialised economies.
Madal ja stabiilne inflatsioon pole iseeneslik nähtus, vaid see annab suurel määral tunnistust keskpankade pühendumisest hindade stabiilsuse eesmärgi saavutamisele, nagu on sätestatud paljude keskpankade põhikirjades üle kogu maailma.
Low and stable inflation are not “natural” phenomena but are to a large extent testimony of central banks’ commitment to the objective of price stability, as is laid down in a large number of central bank statutes around the globe.
Sõltumatud keskpangad on aidanud prognoositud inflatsiooni pidurdada ja on sellega leevendanud suhteliste hinnakõikumiste levimist üldiselt tarbijahindadesse ja palkadesse.
Independent central banks have helped to anchor inflation expectations and thereby to dampen the propagation of relative price shocks to overall consumer prices and wages.
Ülemaailmastumisega seotud pakkumispoole positiivsed häired ja oluliste odavtootjate kaasamine maailmakaubandusse aitas samuti madala inflatsiooni perioodi tekitamisele kaasa.
Positive supply shocks linked with globalization and the inclusion of important low cost producers in world trade also helped to support the period of low inflation.
Samal ajal oleme siiski olnud tunnistajaks tohututele hinnakõikumistele mitmesuguste tooraine- ja varahindade puhul.
At the same time, however, we have been observing large swings in a variety of commodity and asset prices.
Ühest küljest on kaupade ja teenuste turu ülemaailmastumine ja kasvav nõudlus kiiresti areneva majandusega riikides avaldanud tuntavat mõju nafta, gaasi ja muu toorme hindadele.
On one side, globalisation in goods and services and increasing demand by emerging economies have had a discernible impact on the prices of oil, gas and other raw materials.
Teisest küljest on järjest enam ülemaailmastunud ja alareguleeritud finantssüsteem, mida on tagant õhutanud rikkalik ülemaailmne likviidsus, viinud varade suurte hinnaanomaaliateni, mis olid eriti silmatorkavad hiljutise finantskriisi ajal.
On the other side, an increasingly globalised and under-regulated financial system fuelled by ample global liquidity has led to large asset price misalignments, most noticeable during the recent financial crisis.
Viimase kahe ja poole aasta kogemus on pannud paljud vaatlejad esitama küsimusi rahapoliitika rolli kohta varade hinnainflatsiooni piiramisel.
The experience over the past two and a half years has led many observers to question the role of monetary policy in containing asset price inflation.
Kas keskpank peaks reageerima varahindadele otseselt või kaudselt, arvestades võimalikke tulevasi ohte hindade stabiilsusele?
Should a central bank react to asset prices directly or indirectly with regard to possible future threats to price stability?
Kas keskpangad suudavad eristada, millised varade hinnabuumid on muutunud mullideks?
Can central banks detect which of the observed asset price booms are bubbles?
Need on tähtsad küsimused ja enamikule neist puuduvad seni täiesti rahuldavad vastused.
These are important questions and to most of them a fully satisfying answer is still lacking.
Kriisi eel seadis üksmeelne seisukoht rahapoliitika ja varahindade kohta kahtluse alla keskpankade võime tuvastada reaalajas varade hinnaanomaaliaid ja eeldas, et madala inflatsiooni tagamine kaupade ja teenuste turul on varade suurte hinnaanomaaliate vältimiseks piisav.
The pre-crisis consensus view about monetary policy and asset prices questioned the ability of central banks to identify asset price misalignments in real time and assumed that ensuring low inflation in the market of goods and services would be enough to avoid significant asset price misalignments.
Arvestades seda üksmeelset seisukohta, osutati, et rahapoliitika tingimuste otsustav lõdvendamine pärast hinnamulli lõhkemist oleks piisav, et toetada reaalset majandustegevust ja minimeerida deflatsiooni tõenäosust.
Given this consensus, it was pointed out that a decisive easing of monetary conditions after the bursting of the bubble would be sufficient to sustain real economic activity and to minimise the probability of deflation.
Käesolev kriis seadis mõlemad eeldused kahtluse alla ja tõestas jõuliselt, et varade suurte hinnaanomaaliate ja neile järgnevate korrektsioonide majanduslikud tagajärjed võivad olla hävitavad.
The present crisis challenged both assumptions and has forcefully demonstrated that the economic costs of large asset price misalignments and their subsequent correction can be devastating.
Tegelikult sündisid kriisile eelnenud varade hinnamullid üldiselt madala inflatsiooni perioodil ja ehkki keskpangad ei tea võib-olla ette rahalise tasakaalustamatuse lahenemise täpset aega, suutsid paljud poliitikud kriisi eel sellise tasakaalu puudumise väljakujunemisest tingitud probleemiallika kindlaks teha.
In fact, the asset price bubbles that preceded the crisis happened in a period of general low inflation and although central banks may not anticipate the exact timing of the unwinding of financial imbalances, many policy makers did identify the building up of such imbalances as a source of concern in the run up to the crisis.
See räägib selle poolt, et keskpank peaks aktiivselt jälgima varade hinna- ja krediidivoogude muutusi ning riske, mida viimased keskpikas perspektiivis hindade stabiilsusele põhjustavad.
This justifies that a central bank should actively monitor developments in asset prices and credit flows and the associated risks that they entail for price stability in the medium term.
Tavaliselt kaaluvad kõik keskpangad rahapoliitikale mõeldes varahindade prognoose.
In a trivial sense all central banks consider the indications of asset prices in thinking about monetary policy.
Näiteks varade kallinemisest tulenevat mõju jõukusele tuleb alati arvestada, sest see mõjutab ülemaailmset nõudlust, tekitades inflatsioonisurve.
For instance, the wealth effects stemming from asset appreciations will always have to be considered as they influence global demand, putting pressure on inflation.
Lisaks sellele vajalikule ülesandele on mitu argumenti, mis räägivad varahindade rahapoliitika eesmärkidega tihedama integreerimise vastu, kuid neile argumentidele on olemas ka head vastuargumendid.
Beyond this role, there are several arguments against a tighter integration of asset prices in monetary policy objectives but those arguments also have good rebuttals.
Üldiselt nõustutakse sellega, et varahindade täpseid hinnaga seotud sihte pole kunagi võimalik määratleda rahapoliitika konkreetse eesmärgina.
A point of general agreement is that no precise targets concerning asset prices could ever be defined as a concrete goal for monetary policy.
Teisest küljest aga pole rahapoliitika täppisteadus ning majandusteadlased ja keskpanga töötajad ei peaks tegema teatud teoreetikute viga, keda Keynes on häbistanud kui inimesi, „kes eelistavad rangelt eksida selle asemel, et neil oleks peaaegu õigus“.
On the other hand, though, monetary policy is not an exact science and economists and central bankers should not fall into the mistake of certain theoreticians stigmatized by Keynes as people who «prefer to be rigorously wrong rather than approximately right».
Lõppude lõpuks võivad finantsturu häired tekitada perioode, kui hinnad liiguvad ebastabiilselt ükskõik kummas suunas, ja keskpangad ei peaks asuma asümmeetrilisele seisukohale, et nad tegutsevad ainult finantsturgude kokkukukkumise tagajärgede vältimiseks ja ei tee midagi ajal, kui hinnabuumid või -mullid välja kujunevad.
After all, financial market disruptions can create episodes of unstable prices, in either direction, and central banks should not assume the asymmetric position that they only act to avoid the consequences of crashes in financial markets and do nothing when price booms or bubbles are developing.
Lisamööndusega, et rahapoliitika kasutamine tekkivate hinnamullide piiramiseks ei peaks jõudma punkti, kus tekitatakse mittevajalik majanduslangus, tuleb teatud hetkedel võib-olla kaaluda vastupidist suhtumist, eriti pärast käesoleva kriisi kogemust.
With the additional caution that using monetary policy to help contain incipient bubbles should not go to the point of creating unnecessary recessions, the attitude of «leaning against the wind» may have to be considered in certain moments, especially after the experience of the present crisis.
Siiski ei tohiks unustada, et rahapoliitika asjakohane peaeesmärk on säilitada keskpikas perspektiivis tarbijahindade stabiilsus.
Nevertheless, it should not be forgotten that the appropriate primary objective of monetary policy is to maintain price stability in consumer prices over the medium term.
Teisest küljest, isegi kui rahapoliitika võimalikku abi teatud küsimustele ei tuleks ignoreerida, tuleb peamine panus finantsstabiilsusesse tagada muude hoobadega kui intressimäärade poliitika ja laiema makrotasandi usaldatavusjärelevalve raamistiku abil.
On the other hand, even if a possible help of monetary policy in certain episodes should not be ignored, the main contribution to financial stability needs to be ensured through instruments other than the policy interest rate and in the context of a broader framework of macro-prudential supervision.
Rahapoliitika seisukohalt on tõusvad naftahinnad tähtsad niivõrd, kuivõrd need mõjutavad püsivalt tarbijahindu.
From a monetary policy perspective rising oil prices are important to the extent that they have a lasting effect on consumer prices.
See tähendab, et rahapoliitika ei pea mängima aktiivset rolli, kui naftahinna tõus suurendab tarbijahindu vaid ajutiselt.
That said, monetary policy does not need to play an active role if oil price increases only temporarily affect consumer prices.
Konkreetselt nõuab naftahinna häirete levimine tarbija- ja tootjahindadesse ja selle lõplik mõju prognoositud inflatsioonile hoolikat analüüsi, enne kui asjakohaseid rahapoliitilisi meetmeid võtta.
Specifically, the transmission of oil price shocks to consumer and producer prices and its eventual effects on inflation expectations require careful analysis to gauge an adequate response of monetary policy.
Üldiselt võib selles mõjus eristada esimese ja teise ringi mõju.
Generally, these effects can be distinguished into first and second round effects.
Esimese ringi mõju võib tähendada otsest mõju energiahinnale ja seega tarbija- ja tootjahindadele.
First round effects may have a direct impact on energy prices and thus consumer and producer prices.
Lisaks võib tarbija- ja tootjahindadeni ulatuda ka kaudne mõju, sest energia on tootmissektori oluline sisend ja toob seega kaasa olulise hinnasurve muudele komponentidele peale energia, mis võib lõpuks edasi kanduda tarbijahindadele.
In addition, consumer and producer prices may also be affected indirectly as energy poses a significant input factor in manufacturing thus leading to increased cost pressures on non-energy components, which may eventually be passed on to consumer prices.
Seni kuni esimese ringi mõju on piiratud, võib majandus suhteliste hinnamuutustega kohaneda nii, et sel on tarbijahindade inflatsioonile vaid ajutine mõju.
As long as these first round effects remain limited, the economy can adjust to the relative price changes with only a temporary impact on consumer price inflation.
Siis puudub vajadus rahapoliitiliste meetmete võtmise järele.
There is no need for monetary policy to take action.
Teisest küljest peab rahapoliitika reageerima, kui esimese ringi mõju hakkab palkade kasvu ja kõrgema prognoositud inflatsiooni kaudu, mis on palgaläbirääkimistel väga oluline tegur, muutuma teise ringi mõjuks tarbijahindade inflatsioonile.
On the other hand monetary policy needs to react if the first round effects start translating into second-round effects on consumer price inflation through wage growth developments and higher inflation expectations, the latter being an important variable in wage negotiations.
Kui rahapoliitika ei suuda keskpikas ja pikas perspektiivis prognoositud inflatsiooni pidurdada, on kõrgemad inflatsioonimäärad vältimatud.
If monetary policy fails to anchor inflation expectations over the medium to long term, higher inflation rates will be inevitable.
Olles keskendunud keskpika ja pika perspektiivi kaalutlustele, aitas eurosüsteemi rahapoliitika 2008. aastani otsustavalt kaasa naftahinna tõusust põhjustatud inflatsioonisurve piiramisele.
With its orientation towards the medium to longer term, the monetary policy of the Eurosystem decisively contributed to limiting the inflationary pressures caused by oil price increases during the period until 2008.
Sarnaselt tuleks seda teha ka tulevaste naftahinna tõusude ajal.
Likewise, it should also continue to do so during future periods of oil price increases.
Edaspidi tuleb olla väga valvas, säilitades usaldusväärsuse hindade stabiilsust ohustavatele riskidele reageerimise kaudu, ilma liiga aktiivseks muutumata.
Going forward great vigilance must be applied to safeguarding credibility through reactions against risks to price stability without entering into an overly activist approach.
Sellega seoses on erasektori ootuste kujunemise kontrollimisel eriti tähtis rahapoliitiliste otsuste selge ja järjekindel üldsusele põhjendamine.
In this context, a clear and consistent communication of monetary policy decisions is particularly important for controlling the private sector’s expectation formation.
Kuidas peaks Teie arvates EKP, ilma et see piiraks eesmärki säilitada hindade stabiilsus, täitma oma teiseseid kohustusi vastavalt aluslepingule (anda panus majanduskasvuks ja täielikuks tööhõiveks) ja milliseid instrumente võiks EKP selleks kasutada?
Without prejudice to the objective of price stability, how in your view should the ECB fulfil its secondary obligations under the Treaty (to contribute to economic growth and full employment) and what instruments could the ECB use to do so?
Euroopa Liidu toimimise lepingus (artikkel 127) on sätestatud, et EKP/eurosüsteemi esmane eesmärk on säilitada hindade stabiilsus.
The Treaty on the Functioning of the EU (Art. 127) stipulates that the primary objective of the ECB/Eurosystem shall be to maintain price stability.