natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Ilma et see kahjustaks eespool nimetatud punkti 1 üldist iseloomu, määratakse pikaajaliste kohustuste summa kindlaks kooskõlas allpool toodud eeskirjadega 65–75 ning võetakse muu hulgas arvesse järgmisi tegureid: kõik tagatud hüvitised, sealhulgas tagatud tagasiostusummad; omandatud, deklareeritud või määratud boonused, millele kindlustusvõtjatel on juba kas kollektiivne või isiklik õigus ; kõik kindlustusvõtjale lepingu tingimustel kättesaadavad võimalused ; kulud, sealhulgas vahendustasud ; iga edasikindlustuslepingu alusel saadud õigused pikaajalise äritegevuse jaoks; diskretsionaarsed maksud ja mahaarvamised, kuni need ei ületa kindlustusvõtjate mõistlikke ootusi.
(3) Without prejudice to the generality of paragraph (1) above, the amount of the long-term liabilities shall be determined in compliance with each of regulations 65 to 75 below and shall take into account, inter alia, the following factors: all guaranteed benefits, including guaranteed surrender values; vested, declared or allotted bonuses to which policyholders are already either collectively or individually contractually entitled; all options available to the policyholder under the terms of the contract; expenses, including commissions; any rights under contracts of reinsurance in respect of long-term business; discretionary charges and deductions, in so far as they do not exceed the reasonable expectations of policyholders”.
Eeskirjas 64 viidatud põhimõtted tunduvad olevat kooskõlas direktiivis sätestatud põhimõtetega direktiivis puuduva lisaviitega võtta arvesse kindlustusvõtjate mõistlikke ootusi.
The principles referred to in Regulation 64 appear to be in line with those prescribed by the Directive, with an additional reference, not mentioned by the Directive, to pay due regard to the reasonable expectations of policyholders.
Kindlustusmatemaatilised põhimõtted sätestatakse aktuaaride õigusasutuse (Faculty of Actuaries) ja aktuaaride juhtrgani (Institute of Actuaries) poolt koostatud kahes juhises (GN1 ja GN2), mida käsitletakse kui tegevusstandardit, mis tähendab, et need on määratud aktuaaride jaoks tegelikult kohustuslikud.
The “actuarial principles” are set out in two Guidance Notes prepared by the Faculty and the Institute, GN1 and GN8, which are designated as “practice standard”, meaning they are in effect mandatory for Appointed Actuaries.
Nii direktiivis kui ka Ühendkuningriigi õigusaktides nimetatakse selgesõnaliselt, et elukindlustusseltsi kohustuste usaldusväärne perspektiivne kindlustusmatemaatiline hinnang peab võtma arvesse kõiki kindlustustingimustega igale olemasolevale lepingule määratud tulevasi kohustusi, sealhulgas tagatud hüvitised, boonused ja lepingulised valikud kindlustusvõtjatele.
Both the Directive and UK legislation explicitly mention that a prudent prospective actuarial valuation of an assurance’s liabilities must take into account all future liabilities as determined by the policy conditions for each existing contract, including guaranteed benefits, bonuses and contractual options for policyholders.
Lisaks täpsustatakse direktiivis, et kui lepingu tagasiostusumma on tagatud, peab matemaatiliste eraldiste summa selle lepingu jaoks olema alati vähemalt sama suur kui sel ajal tagatud tagasiostusumma .
In turn, the Directive further specifies that, where the surrender value of a contract is guaranteed, the amount of the mathematical provision for the contract at any time must be as great as the value guaranteed at that time.
Eeskirjades 65–75 sätestatakse konkreetsemad kriteeriumid kohustuste summa määratlemise kohta: Eeskirjas 65 sätestatakse kooskõlas kolmanda elukindlustusdirektiiviga, et põhimõtteliselt tuleb pikaajalised kohustused määratleda eraldi iga lepingu puhul perspektiivse arvutusega.
Regulations 65 to 75 prescribe more specific criteria on the determination of the amount of liabilities: Regulation 65 prescribes, in line with the 3LD that, in principle, long-term liabilities must be determined separately for each contract by a prospective calculation.
Eeskirjaga lubatakse asjakohaste lähenduste ja üldistuste erakorralist kasutamist ning retrospektiivse meetodi kasutamist, allutades mõlemad erandid direktiivis kirjeldatud tingimustele.
The regulation allows the exceptional use of appropriate approximations and generalisation and the use of the retrospective method, subjecting both exceptions to the same conditions as those prescribed by the Directive.
Eeskirjaga nähakse ette, et vajadusel tuleb lisasummad panna kõrvale üldiste riskide jaoks, mis ei ole individualiseeritud, ning nähakse samuti ette, et arvutamise meetod ei tohi aasta-aastalt muutuda suvaliste muutuste tõttu.
The regulation prescribes that, where necessary, additional amounts must be set aside for general risks not individualised and also prescribes that the method of calculation must not be subject to arbitrary changes from year to year.
Eeskirjas 69 (kindlustusseltsi poolt või kindlustusseltsile tehtavate tulevaste maksete nüüdisväärtuse arvutamisel kasutatavate intressimäärade kohta) tuuakse välja usaldatavusnormatiivide täitmise kriteeriumid, mis on võrdsed direktiivis sätestatud kriteeriumidega.
Regulation 69 on rates of interest to be used in calculating the present value of future payments by or to an insurance company sets out prudential standards equivalent to those laid down by the Directive.
Sama kehtib kulukalkulatsiooni käsitlevate eeskirjade 68 ja 71 puhul.
The same is true of Regulations 68 and 71 on allowances for expenses.
Kooskõlas direktiiviga kohustavad siseriiklikud õigusaktid kindlustusseltsi avaldama pädevale asutusele niisuguse teabe osana nõutavast teabest tegevusloa taotluse toetamiseks.
In line with the Directive, domestic legislation requires the company to disclose such information to the competent authority as part of the requested information to support an application for an authorisation to operate.
Täiendav teave selle kohta sisaldub aktuaari iga-aastases hindamisaruandes, mis on nõudmisel kättesaadav kindlustusvõtjatele ja avalikkusele asjaomases Companies House’is.
Further information on this is found in the actuary’s annual valuation report, which is available on request to policyholders and shareholders and open to public inspection at the appropriate Companies House.
Vastavuseeskirjade kohustus : kolmanda elukindlustusdirektiiviga keelatakse liikmesriikidel nõuda kindlustusseltsidelt nende varade paigutamist asjaomasesse liikmesriiki.
Matching rule obligation : The 3LD prevents Member States from requiring companies to localise their assets in a particular Member State .
Direktiiviga lubatakse samuti päritoluliikmesriigil võimaldada varade paigutamise eeskirjade lihtsustamist.
It also allows the home Member State to permit relaxations of the localisation of assets rules.
Ühendkuningriigi õigusaktid sisaldavad eeskirju, mis teatud tingimustel nõuavad elukindlustusseltsidelt nende varade osalist või terviklikku paigutamist konkreetsesse kohta.
UK legislation does include regulations which, under particular circumstances, do require assurance undertakings to localise some or all of their assets in a particular place.
Esiteks nähakse kindlustusseltside 1994. aasta eeskirjade punktis 31 ette, et varasid, mis katavad kohustusi naelsterlingites, tuleb hoida ELis, ning varasid, mis katavad kohustusi muus valuutas, tuleb hoida ELis või selle valuuta päritoluriigis.
Firstly, Regulation 31 of the Insurance Companies Regulations 1994 prescribes that the assets that cover liabilities in sterling must be held in the EC and the assets that cover liabilities in any other currency must be held in the EC or in the country of that currency.
Teiseks nähakse kindlustusseltside 1994. aasta eeskirjade punktis 33 ette teatud varade paigutamise kohustus ELi mittekuuluvate kindlustusseltside jaoks, kelle peakontor ei asu EFTA riigis, Ühendkuningriigi maksevõimemäära esindavate varade suhtes, mida käsitletakse seaduse 32. jaotise punkti 2 alapunktis b.
Secondly, Regulation 33 of the Insurance Companies Regulations 1994 prescribes some asset localisation obligations for non-EC companies, whose head office is not in an EFTA State, in respect of their assets representing a UK margin of solvency maintained under section 32(2)(b) of the Act.
Kolmandaks annavad seaduse 39. ja 40. jaotis riigisekretärile teatud olukordades õiguse nõuda Ühendkuningriigi kindlustusseltsilt, et see paigutaks ELi varadesse kogu või teatud osa oma siseriiklike kohustuste summast, ning määrata nende üle teatud järelevalve.
Thirdly, sections 39 and 40 of the Act afford the Secretary of State, under certain circumstances, the power to require a UK company to localise in the EC assets equal to the whole or a specified proportion of the amount of its domestic liabilities and to impose some kind of custody over them.
Vastavalt 37. jaotise punktie 3 võib nimetatud volitusi teostada vaid juhul, kui kindlustusselts ei ole täitnud teatud kohustusi, mis tal on või olid, sealhulgas oma kohustuste väärtuse määramata jätmine kooskõlas eeskirjadega.
According to section 37(3), those powers are not exercisable unless the company has failed to satisfy certain obligations to which it is or was subject, including the failure to determine the value of its liabilities in accordance with the regulations.
Eeskirjas 27 nähakse ette, et kindlustusselts peab omama teatud valuutas piisavalt varasid selles valuutas kohustuste katmiseks vaid juhul, kui kindlustusseltsi kohustused selles konkreetses valuutas moodustavad üle 5% tema kõigist kohustustest.
Regulation 27 prescribes that the company must hold sufficient assets in a particular currency to cover the company’s liabilities in that particular currency only if the company’s liabilities in that particular currency exceed 5% of its total liabilities.
Vastavalt direktiivile ei ole seevastu 5%list tegevusruumi enne vastavuskohustuste tekkimist, kuid see ei tulene direktiivi vastavuskohustusest, kuna direktiiv võimaldab liikmesriikidel kehtestada selle kohustuse suhtes erandeid.
According to the Directive, by contrast, there is no 5% leeway before the matching obligation is triggered, but this is not a departure from the Directive’s matching obligation because the Directive itself allows Member States to introduce exceptions to that obligation.
Käesolev artikkel on ELASi juhtumiga seotud kahe asjaolu tõttu: esiteks „kogu tegevuse” küsimus, mis on seotud mittekohustuslike boonuste valikulise reserviga, ning teiseks uuesti esilekerkiv kindlustusvõtjate mõistlike ootuste küsimus.
There are two aspects connecting this article to the ELAS case: first, the ‘entire business’ argument, linked to the optional reserving of discretionary bonuses, and second, the issue of PRE, which appears once again.
Artikliga 18 nõuti, et Ühendkuningriik tagaks, et Equitable Life looks piisavad kindlustustehnilised eraldised, sealhulgas matemaatilised eraldised kogu oma tegevuse suhtes, kasutades piisavalt usaldusväärset perspektiivset kindlustustehnilist hindamist (seega korratakse kõnealuses artiklis „kogu tegevuse” nõuet, mida on mainitud juba selgelt artiklis 8).
Article 18 required the UK to ensure that Equitable Life established sufficient technical provisions, including mathematical provisions, in respect of its entire business, using a sufficiently prudent prospective actuarial valuation (this article therefore reiterates the ‘entire business’ requirement, already mentioned explicitly in Article 8).
Direktiiv ega Ühendkuningriigi õigusaktid ei täpsusta „usaldusväärse hindamise” tähendust, mis jäetakse kindlustusmatemaatilise otsuse jaoks.
Neither the Directive nor UK legislation elaborate any further on the meaning of "prudent valuation", which is left for actuarial judgement.
See on oluline punkt, arvestades, et ELAS lõi reserve lisaboonuste jaoks
This is an important point, given that what ELAS did was to build up reserves for reversionary bonuses
EQUI veebisaidil avaldatud kirjalikus tõendis 79 väidetakse, et ELAS ei loonud piisavalt reserve tulevasteks tagatud boonusteks, mis olid lepinguga määratud investeerimispoliiside võtjatele, ega sobivaid eraldisi lepingu tagatiste jaoks (nt tagatud annuiteedimäärad). (juba deklareeritud boonuste jaoks, mis on lepingulised hüvitised), kuid ei loonud reserve tulevaste lisaboonuste ja tähtajaliste boonuste jaoks, mis antakse kindlustusseltsi diskretsiooni alusel.
WE 79 claims that ELAS did not even reserve prudently enough for future guaranteed bonuses to which holders of investment policies were contractually entitled nor did they make proper provision for guarantees in the contracts (such as GARs). (those already declared bonuses which are contractual benefits) but did not reserve for future reversionary bonuses and terminal bonuses, which are given at the discretion of the insurance company.
Vastavalt mõnedele saadud tõenditele oli reservide puudumine üks kindlustusseltsi kriisi põhjustest
According to some of the evidence received, this lack of reserving was one of the reasons for the company's downfall
Lordidekoja otsus kohtuasjas Hyman (Equitable Life Assurance Society v. Hyman [2000] 3 WLR 529) oli sündmus, mis andis esimese tõuke ELASi ebaõnnele.
The ruling of the House of Lords on the Hyman case ( Equitable Life Assurance Society v. Hyman [2000] 3 WLR 529.) was the event that sparked ELAS’ misfortune.
Lordidekoda otsustas, et ELASil ei olnud diskretsiooni oma põhikirja alusel võtta vastu erinevat boonuste poliitikat vastavalt sellele, kas kindlustusvõtja otsustas tagatud annuiteedimäära valikuga saada kasu pigem tagatud määradest kui olemasolevatest määradest.
The House of Lords ruled that ELAS did not have discretion under its articles of association to adopt a differential bonus policy according to whether a policy holder with a guaranteed annuity rate option (GAR) decided to take benefits at guaranteed rates rather than current rates.
See tähendas, et ELAS ei tohtinud vähendada oma tagatud annuiteedimääraga kindlustusvõtjate jaoks makstavate lõplike boonuste suurust ning oleks pidanud maksma need vastavalt lubadustele.
This meant that ELAS could not reduce the size of the final bonuses paid to its GAR policyholders and had to pay them what had been promised.
Kuid ELASil ei olnud rahalisi vahendeid selle teostamiseks: ta ei olnud loonud nõuetekohaselt reserve lõplikeks boonusteks ja tagatud annuiteedimäära kohustusteks aasta läbi, luues aina kasvava varade puudujäägi.
But ELAS had no money to do so: it had not properly reserved for final bonuses and GAR liabilities throughout the years, creating an ever-growing asset shortfall.
Nõuetekohane reservide loomine oleks võinud katastroofi ära hoida või vähendada selle ulatust. .
Proper reserving might have avoided or reduced the extent of the catastrophe. .
Kõnealuste boonuste olulisust ja nende seost tagatud annuiteedimäära küsimusega selgitatakse pikemalt I osas (sissejuhatus) ja III osas (reguleerimise küsimused).
The importance of these bonuses and their link to the GAR issue is explained at length in Part I (Introduction) and Part III (Regulatory issues).
Direktiivis nõutakse üksnes, et tulevased kohustused sisaldaksid lisaks kõigile tagatud hüvitistele boonuseid, millele kindlustusvõtjatel on kas kollektiivne või isiklik õigus, olenemata sellest, kas need on omandatud, deklareeritud või määratud boonused.
The Directive only requires that future liabilities include, apart from all guaranteed benefits, bonuses to which policyholders are already either collectively or individually entitled, however those bonuses are described - vested, declared or allotted.
Ühendkuningriigi reguleerivad asutused ega direktiiv ei nõua täiendavate kindlustustehniliste reservide loomist tulevaste lisaboonuste ja tähtajaliste boonuste jaoks, mida antakse pigem kindlustusseltsi diskretsiooni kui lepingulise kohustuse alusel.
Neither UK regulations nor the Directive require the establishment of additional technical reserves especially for future reversionary bonuses and terminal bonuses which are given at the discretion of the insurance company rather than as the result of a contractual obligation.
Kolmas elukindlustusdirektiiv jätab liikmesriikide reguleerivale asutusele valiku (lõike 1 punkt D) nõude osas luua reserve kõnealuste tulevaste valikuliste boonuste jaoks (mis tahes liiki tulevaste boonuste reserv).
The 3LD leaves open as an option (section 1.D) for the Member State regulator the requirement to reserve for these discretionary future bonuses (reserving of “future bonuses of all kinds”) .
Nicholas BELLORD arvab, et see oli tahtlik, kuna tema arvates (EQUI kuulamistel esitatud suuline tõend 2) leiti kolmanda elukindlustusdirektiivi koostamisel, et oli tehtud rangemate reservide loomise nõuete ettepanek ning Ühendkuningriigi delegatsioon toetas rangemaid nõudeid.
Nicholas BELLORD claims that this was deliberate, as he states (H2) that " w hen it came to the third life directive being drafted, it was found that stricter reserving requirements were being proposed and the UK delegation was supporting these stricter requirements.
Siiski mõistsid riigikassa ja reguleerivad asutused, et kui direktiiv jõustuks eelnõu kujul, võiks see avaldada tõe Equitable’i kohta ning seega tegid nad sellele ideele lõpu, muutes reservide loomise valikuliseks.
However, the Treasury, the regulators, realised that, if this directive went ahead as drafted, it might reveal the truth about Equitable and therefore they scotched the idea by making the reserving optional (…).
Seega oli valik omada nõuetekohast reservi, kuid Ühendkuningriigi reguleerivad asutused ei kasutanud tahtlikult seda valikut.
So the option existed to have proper reserving but the UK regulators deliberately did not take advantage of that option."
Lisaks väidetakse ühes teises tõlgenduses (konfidentsiaalne kirjalik tõend 11), et kui direktiivis nõutakse piisavaid kindlustustehnilisi eraldisi kindlustusseltsi kogu tegevus e suhtes, tähendab see seda ilma mingisuguse ebaselguseta, st kindlustustehnilised eraldised tuleb arvutada nii lepinguliste hüvitiste kui ka tulevaste lisaboonuste ja tähtajaliste boonuste suhtes.
In addition, another interpretation (WE Conf 11) argues that when the Directive requires sufficient technical provisions in respect of its entire business, that is exactly what it means without any ambiguity, i.e., the technical provisions need to be calculated not only in respect of its contractual benefits but also of its future reversionary bonuses and terminal bonuses.
Lord Penrose (EQUI veebisaidil avaldatud kirjalik tõend 16) rõhutab seda punkti, öeldes, et reguleeriv asutus keskendus vaid maksevõimemääradele ning ei võtnud arvesse lisandunud tähtajalisi boonuseid, mis tähendab, et järelevalve peaks sisaldama kontrolli kindlustusseltsi kogu tegevuse üle, mitte üksnes tema maksevõime üle (vt ka artiklit 8 käsitleva jaotise sarnaseid argumente).
Lord Penrose (WE 16) reinforces this point when he says that the regulator was focused exclusively on solvency margins and took no account of accrued terminal bonus, with the implication that supervision should include verification of a company's entire business and not just its state of solvency (see also similar arguments in the section on Article 8).
Vastavalt eespool nimetatud mitmetele tõendusmaterjalidele on põhjused järgmised: on tõsi, et lõike 1 punktis D sisalduv valik ei kohusta reguleerivaid asutusi nõudma reservide loomist mis tahes liiki tulevaste boonuste jaoks (nt valikulised boonused); siiski moodustavad valikulised boonused endiselt kindlustusseltsi kogu tegevuse olulise osa, nimelt: olemasolev valik ei vabasta Ühendkuningriigi asutusi kohustusest anda oma parim direktiivi sõnastuse ja mõtte järgimiseks.
According to the various pieces of evidence mentioned above, the line of reasoning goes as follows: it is true that the option contained in section 1.D does not force the regulator to require reserving of “future bonuses of all kinds” (e.g., discretionary bonuses); however, discretionary bonuses are still an integral part of the company's ‘entire business’, viz.: the option exists does not exonerate the UK authorities from doing their utmost to respect the letter and the aim of the directive.
Uurimiskomisjoni saadud tõendid näitavad, et mitte võttes arvesse lisandunud tähtajalisi boonuseid (valikulisi boonuseid) oma üldanalüüsis kindlustusseltsi varalise seisundi kohta ning keskendudes üksnes maksevõimemääradele, jättis reguleeriv asutus tähelepanuta kohustusliku „kogu tegevuse” mõiste ning ei järginud tõenäoliselt artikli 18 sõnastust ja eesmärki.
Evidence received by the committee suggests that by not taking into account accrued terminal bonuses (discretionary bonuses) in its overall analysis of the financial health of the company and by focusing exclusively on solvency margins, the regulator disregarded the obligatory concept of ‘entire business’ and, possibly, did not respect the letter and the aim of Article 18.
Lord Penrose väidab selgelt EQUI veebisaidil avaldatud kirjalikus tõendis 16, et direktiiv nõudis ettenägelikku reservide loomist lõplikeks boonusteks või nende reaalset arvesse võtmist.
Lord Penrose states clearly (WE 16): the Directive "required prudent reserving for, or some realistic account to be taken of, final bonus.
See oleks paljastanud kindlustusseltsi puudused palju varem ning oleks ajendanud võtma parandusmeetmeid.
This would have exposed the weakness of the Society at a much earlier stage and would have prompted corrective action.
Kaubanduse ja tööstusministeeriumi kindlustuse osakond ei võtnud sellist väljakutset vastu.
DTI did not take that opportunity (…).
Ühendkuningriigi reguleerivad asutused jätsid direktiivi rakendamisel olukorra selliseks, nagu see oli olnud varem.
The UK regulations implementing the Directive left the position as it had been previously."
Kindlustusvõtjate mõistlike ootuste argument ja valikuliste boonuste reserv
PRE argument and the reserving of discretionary bonuses
Nagu mainitud artikleid 8 ja 10 käsitlevates jaotistes, lähevad Ühendkuningriigi õigusaktid kaugemale direktiivist, lisades viite kindlustusvõtjate mõistlike ootuste arvessevõtmise kohta pikaajaliste kohustuste summa kindlaksmääramisel.
As was mentioned in the sections relating to Articles 8 and 10, UK law goes beyond the Directive by including a reference to pay due regard to the reasonable expectations of policyholders (PRE) when determining the amount of long-term liabilities.
ELASi juhtumi kontekstis on üheks argumendiks asjaolu, et kindlustusvõtjate mõistlikud ootused sisaldasid tõepoolest ootust saada valikulisi boonuseid lisaks lepingulistele hüvitistele.
In the context of the ELAS case, one line of argument has it that one of aspect of PRE was that they did indeed expect to receive discretionary bonuses in addition to contractual benefits.
Põhjenduses öeldakse lisaks, et kui Ühendkuningriigi asutused oleksid järginud oma kohustust tagada kindlustusvõtjate mõistlike ootuste täitmine, oleks see viinud kindlustusseltsi kohustuste konservatiivsema hindamiseni ning oleks võinud vältida Lordidekoja Hyman kohtuasjas langetatud otsuse tagajärgi, mis andsid tõuke ebaõnneks, nagu eespool väidetud.
The reasoning continues by saying that if the UK authorities had followed through with their obligation to ensure the respect of PRE, this would have led to a more conservative estimation of the company’s liabilities and might have avoided the consequences of the ruling of the House of Lords on the Hyman case, which was the event that sparked ELAS’ misfortune, as mentioned previously.
Teisiti väljendab seda tunnistaja hr JOSEPHS EQUI kuulamistel esitatud suulises tõendis 2, väites, et Equitable nõudis kõigi poliiside võrdset käsitlemist, olgu need kirja pandud kas väljamaksega määratud lepingutena või hilisemas vormis investeerimislepingutena.
This is expressed in another way by witness Mr. JOSEPHS in H2, who claims that " Equitable insisted on treating all policies alike, whether they were written as ‘defined benefit’ contracts, or in the later form as ‘investment’ contracts ."
Lepingud olid koostatud nii, et need andsid omanikule täieliku õiguse saada osa kindlustusseltsi investeeringutasuvusest proportsionaalselt makstud netokindlustusmaksetega .
The contracts " were written so as to give their holders the absolute right to share in the investment return of the Society pro rata to net premiums paid ."