natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Kaks Sloveenia kohtunikku väitsid, et nimetatud õigusaktid suurendasid õiguskindlust ja läbipaistvust.
Two Slovenian judges stated that such instruments increased legal certainty and transparency.
Teised kohtunikud tegid sama tähelepaneku eelkõige seoses välisriigi kohtuotsuse tunnustamise ja maksejõuetusega.
Other judges made the same point specifically in relation to exequatur and insolvency.
Lõpuks selgitasid mitmed kohtunikud, miks osapooled ei tuginenud ühenduse õigusele või miks osapooled olid väga tagasihoidlikud sellele viitamisel.
Finally, several judges explained why Community law was not raised by the parties, or why parties were in fact very reticent to refer to it.
Ametiasutused tegid seda üksnes siis, kui nad olid spetsialiseerunud konkreetsele valdkonnale.
Public authorities only did so when they were specialised in a particular area.
Sama väideti teiste osapoolte kohta, näiteks konkurentsiõiguse valdkonnas, kus olid kaalul olulised majandushuvid.
The same was said of other parties, for example, in the area of competition law where important economic interests were at stake.
Advokaatide kohta väideti, et nad tunnevad end palju kindlamalt riikliku pretsedendiõiguse puhul, mille kohta üks kohtunik märkis, et seda teatakse paremini ja see on õiguskindel.
Lawyers were said to be more secure with national case-law which, one judge commented, was more well-known and legally certain.
Üks Saksamaa piiri valdkonnale spetsialiseerunud kõrgema kohtu kohtunik märkis, et ühenduse õiguse tundmise tase oli osapoolte vahel väga erinev.
Another judge from a higher German court in a border area commented that the level of knowledge of Community law varied very widely among parties.
See oli peamine tegur, mis määras ühenduse õigusele tuginemise sageduse.
This was the main factor determining the frequency with which Community law was raised.
Sellele küsimusele vastas 853 kohtunikku.
853 judges responded to this question.
Kuna vastuste sisu oli väga erinev, analüüsitakse neid esmalt teatavate näitajate alusel ning teiseks temaatilise ülevaate vormis.
As the answers varied very widely in content, they will be analysed firstly according to certain indicators, and secondly in the form of a thematic overview.
Esimese näitaja eesmärk on anda ettekujutus kohtunike seisukohast rolli kohta, mida nad mängivad ühenduse õiguskorras.
The first indicator aims to give some impression of the judges’ attitude towards playing a part in the Community legal order.
Kõige sagedasem vastus väljendas pühendumist ja vastutustunnet, et ühenduse õigus on nüüd riikliku õiguskorra lahutamatu osa ja seda tuleb asjakohaselt kohaldada (48 %).
The most frequent answer expressed serious engagement and a strong sense of responsibility that Community law was now an integral part of the national legal order and had to be applied where relevant (48%).
Paljud kohtunikud (17 %) väljendasid ükskõiksust selle rolli suhtes.
A large number of judges (17%) expressed indifference to this role.
Mitmed vastajatest (13 %) olid ühenduse õiguse suhtes kartval seisukohal ja väike osa (2 %) tundis selle ees isegi hirmu.
A number of respondents (13%) were apprehensive of Community law and a small number (2%) were actually fearful of it.
Teisest küljest oli 8 % vastanutest huvitatud selle tundmaõppimisest ning sama suur osa vastanutest oli oma rolli suhtes innustatud.
On the other hand, 8% of respondents expressed curiosity to learn more about it, and an identical proportion was enthusiastic about their role.
Väike osa vastanutest (4 %), sealhulgas Taani kohtunik, kes oli saanud doktorikraadi Euroopa õiguses, oli selles suhtes väga enesekindel.
A small minority of judges (4%), including one Danish judge who had obtained a PhD in European law, was very self-confident in this respect.
Tõepoolest – üks Bulgaaria piirkondliku kohtu kohtunik oli tegelikult isegi uhke selle üle, et saab kohaldada ühenduse õigust, olgugi et see on lisaväljakutse.
Indeed, one Bulgarian judge from a regional court was actually “proud” to be able to apply Community law, even though this was an extra challenge.
Teise näitaja abil püüti kindlaks määrata seda, kui raskeks peavad riiklikud kohtunikud oma rolli.
The second indicator attempts to measure the perceived difficulty of this role for national judges.
Valdav enamik riiklikke kohtunikke oli seisukohal, et nende ülesanne on kas raske (52 %) või väga raske (23 %).
The overwhelming majority of national judges found this task either difficult (52%) or very difficult (23%).
Teisest küljest olid vähesed vastanutest seisukohal, et nende ülesanne on suhteliselt konkreetne (7 %) või tegelikult kerge (18 %).
On the other hand, a minority of respondents found the task either relatively straightforward (7%) or actually easy (18%).
Kolmanda ja viimase näitaja abil püüti välja selgitada, kui oluline on kõnealune roll vastajatele.
The third and final indicator tries to ascertain how relevant this role is to respondents.
Antud juhul olid vastused eriti selged: suurem osa kohtunikest peab oma rolli ühenduse õiguse esimese kohtunikuna kas täiesti tähtsusetuks oma igapäevases töös (27 %), peaaegu tähtsusetuks (26 %) või vähetähtsaks (25 %).
In this case, the answers were also particularly clear, with a vast majority of judges considering their role as first judge of Community law to be either totally irrelevant in their daily work (27%), nearly irrelevant (26%) or minor (25%).
4 % vastanutest oli ükskõikne ühenduse õiguse suhtes, kuid lootis, et see muutub aja jooksul, võttes arvesse nende liikmesriigi hiljutist ühinemist.
A further 4% currently felt unconcerned by Community law, but hoped that this would change with time, given the recent accession of their Member State.
Lõpuks olid vähesed (14 %) seisukohal, et kõnealune roll on oluline, ja mõned (4 %) olid seisukohal, et see on nende igapäevases töös oluline.
Finally, a minority (14%) considered this role to be important and some (4%) considered it crucial to their daily activities.
Seega, kui peaksime esitama tüüpilise esimese astme kohtuniku profiili, mis põhineks vastustel nimetatud küsimusele, oleks see kokkuvõttes järgmine:
Thus, if we were to present a profile of a typical first instance judge, based on the answers to this question, it could be summarised in this way:
„Pean ennast ennekõike riiklikuks kohtunikuks.
"I see myself primarily as a national judge.
Suhtun ühenduse õigusesse tõsiselt, ehkki sellise keerulise õigusaktide kogumiga tegelemine on väga vastutusrikas.
I take Community law seriously, although it is a big responsibility to deal with such a complex body of law.
Samuti puutun sellega oma igapäevases töös vähe kokku, kuna osapooled tuginevad sellele harva.”
Also, I rarely come across it in my daily work because the parties hardly ever raise it."
Väga paljud kohtunikud vastasid, et nad ei taju ennast ühenduse õiguse esimeste kohtunikena, samuti ei mõtle nad sellest oma igapäevases töös, sest riiklik õigus hõlmab juba ühenduse õigust.
A very large number of judges responded that they did not perceive themselves as first judges of Community law, nor did they think of their daily work in that way, because national law already incorporated Community law.
Tõepoolest väitsid väga paljud vastajad, eriti Poolast, et riiklik õigus, millega rakendatakse nõuetekohaselt ühenduse õigust, kaotab vajaduse kasutada direktiivide vahetu mõju põhimõtet.
Indeed, many respondents, particularly from Poland, stated that national law correctly implementing Community law entirely removed the need to make use of the principle of direct effect of Directives.
Seetõttu väitis enamik kohtunikke, et nad kohaldaksid ühenduse õigust otseselt ja sõltumatult mis tahes rakendusmeetmete puhul, kui osapooled tugineksid sellele konkreetselt.
Therefore, most judges stated that they would only apply Community law directly and independently of any implementing measure if the parties specifically raised it.
Üks Saksamaa halduskohtunik pidas ennast Euroopa Kohtu nn uksehoidjaks nendele osapooltele, kes soovisid nii kaugele minna.
One German administrative judge saw himself as a "door opener" to the ECJ for those parties who wanted to go that far.
Üks Poola kohtunik kirjeldas suhtumist sellesse kui „pigem passiivset”.
One Polish judge described this attitude as being "rather passive" in this respect.
Ühine tähelepanek, mis sageli järgnes, oli see, et osapooled ega advokaadid ei ole kunagi tuginenud ühenduse õigusele märkimisväärselt.
A common observation which often followed was that neither the parties, nor the lawyers ever relied on Community law to any meaningful extent.
Selle tulemusena märkis üks Poola kohtunik, et ühinemine Euroopa Liiduga ei ole põhjustanud silmnähtavaid muutusi tema igapäevases töös.
As a result, one Polish judge observed that accession to the European Union had not resulted in any tangible change in his daily work.
Üks Prantsuse apellatsioonikohtu kohtunik märkis, et paljud kohtunikud ei saa jätkuvalt aru, et ühenduse õigus kohaldub ka muudele kui üksnes piiriülestele juhtudele.
A French appeal court judge commented that many judges still did not realise that Community law applied beyond cross-border cases.
Prantsuse kohtunik märkis, et suhtub ühenduse õigusesse kartusega, kuna see on tundmatu õigusaktide kogum, millele on keeruline juurde pääseda, ning et advokaatidel on veelgi raskem sellele juurde pääseda kui kohtunikel.
A French judge commented that he perceived Community law "with fear" because it was an unknown body of law which was difficult to access and that lawyers had even more trouble accessing it than judges.
Seda seisukohta kordas Saksamaa teise astme kohtu kohtunik, kes pidas ühenduse õiguses kasutatud terminoloogiat võõraks või võõrapäraseks.
This apprehension was echoed by a German second instance court judge who considered the terminology used in Community law to be “foreign” or “alien”.
Veel valmistas korduvalt muret ühenduse teiseste õigusaktide rohkus ning mulje, et ühenduse õigus areneb jätkuvalt ning selle kvantiteet ja keerukus suurenevad.
A further recurring worry was the sheer extent of Community secondary legislation, and the impression that it is continually evolving and increasing in quantity and complexity.
Mitmed kohtunikud, sealhulgas need vähesed, kes olid ühenduse õiguse suhtes olnud märkimisväärselt innustatud ja huvitatud, olid seisukohal, et väga suureks väljakutseks on konkreetsetes valdkondades asjadega kursis olemine.
Several judges, including some who showed considerable enthusiasm and interest in Community law, considered that keeping up to date in specific areas was particularly challenging.
Vastajatele valmistas korrapäraselt muret asjaolu, et nende töökoormus muudab väga keeruliseks ühenduse õiguse küsimuse põhjaliku uurimise, kui isegi mitte võimatuks.
Respondents regularly expressed concern at the fact that their workload made any in-depth examination of Community law issue very difficult indeed, if not impossible.
Seda punkti rõhutati seisukohaga, et ühenduse õiguse punktist rahuldavalt arusaamiseks on vaja investeerida tunduvalt rohkem aega kui sarnase riikliku õiguse uurimisele.
This point was reinforced by the perception that one needed to invest significantly more time to gain a satisfactory understanding of a point of Community law than the time needed for a similar examination of domestic law.
Mitmed kohtunikud olid vaenulikud ühenduse õiguse mõju suhtes riikliku õiguse üle.
Several judges were hostile to the influence of Community law over national law.
Üks Saksamaa finantskohtu kohtunik oli seisukohal, et ühenduse õiguse mõju suurendas nn halbade kohtuotsuste ohtu ja õõnestas õiguskindlust.
One German judge from a financial court was of the opinion that the influence of Community law increased the risk of "bad" judgments and undermined legal certainty.
Lõpuks oli üks tööõiguse kohtu kohtunik seisukohal, et teda ärritas roll, mida ta on sunnitud mängima ühenduse õiguskorras.
Finally one labour court judge felt rather “provoked” at being brought into playing a role in the Community legal order.
Üks Saksamaa kohtunik kritiseeris asjaolu, et esimese astme kohtunikel on harva olemas tehnilised vahendid ühenduse õigusest arusaamiseks ning initsiatiiv jääb sageli üksnes kõrgkvalifitseeritud advokaatidele.
One German judge criticised the fact that first instance judges rarely had the technical means to get to grips with Community law, and the initiative rests most often with highly qualified lawyers.
Mitmed kohtunikud, kellele ei oldud kunagi õpetatud ELi õigust nende õpingute ajal nende vanuse tõttu, sealhulgas üks Prantsuse apellatsioonikohtu kohtunik ja üks Saksamaa kuuekümnendates eluaastates kohtunik, olid seisukohal, et ühenduse õiguskord on eriti keeruline.
Several judges who were never taught EU law during their studies due to their age, including one French judge sitting in an appeal court and one German judge in his mid sixties found the Community legal order particularly challenging.
Mitmed uutest liikmesriikidest pärit kohtunikud lootsid väga palju tulevikule.
A number of judges from "new" Member States looked very much to the future.
Näiteks väitis üks Sloveenia kohtunik, et see konkreetne aspekt kohtuniku töös suureneb loomulikult koos ajaga.
For instance, a Slovenian judge stated that this particular aspect of the judge’s work would grow naturally in time.
Mitmed kohtunikud tundsid end ühenduse õiguse kohaldamisel ebakindlalt.
Several judges felt insecure when applying Community law.
Õigustraditsioon ei olnud nii tuttav ja tõlgendamismeetodid erinesid tavapäraselt kasutatavatest.
The legal tradition was not as familiar and the methods of interpretation were different than those normally used.
Üks halduskohtunik oli seisukohal, et ühenduse õigusel on mõõde, millest ta oma igapäevases töös aru ei saa.
One administrative judge felt that Community law had a dimension which she could not grasp in her daily work.
Teisest küljest tundis märkimisväärne vähemus kohtunikke ennast hästi ühenduse õigusega otseselt kokku puutudes, pidades seda ilmselgeks tegelikkuseks.
On the other hand, a sizeable minority of judges clearly felt more comfortable having direct contact with Community law, considering it to be an "obvious reality".
Üks Itaalia kohtunik väitis, et on teadlik ühenduse õiguse esimeseks kohtunikuks olemise tähendusest, kuid lootis, et tema kolleegid teistes liikmesriikides tunnevad samamoodi.
One Italian judge claimed to be well aware of the implications of being a first judge of Community law, but only hoped that colleagues in other Member States felt the same way.
Üks vastaja oli lisaks seisukohal, et ehkki kohtunike jaoks muutus nimetatud tegelikkus üha ilmsemaks, ei järgi osapooled ja advokaadid seda eeskuju tingimata.
A further respondent considered that, although this reality was becoming increasingly obvious to judges, parties and lawyers were not necessarily following suit.
Üks Austria kohtunik, kes tunnistas, et oli alguses ühenduse õiguse suhtes vaenulik, märkis, et mida rohkem ta seda kohaldas, seda endastmõistetavamaks see muutus.
An Austrian judge who admitted being initially hostile to Community law commented that, the more he applied it, the more "self-evident" it became.
Üks Saksamaa halduskohtunik läks kaugemale, pidades rolli põnevaks, kuid raskeks, kuna ühenduse õigus on suhteliselt uus ja seda ei toetata piisava koolituse ja raamatukogudega.
A German administrative judge went further to consider that the role was "thrilling but difficult" because Community law was still relatively new and not supported by adequate training and library facilities.
Kaks Saksamaa halduskohtunikku rõhutasid, et on hea, et suurema osa ühenduse õigusega seotud küsimustest saab lahendada esimese astme kohtus ilma arvukate apellatsioonideta.
Two administrative courts in Germany made the point that it was a good thing that most questions of Community law could be immediately clarified at first instance without multiple appeals.
Nimetatud küsimuste kaalutlemist kõrgemates riiklikes kohtutes peeti ebasoodsaks, kuna see venitas kohtuasja tarbetult.
It was counter-productive to only consider these points in higher national courts because this dragged cases on unnecessarily.
Prantsusmaa ärikohtunik väitis, et esimese astme kohtunikud seisavad sageli ühenduse õiguse eest ning seisavad tihti silmitsi kõrgemate riiklike kohtute vastupanuga.
A French commercial judge stated that first instance judges were often on the "front line" of Community law, and often in face of opposition from higher national courts.
Ühe Saksamaa kohtuniku alaliseks kaaslaseks on ühenduse õigus.
Another German judge was constantly "accompanied" by Community law.
Olgugi et see ei ole esiplaanil ( im Vordergrund ), on see alati tema mõtetes ( im Hinterkopf ).
Whilst, it did not take center stage ( im Vordergrund ), it was however always there at the back of his mind ( im Hinterkopf ).
Üks Prantsuse kohtunik väitis, et pidi välja arendama teatavaid seisukohti, kuna paljusid ühenduse õiguse sätteid pidi kohtunik tõstatama omal algatusel, sest ükski osapooltest ei teinud seda.
One French judge stated that certain reflexes had to be developed because a lot of provisions of Community law had to be raised of the judge’s own motion rather than being raised by one of the parties.
Mitmed vastajad viitasid eelkõige sellele, et kasutavad õigusakte tsiviilasjades toimuva õigusalase koostöö valdkonnas (EÜ asutamislepingu artikli 61 punkt c), eriti Brüsseli I määrust, tasuta õigusabi direktiivi ja dokumentide kätteandmise määrust
Several respondents specifically referred to their use of instruments in the field of judicial cooperation in civil matters (Article 61(c) EC), in particular the Brussels I Regulation, the Legal Aid Directive and the Regulation on Service of Documents
Nõukogu 29. mai 2000 . aasta määrus (EÜ) nr 1348/2000 tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta, EÜT L 160, 30.6.2000, lk 37. .
Council regulation (EC) No 1348/2000 of 29 May 2000 on the service in the Member States of judicial and extrajudicial documents in civil or commercial matters , OJL 160 , 30.06.2000, p.37. .
Üks perekonnaõiguse kohtunik oli eriti huvitatud Brüsseli II a määruse kohaldamisest, kuna see pakkus selget lisandväärtust Euroopa kodanikele.
A family judge was specifically interested in applying the Brussels II "bis" Regulation, as it brought clear ‘added value’ to European citizens.
Üks kohtunik oli seisukohal, et ühenduse õiguse kohaldamine on eriti oluline tarbijakaitse valdkonnas, kuid et enamik kolleege ei saa sellest aru.
One judge considered that Community law was particularly vital in the area of consumer protection, but that most national colleagues failed to perceive this.
Eri ülemkohtutest pärit kahe kohtuniku arvates oli mõnikord raske otsustada, kas üheselt mõistetava õigusakti doktriini kohaldatakse kõnealusele juhtumile või mitte.
According to two judges from different supreme courts, it was sometimes difficult to determine whether the acte clair doctrine applied to a given case.
Selle kõige ilmsemaks põhjuseks on see, et oli raske kindlaks teha, kas mõne teise liikmesriigi riiklik kohus on kaalutlenud sarnast küsimust ja milline on olnud otsus.
The most apparent reason for this was that it was hard to ascertain whether any national court in another Member State had considered a similar issue and what its decision had been.
Meetmed tagamaks, et riiklikud kohtunikud mõistaksid paremini ja kasutaksid ühenduse õigust
Measures to ensure a better understanding and use of Community law by national judges
790 vastajat tegi märkusi või soovitusi kõnealuse avatud küsimuse kohta.
790 respondents offered comments or suggestions on this open question.
Kõige populaarsem soovitus oli (51,1 %) põhjalik ja järjepidev koolitus Euroopa õiguse valdkonnas kohtunike õpingute ja karjääri kestel ning sellega seoses tehti palju praktilisi märkusi (vt allpool – b osa).
Thorough and continuous training in European law throughout a judge’s studies and career was by far the most popular suggestion (51,1%) and many practical comments were made in that respect (see below – section b).
Teisele kohale jäid nõuded enama või parema teabe kohta (21,5 %) ning ettepanekud selle kohta, kuidas muuta nimetatud teave kättesaadavaks.
Second came calls for more or better information (21,5%) and proposals on how to make this information available.
Väga laialt oli levinud parema õigusloome nõue ühenduse tasandil (9,4 %).
Calls for better law-making at Community level were widespread (9,4%).
Lõpetuseks olid enam-vähem võrdsed neli järgmist kategooriat: keeleõppe küsimus (4,4 %), see, kuidas ühenduse õigust tuleks käsitleda riiklikul tasandil (4,3 %), nõue Euroopale teha vähem, kuid paremini (4,1 %), ja lõpuks Euroopa Kohtu ning selle kohtuotsustega seotud küsimused (3,7 %).
To conclude, four categories were more or less equally popular: the issue of language training (4,4%), the way in which Community law should be dealt with at national level (4,3%), calls for Europe to do less but to do it better (4,1%) and finally issues concerning the ECJ and its judgments (3,7%).
Nimetatud tulemusi käsitleva diagrammi leiab leheküljelt 59, 7. jao lõpust.
A chart reflecting these results is to be found on p.44, at the end of section 7.
Valdav enamik selles kategoorias vastanutest (75 %) toetas koolituse suurendamist ühenduse õiguse valdkonnas kõigil tasanditel.
An overwhelming majority of respondents in this category (75%) backed an increase in Community law training at all levels.
Esiteks olid vähesed kohtunikud seisukohal, et ühenduse õigus peaks muutuma põhi- või kohustuslikuks kursuseks ülikooli õigusteaduskondades, nagu see on juba mõnedes liikmesriikides.
Firstly, a few judges were of the opinion that Community law should become a core or mandatory course in university law degrees, as is already the case in some Member States.
Üks Prantsuse kohtunik oli seisukohal, et ühenduse õigust ei ole mõnikord piisavalt integreeritud riiklikusse õppekavasse valdkondades, kus ühenduse pädevusi laialdaselt ellu viiakse.
A French judge considered that Community law was sometimes not sufficiently integrated into national curricula in areas where Community competence had been widely exercised.
Vastajad nõudsid isegi suurema tähtsuse omistamist koolitusele ühenduse õiguse valdkonnas, eriti eelotsusemenetluse valdkonnas, mis võiks olemas olla riiklikes rahukohtunike ja kohtunike koolides.
Respondents insisted even more on the importance of Community law training, particularly on the preliminary ruling procedure, when it came to national schools for future magistrates and judges.
Mõned ettepanekud tegutsevate kohtunike erialase koolituse kohta kordusid.
There were several recurrent suggestions on the subject of professional training for practising judges.
Ennekõike peaks koolitus olema kohtunikele tasuta.
First of all, training had to be free of charge for judges.
Üks kohtunik oli seisukohal, et nimetatud koolitus on üldistes huvides ning osa pakutavatest avalikest teenustest.
One judge considered that such training was in the public interest, and part of the service offered to the public.
Saksamaa tööõiguse kohtu kohtunik oli seisukohal, et nimetatud kursuste järele on suur vajadus, kuid et kohtade arv on piiratud ja sageli nõutakse osalejatelt finantsosalust.
A German labour court judge found that there was great demand for such courses, but that places were limited and that a financial contribution was often requested from participants.
Teiseks peaks koolitus olema korrapärane või isegi järjepidev, kusjuures mõned kohtunikud olid seisukohal, et see oleks tõhus üksnes siis, kui see muudetakse kohustuslikuks.
Secondly, training had to be regular, or even constant, with some judges considering it would only be effective if it was made mandatory.
Kolmandaks sooviti, et koolitus ühenduse õiguse valdkonnas toimuks eelkõige riiklikul tasandil ning võimalikult lähedal vastaja töökohale.
Thirdly, general training in Community law was sought primarily at national level, and as close as possible to the respondent’s place of work.