natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Sellega seoses on oluline, et ELi 2020. aasta strateegias esitataks piiratud arv ambitsioonikaid ja riigispetsiifilisi eesmärke (sealhulgas siseturul), mis kindlalt tuginevad konkreetsete liikmesriikide arengutasemele.
In this respect it is key that the EU 2020 strategy should lay out a limited number of ambitious and country-specific targets (including in the internal market), firmly owned at the level of Member States.
Uus ELi 2020. aasta strateegia toetab struktuuri- ja tööhõivepoliitikat kõige paremini siis, kui selles keskendutakse selgelt peamistele poliitilistele eesmärkidele, milleks on majanduskasvu potentsiaali suurendamine ja tööhõive kõrge taseme loomine.
The new EU 2020 strategy would best support structural and employment policies if it remains focused on the primary policy targets of raising potential growth and creating high levels of employment.
Lisaks sellele tuleks strateegias arvesse võtta euroala liikmete suurem vastastikune sõltuvus ja nende ühine vastutus euroala toimimise eest ja seega vajadus euroala liikmete vahelise suurema sidususe ning majandus- ja fiskaalpoliitika kooskõlastamise järele.
Furthermore, the strategy should incorporate the greater interdependence among euro area members and their shared responsibility for the functioning of the euro area and hence the need for greater coherence and coordination of economic and fiscal policies among euro area members.
Eriti tuleks selles käsile võtta konkurentsivõime erinevused, mis on euroala liikmete vahel tekkinud pärast ühisraha kasutuselevõttu, tuginedes seejuures hiljuti alustatud konkurentsivõimet käsitlevale läbivaatamisele.
In particular, it should target the competitiveness divergences that have arisen among euro area members since the introduction of the single currency, drawing on the recently established competitiveness review.
Praktilises mõttes näen ma konkreetsemate poliitiliste suuniste määratlemise väärtust, kaasa arvatud konkreetsemad suunised, mis on adresseeritud ainuüksi euroala liikmetele, nagu seda võimaldab uus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 136 Lissaboni lepingus.
In practical terms, I see merits in defining more specific policy guidelines, including more specific guidelines addressed exclusively to euro area members, as made possible under the new Art. 136 TFEU in the Lisbon Treaty.
Seepärast ootan neis küsimustes komisjoni teatist, mis peaks avaldatama 2010. aasta kevadel.
I therefore look forward to the Commission’s Communication on these matters which is expected in spring 2010.
EKP saab ELi 2020. aasta strateegia edule kõige tulemuslikumalt kaasa aidata, keskendades oma rahapoliitika hindade stabiilsusele usaldusväärsel viisil ja toetades sellega euroala leibkondade ostujõudu.
The ECB can contribute to the success of the EU 2020 Strategy most effectively when focusing in its monetary policy on price stability in a credible manner and thereby supporting the purchasing power of euro area households.
Sellega seoses tuleks osutada, et ühtse Euroopa turu parem toimimine lihtsustab rahapoliitika abil hindade stabiilsuse saavutamist ja majanduskasvu toetamist.
In this context it should be pointed out that a better functioning single European market makes it easier for monetary policy to achieve price stability and to support growth.
Sellest tulenevalt peaksid struktuurireformi meetmed olema suunatud konkurentsi tugevdamisele, ümberstruktureerimise ja investeeringute kiirendamisele ning uute ärivõimaluste loomisele, eriti teenuste sektoris.
Consequently, structural reform measures should be aimed at enhancing competition to speed up restructuring and investment and to give way to new business opportunities, in particular in the services sector.
See on tähtis selleks, et kutsuda esile jätkusuutlik tootlikkuse kasv, mis toetab potentsiaalset SKPd ja reaaltulu, ja selleks, et hoida ära praeguse kriisi pikaajaline mõju euroala kasvupotentsiaalile.
This is crucial in order to engineer sustainable productivity growth supporting potential output and real income and in order to prevent the current crisis from affecting euro area potential growth in the long term.
ELi tasandil on majandusliku konkurentsi ja tõhususe suurendamise tähtsateks verstapostideks ühtse turu väljakujundamine, ühiste eeskirjade asjakohane ülevõtmine siseriiklikku õigusesse ja nende range jõustamine.
At the EU level, an important milestone for enhancing economic competition and efficiency is the completion of Single Market, the proper transposition of the common rules into national laws, and their rigorous enforcement.
Lisaks sellele on vaja palkade suuremat paindlikkust, nii et palkade suuruse määramine aitaks kaasa ühiku tööjõukulude kohandamisele euroalal, viies palgad kooskõlla konkurentsivõime, kohaliku tööturu tingimuste ja tootlikkuse arenguga, eriti majanduslanguse ajal.
Furthermore, there is a need for higher wage flexibility so that wage setting contributes to an adjustment of unit labour costs in the euro area by aligning wages to competitiveness positions, local labour market conditions and productivity developments, in particular in downturns.
Selleks et vältida tööpuuduse edasist kasvu, peavad palgad alanema edasi tasemelt, mis on seni saavutatud palgaläbirääkimistel neis riikides, kus konkurentsivõime on siiani langenud, ja neis sektorites, mida kriis on eriti raskelt tabanud.
In order to avoid a further rise in unemployment, wages need to moderate beyond what has figured so far into negotiated wage developments for those countries marked by past competitiveness losses and for sectors being particularly hard hit by the crisis.
Sisenõudluse taaselavdamiseks praeguse madala majanduskasvu etapil on vaja suurendada leibkondade ja ettevõtete usaldust, eriti tulevaste rahavoogude osas.
A revitalisation of internal demand in the current phase of low growth requires an improvement in households’ and business confidence, in particular about future income streams.
Sellega seoses on seni võetud lühiajalised kriisi leevendamise meetmed – konkreetselt töötundide kohandamist toetavad meetmed – olnud mõnel juhul töökohtade kadumise pidurdamisel edukad.
In this respect, short-term crisis support measures taken so far – specifically those supporting an adjustment in hours worked – have been successful in some cases in reducing employment losses.
Siiski toob majanduse struktuurimuutusi edasilükkav ajutine poliitika keskpikas perspektiivis kaasa mittevajalikud kulutused eelarves ja tekitab ebatõhusust, mis kahjustab jätkusuutlikku töökohtade loomist ja reaaltulu kasvu.
However, in the medium term, temporary policies delaying structural changes in the economies carry unnecessary budgetary costs and create inefficiencies, which undermine sustainable employment and real income growth.
Seepärast on keskpikas perspektiivis nõudluse ja tööhõive tugevdamiseks vajalikud selged ja usaldusväärsed kriisist väljumise strateegiad.
Therefore, clear and credible exit strategies are necessary to foster demand and employment in the medium term.
Sellega seoses peaks fiskaalpoliitika parandama avaliku sektori kulutuste tõhusust ja kvaliteeti, et suurendada investeeringuid ja seega potentsiaalset SKPd.
In this respect, fiscal policies should improve the efficiency and quality of public spending and with a view to bolster investment and thereby potential output.
Viimane valdkond, kus minu arvates peaks Lissaboni strateegia edasi liikuma, hõlmab energiasektorit.
A final area where I think that the Lisbon strategy should press forward regards the energy sector.
Lisaks kliimamuutustega seotud küsimustele tähendab liigne sõltuvus naftast ja muudest ammenduvatest ressurssidest potentsiaalset nõrkust ja võimalikku makromajandusliku ebastabiilsuse allikat.
Besides issues related to climate change, over dependence on oil and other exhaustible resources constitutes a potential vulnerability and a possible source of macroeconomic instability.
Sellega seoses ei tohiks mööda vaadata naftahinna ülisuurtest kõikumistest ja nende mõjust euroalale hiljutise kriisi ajal.
In this respect the role of the gyrations in oil prices and their impact on the euro area in the recent crisis should not be overlooked.
Seepärast peaks järgmises majanduskasvu ja tööhõive strateegias olema tähtsal kohal edasiminek strateegiatega, mille eesmärk on usaldusväärsete alternatiivsete energiaallikate leidmine ja energiasektori tõhustamine.
Therefore, pushing forward strategies aiming at having alternative reliable sources of energy and an efficient energy sector should figure high in the next strategy on growth and employment.
Mida Te arvate euroala laienemise tempost, seda nii euroala kui ka kandidaatriikide vaatepunktist?
What is your opinion regarding the pace of euro area enlargement both from the euro area's and the candidate countries point of view?
Kuidas hindate euro senist kasutuselevõtmist uutes liikmesriikides?
How do you evaluate the introduction of the euro by New Member States up to now?
Kas näete vajadust paranduste või muutuste järele ühinemisprotsessis ja/või euro kasutuselevõtu perioodis?
Do you see a need for improvement or change in the accession process and/or the euro introduction period?
Pärast euro kasutuselevõtmist 11 liikmesriigis 1999. aastal on vahepeal euro kasutusele võtnud veel viis liikmesriiki (sealhulgas neli riiki, mis ühinesid ELiga 2004. aastal).
Following the introduction of the euro in 11 Member States in 1999, five additional Member States have adopted the euro in the meantime (including four countries that joined the EU in 2004).
Euro kasulik mõju on seega järjest rohkem levinud ka uutesse liikmesriikidesse, mis näitab, et euroala ei ole nn kinnine klubi.
The benefits of the euro have thus increasingly spread also to new Member States, which shows that the euro area is not a "closed shop".
Euroopa Liidul puudub eelnevalt kindlaksmääratud ajakava euroala laienemiseks.
There is no predefined timetable for the enlargement of the euro area.
Kõik liikmesriigid, kes on ühinenud Euroopa Liiduga pärast 2004. aastat, peaksid kasutusele võtma euro pärast seda, kui nad on saavutanud püsiva vastastikuse lähenemise kõrge taseme, nagu nähakse ette aluslepingus ja protokollis.
All Member States that have joined the EU since 2004 are expected to adopt the euro once they have achieved a high degree of sustainable convergence as prescribed by the Treaty and Protocol.
See nõuab põhjalikke ettevalmistusi ja sellesse ei tohiks suhtuda kergekäeliselt.
This requires thorough preparation and should not be taken lightly.
Euro kasutusele võtnud liikmesriikide kogemus kinnitab, et uusi liikmeid euroalale vastu võttes peame tähelepanelikult uurima lähenemise jätkusuutlikkust.
The experience of Member States that have adopted the euro confirms that, when accepting new members into the euro area, we have to pay close attention to the sustainability of convergence.
Püsiva vastastikuse lähenemise kõrge taseme saavutamine on põhimõttelise tähtsusega eelkõige riigi enda seisukohalt (nii et ta võiks euro kasutuselevõtust täielikult kasu saada).
Achieving a high degree of sustainable convergence is essential, first and foremost for the country itself (so that it can reap the full benefits of euro adoption).
Lisaks on see samuti tähtis euroala seisukohalt (sest jätkusuutliku lähenemise saavutamine kõigi osalevate riikide vahel on võtmetähtsusega euroala sidususe ja ühtse rahapoliitika tõhusa toimimise seisukohalt).
In addition, it is also important for the euro area (as the achievement of the sustainable convergence of all participating countries is key for the coherence of the euro area and the efficient functioning of the single monetary policy).
Euro kasutuselevõtu usaldusväärse strateegia loomine (koos vajaliku usaldusväärse makromajanduspoliitika ja struktuuriliste reformide rakendamisega) võib suurendada kõigi asjaomaste osapoolte pühendumist nimetatud eesmärgile.
Setting out a credible strategy towards euro adoption (accompanied by the implementation of the necessary sound macroeconomic policies and structural reforms) could help to foster the commitment of all relevant parties towards this goal.
Euro kasutuselevõtu protsessiga seoses jääb kehtima aluslepingu fundamentaalne loogika: riigid peavad tagama, et nad viivad ellu usaldusväärset makromajanduspoliitikat.
As regards the euro adoption process, the fundamental logic of the Treaty remains correct: countries have to make sure that they pursue sound macroeconomic policies.
Aluslepingus ja protokollis sätestatud euro kasutuselevõtu institutsiooniline raamistik on kujundatud nii, et see tagaks euroalal eduka osalemise eeltingimuste täitmise.
The institutional framework governing the process of euro adoption as enshrined in the Treaty and Protocol is designed to ensure that the preconditions for successful euro area participation are met.
Seepärast on väga tähtis kindel püsimine selles raamistikus.
Strict adherence to this framework is, therefore, crucial.
Samuti on äärmiselt tähtis, et hinnang lähenemisele põhineks kvaliteetsetel ja usaldusväärsetel statistilistel andmetel.
It is also extremely important that the convergence assessment is based on high quality and trustworthy statistical data.
Mida Te arvate praegusest elavast arutelust finantstehingute maksude üle?
What do you think about the currently lively debated issue of financial transaction taxes?
Kas selline maks aitaks pigem lihtsalt finantssektorist tulu saada või on tõenäolisem, et see piiraks sotsiaalselt ebasoovitavaid tehinguid?
Would such a tax rather merely raise revenues from the financial sector or is it more likely that it would limit socially undesirable transactions?
Milline oleks EKP roll ELi finantstehingute maksu rakendamisel?
What would be the role of the ECB in the implementation of an EU financial transaction tax?
Arvestades praegu olemasolevaid finantstehingute makse (näiteks tempelmaks Ühendkuningriigis), milline võiks olla nende maksude kohaldamisala, nii et see oleks tulemuslik?
Based on currently existing financial transaction taxes (e.g. stamp duty in the UK ), which could be the scope of such taxes in order to be effective?
Millised oleksid selliste maksude riskid ja kahjulikud küljed?
Which would be the risks and drawbacks of such taxes?
Kas selline maks oleks otstarbekas, kui mõned riigid selle põhimõtteid ei järgi?
Would such a tax be feasible if some countries do not adhere to its principles?
Millised võiksid olla muud võimalused, kuidas, tsiteerides G20 sõnastust „finantssektor peaks andma õiglase ja olulise panuse” mis tahes sellise koormuse eest maksmiseks, mis on seotud valitsuse sekkumisega pangasüsteemi parandamiseks?
Which could be, to-put in the G-20 wording, other options “as to how the financial sector could make a fair and substantial contribution” toward paying for any burdens associated with government interventions to repair the banking system?
Lubage mul kõigepealt kinnitada oma toetust mõttele, et „finantssektor peaks andma õiglase ja olulise panuse” mis tahes sellise koormuse eest maksmiseks, mis on seotud valitsuse sekkumisega pangasüsteemi parandamiseks.
Let me start by stating my support to the idea that «the financial sector could make a fair and substantial contribution” toward paying for any burdens associated with government interventions to repair the banking system.»
Siiski vajab hoolikat hindamist ettekujutus, et seda eesmärki oleks kõige parem saavutada üldise finantstehingute maksu rakendamisega.
Nevertheless the notion that this objective would be better served by introducing a general financial transaction tax requires careful assessment.
Esiteks tuleb selgitada, kas selle maksu rakendamise tegelik eesmärk oleks tulu saamine finantssektorist ja mitte niivõrd volatiilsuse vähendamine finantsturgudel või liigse riskimise stiimulite vähendamine.
First, it needs to be clarified what the actual purpose of introducing such a tax would be to raise revenues from the financial sector and not so much to lower volatility in financial markets or to reduce incentives of excessive risk-taking.
Lisaks raskustele rahvusvahelise kokkuleppe saavutamisel, mis on vajalik sellise maksu kehtestamiseks ülemaailmselt, ja asjaolule, et see maks tasutaks lõppkokkuvõttes finantsasutuste klientide suuremate kulude kaudu, vajab ka finantstehingute maksuga seonduva tulu tekitamise suutlikkus hoolikat hindamist.
Besides the difficulty in reaching the necessary international agreement to impose such a tax at worldwide level, and the fact that the tax would be paid ultimately by an increased costs to clients of financial services, even the revenue generation capacity of a financial transactions tax needs to be carefully evaluated.
Konkreetselt, võimalike tulude suuruse hindamiseks ei saa lihtsalt ja mehaaniliselt rakendada kõigile finantsturu tehingutele näiteks maksumäära 0,01 protsenti, arvestamata seejuures selle võimalikku mõju i) tehingute koguarvule, ii) tehingute sooritamise hindadele ja iii) muudele teise ringi mõjudele.
In particular, one cannot simply mechanically apply a tax rate of, for instance, 0.01 percent to the total amount of financial market transactions in order to estimate potential revenues, without taking into account its potential impact on (i) the overall volume of transactions, (ii) the prices at which transactions are executed, and (iii) other second-round effects.
Seega, arvestades suurt ebakindlust finantstehingute maksu tõhususe osas ja selle ebaselget tulu tekitamise võimet, tuleb mis tahes finantstehingute maksu hoolikalt hinnata võimalike alternatiivide taustal.
Hence, given the large uncertainty with respect to the effectiveness of a financial transactions tax, and its uncertain revenue generation potential, any financial transactions tax should be carefully assessed against possible alternatives.
Kuid sellised alternatiivid, selleks et nad saaksid olla olulised finantsturgude stabiilsuse tagamise hoovad tulevikus, peaksid olema midagi enamat kui lihtsalt raha hankimise kavad.
Such alternatives, however, in order to provide an efficient tool for promoting financial market stability in the future, would have to go beyond mere fund-raising schemes.
Vastupidiselt eespool nimetatud maksule – mida võetakse vaid finantstehingutelt – keskenduvad need valikud konkreetsetele asutustele, eesmärgiga suurendada vastupidavust ja kahjumi katmise võimet finantssüsteemis tervikuna.
Contrary to the above mentioned tax - which is levied on financial transactions only - these options focus on individual institutions with the purpose of strengthening the resilience and the loss-absorbing capacity of the financial system as a whole.
Sellega seoses analüüsitakse praegu näiteks võimalust viia sisse uued usaldatavusnõuded süsteemi moodustavatele finantsasutustele, mis, tulenevalt sellest, et nad on „liiga suured, et pankrotti minna“, saavad tulevikus kõige tõenäolisemalt valitsuselt abi.
In this context, for instance, it is currently analysed the possibility to introduce additional prudential requirements on systemic financial institutions that due to their “too big to fail” status would most likely receive government assistance.
Need lisanduvad usaldatavusnõuded kapitali adekvaatsuse ja/või reservkapitali nõuete vormis aitavad suurendada pankade bilansside kahjumi katmise võimet ja vastupidavust häiretele ning vähendavad seega kaudselt maksumaksjate oodatavat kulu tulevastes nn päästeoperatsioonides.
These additional prudential requirements - in the form of capital surcharges and/or contingent capital - aim to increase the loss absorption capacity and the resilience to shocks of banks balance sheets and therefore to indirectly reduce the expected cost for tax-payers in future bail-outs.
Muud arutluse all olevad meetmed seavad eesmärgiks suurendada finantsasutuste rahalist panust, mis vähendaks otseselt või võtaks enda kanda riigi (minevikus või tulevikus tehtavaid) rahalisi kulutusi valitsuse sekkumistele.
Other measures under consideration aim to raise a monetary contribution from financial institutions thereby directly reducing or contributing to the (past or future) costs borne by public finances for government interventions.
Silmapaistev näide on lõivu, näiteks USA rahalise vastutuse lõiv, rakendamine finantsasutuste kohustuste suhtes.
A prominent example is the introduction of a fee on financial institutions liabilities, as in the US financial responsibility fee.
Arvestades, et selle peamine eesmärk on panna pangandussektor osaliselt finantskriisi kulusid katma, võiks USA administratsiooni kavatsuse viia sisse nn vastutuslõiv laialdaselt üle võtta.
With its overarching objective of making the banking sector contribute to cover the costs of a financial crisis, the intention by the US administration to introduce a “responsibility fee” could be broadly shared.
Selles raamistikus sooviksin meenutada seisukohta, mida hiljuti väljendas eurosüsteem, et kriiside ohjamise ja lahendamise raamistik peaks olema suunatud mis tahes finantsasutuste kriisi kulude vähendamisele maksumaksjate jaoks.
In this framework, I would like to recall the position - recently expressed by the Eurosystem - that the crisis management and resolution framework should aim at reducing to the minimum the possible burden for taxpayers arising from any crisis of financial institutions.
Sellega seoses tervitan ma komisjoni kavatsust uurida täiendavalt selliste mehhanismide teostatavust, millega oleks võimalik tagada kriisi ajal erasektori rahaliste vahendite kättesaadavus (vt ka küsimus nr 38).
In this respect, I welcome the Commission’s intention to further explore the feasibility of mechanisms that could ensure that private sector funds would be available at the time of a crisis (see also Question 38).
Millisena näete Euroopa rahaliidu tulevikku pikemas perspektiivis ja millised on peamised eesseisvad raskused?
What are your views on the future of the European monetary union in the longer term and what are the main challenges ahead?
On tähtis, et me kui eurooplased töötaksime edasi, tuginedes tohutule edule, milleks on ühisraha kehtestamine meie mandril.
It is crucial that as Europeans, we continue to build on the enormous success of establishing a single currency on our continent.
Euroopa Liidu ja rahaliidu loomine on pretsedenditu võit ja me ei peaks unustama, kui palju oleme saavutanud.
The feat of European Union and of Monetary Union is unprecedented, and we should not forget how much we have achieved.
Usun, et Euroopa rahaliitu ootab pikaajalises perspektiivis helge tulevik.
I believe that the future of European monetary union in the longer-term is a bright one.
Lissaboni lepingu hiljutine jõustumine on andnud meile Euroopa integratsiooni protsessis uut hoogu ja see peaks parandama rahaliidu toimimise keskkonda.
The recent coming into force of the Lisbon Treaty has given a new impetus to the process of European integration and this should improve the environment in which monetary union operates.
Algsed põhjendatud mured ja kahtlused euroga seoses on loovutanud koha arusaamisele sellest, kuidas euroala töötab, ja selle tähtsusest euroala majanduse ja samuti üha enam maailmamajanduse heale käekäigule.
Initial legitimate concerns and doubts about the euro have given way to appreciation of how the euro area works and its importance for the well being of the euro area economy and also, more and more, for the global economy.
Sellele vaatamata on muidugi palju probleeme, mis edaspidi pakilisemaks muutuvad, ja mitte viimases järjekorras hiljutise finantskriisi tõttu.
That said, there are of course several challenges that are going to become more pressing ahead, not least because of the recent financial crisis.
Esimene küsimus on seotud stabiilsuse ja kasvu paktiga.
A first point is related to the Stability and Growth Pact.
Pärast kriisist põhjustatud eelarveolukorra halvenemist ja sellele reageerimiseks vajaliku poliitika rakendamist peavad valitsused taas tagasi pöörduma jätkusuutlikuma eelarvepoliitika juurde.
After the deterioration of fiscal accounts brought about by the crisis and the necessary policy response to it, governments must again return to a more sustainable fiscal path.
Kahtlemata nõuab see valusaid ümberkorraldusi, millega kohanemiseks kulub päris palju aega.
There is no doubt that this will require painful adjustments that will require a rather prolonged time of adjustment.