natgillin/translations-raw huggingface dataset:
1951. aastal nähti Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamist käsitleva Pariisi lepingu artikliga 20 ette assamblee, mis koosneb ühenduseks liitunud riikide rahvaste esindajatest.
As long ago as 1951, Article 20 of the Treaty of Paris on the European Coal and Steel Community provided for an Assembly consisting of ‘ representatives of the peoples of the States brought together in the Community ’.
Artikli 21 lõikes 3 on öeldud:
Article 21(3) said:
Assamblee koostab ettepanekuid otsesteks ja üldisteks valimisteks ühtse menetluse kohaselt kõikides liikmesriikides.
The Assembly shall draw up proposals for elections by direct universal suffrage in accordance with a uniform procedure in all Member States.
Nõukogu määrab ühehäälselt asjakohased sätted, mida ta soovitab liikmesriikidel vastu võtta kooskõlas nende põhiseadusest tulenevate nõuetega.
The Council shall, acting unanimously, lay down the appropriate provisions, which it shall recommend to Member States for adoption in accordance with their constitutional requirements.
Sama säte võeti vastu Euroopa Majandusühenduse asutamist käsitleva Rooma lepingu (1957) artikli 138 lõikega 3
This same provision was adopted by Article 138(3) of the Treaty of Rome (1957) which established the European Economic Community.
Ka Euratomi asutamislepingu artikli 108 lõige 3. .
Also Article 108 (3) of the Euratom Treaty.
1954. aastal nõudis ESTÜ Ühisassamblee kõnealuse sätte rakendamist
The Common Assembly of the ECSC urged implementation of the provision as early as 1954.
Teitgeni raport, poliitika- ja välissuhete komisjon, dokument nr 5 1954/1955, ning ühisassamblee 2. detsembri 1954. aasta resolutsioon ühisassamblee volituste ja nende kasutamise kohta; ESTÜ, EÜT, 11.12.1954. .
Teitgen Report, Committee for Political Affairs and External Relations, Document Nr. 5 1954/1955 and Common Assembly Resolution of 2 December 1954 concerning the powers of the Common Assembly and their use; ECSC, OJ of 11.12.1954.
1960. aastal koostas Euroopa Parlamentaarne Assamblee konventsiooni eelnõu otseste valimiste kehtestamise kohta, mille ta esitas nõukogule kaalumiseks
In 1960 the European Parliamentary Assembly drafted a Convention on the introduction of direct elections which it submitted to the Council for consideration.
Dehousse’i raport, EÜT 37, 2.6.1960. .
Dehousse Report, OJ 37, 2.6.1960.
Kõnealuses küsimuses ei saavutatud siiski edu enne 1969. aasta detsembris toimunud Haagi tippkohtumist, mis tõi küsimuse taas nõukogu päevakorda.
No progress was made on the matter, however, until the summit meeting at The Hague in December 1969 re-established the item on the Council’s agenda.
Euroopa Komisjoni mandaadiga Vedeli raportis (1972) soovitati lepingu otseseid valimisi käsitleva sätte varast rakendamist
The Vedel Report (1972), mandated by the European Commission, recommended early implementation of the Treaty provision with respect to direct elections.
Euroopa Parlamendi volituste laiendamise probleemi uuriva töörühma raport, Euroopa Ühenduste bülletään, lisa 4/72. .
Report of the Working Party examining the problem of the Enlargement of the Powers of the European Parliament , Bulletin of the European Communities, Supplement 4/72.
Vedel soovitas, et termin „ühtne valimismenetlus” ei pea tingimata tähendama, et valimissüsteemi täielik ühtsus tuleb saavutada ühes etapis: parlament võiks liikuda ühtse valimisseaduse suunas pärast seda, kui ta on saavutanud oma esimestel otsestel valimistel suurema legitiimsuse.
Vedel suggested that the term ‘uniform electoral procedure’ should not necessarily be taken to mean that complete uniformity of electoral system had to be achieved at one step: the Parliament could move towards a single electoral law once it had won extra legitimacy on the strength of its first direct election.
1974. aasta detsembris võtsid Pariisis Valéry Giscard d’Estaing’i juhtimisel kohtunud valitsusjuhid vastu põhimõttelise otsuse jätkata otseste valimistega niipea kui võimalik ja mis tahes ajal 1978. aastal või pärast seda
In December 1974, meeting in Paris under the chairmanship of Valéry Giscard d’Estaing, the heads of government took the decision in principle to proceed with direct elections ‘as soon as possible … at any time in or after 1978’.
Valitsusjuhtide kommünikee lõige 12, Pariis, 9.–10. detsember 1974.
Paragraph 12 of the Communiqué of the heads of government, Paris, 9-10 December 1974.
Ühendkuningriik ja Taani esitasid reservatsioonid.
The UK and Denmark reserved their positions.
Otsuse kinnitas järgmise aasta detsembris Roomas toimunud Euroopa Ülemkogu. .
The decision was confirmed by the European Council in Rome the following December.
Kõnealune otsus täiendas nende otsust muuta oma ajutised tippkohtumised ametlikuks Euroopa Ülemkoguks – ning võis olla koguni quid pro quo .
This complemented their decision to transform their own ad hoc summit meetings into the formal European Council ‑ and may even have been a quid pro quo.
Euroopa Parlament oli juba alustanud oma 1960. aasta konventsiooni eelnõu läbivaatamist
The European Parliament had already set to work to revisit its draft Convention of 1960.
Patijni 14. jaanuari 1975. aasta raport; EÜT C 32, 11.2.1975. .
Patijn Report, adopted on 14 January 1975; OJ C 32, 11.2.1975.
Hääletamine pidi kestma kolm päeva ja toimuma kogu ühenduses samal ajal.
Polling would take place across the Community within the same three days.
Parlamendiliikmete topeltmandaat oli lubatud, kuid seda ei propageeritud.
Dual parliamentary mandates would be permitted but not encouraged.
Koostati EÜ tasandil nimekiri ametikohtadest, mida ei peetud Euroopa Parlamendi mandaadiga ühitatavaks.
A list was agreed of the offices at EC level deemed incompatible with a European Parliamentary mandate.
355 kohta (tol ajal üheksa liikmesriigi jaoks) jaotati proportsionaalselt järgmiselt: Saksamaa 71, Ühendkuningriik 67, Itaalia 66, Prantsusmaa 65, Madalmaad 27, Belgia 23, Taani 17, Iirimaa 13, Luksemburg 6 kohta.
355 seats (for the then nine States) would be distributed on a proportional basis, as follows: Germany 71, UK 67, Italy 66, France 65, Netherlands 27, Belgium 23, Denmark 17, Ireland 13, Luxembourg 6.
Otsestel valimistel valitud Euroopa Parlamendi liikmete privileegid ja immuniteedid olid samad mis liikmesriikide parlamendiliikmetel.
The privileges and immunities of directly-elected MEPs would be those of their national equivalents.
Kohaldati ka riigi diskretsiooni seoses valijate ja kandidaatide sobiva ea, vabade kohtade täitmise, erakondade eeskirjade ja parlamendiliikmete töötingimustega.
National discretion would also apply with respect to the eligible age of electors and candidates, the filling of vacancies, the rules for political parties, and MEPs’ terms and conditions.
Kuni ühtse valimismenetluse jõustumiseni pidi liikmete volitusi kontrollima parlament.
Pending the entry into force of the uniform electoral procedure, Parliament would rule on the verification of the credentials of Members.
Patijni raport osutus piisavalt pragmaatiliseks, nii et liikmesriigid said selle nõukogus peetavatel läbirääkimistel aluseks võtta.
The Patijn Report proved to be sufficiently pragmatic for Member States to take it as the basis for negotiation in the Council.
Kokkuleppele jõudmist takistas oluliselt Briti valitsuse keeldumine võtta vastu proportsionaalne valimissüsteem, mille kohaselt langeks kohtade arv Euroopa Parlamendis ulatuslikult kokku häälte arvuga valimiskastis.
The big stumbling block to an agreement continued to be the British government’s refusal to adopt an electoral system of a proportional type whereby seats won in the European Parliament would broadly match the votes cast in the ballot box.
Kuigi ühtse valimismenetluse puudumine põhjustas sel ajal suurt pinget, oli tagasi vaadates parlamendil kindlasti õigus keskenduda esmajoones otseste valimiste kehtestamisele ja lükata süsteemi täiustamine edasi.
Although the lack of a uniform electoral procedure was the cause of great frustration at the time, in retrospect Parliament was surely right to concentrate on getting direct elections introduced in the first place and to postpone the perfection of the system until later.
Lõpuks ometi otsesed valimised
Direct elections at last
20. septembril 1976 saavutas nõukogu kokkuleppe otsestel ja üldistel valimistel Euroopa Parlamendi liikmete valimist käsitleva akti kohta.
On 20 September 1976 the Council reached agreement on an Act concerning the election of the representatives of the European Parliament by direct universal suffrage.
Akt, millel on esmase õiguse staatus ja mille pidid ratifitseerima kõik liikmesriigid, lisati otsusele
The Act, which has the status of primary law and which required ratification by each Member State, was annexed to a Decision.
Nõukogu otsus 76/787/ESTÜ, EMÜ, EURATOM; EÜT L 278, 8.10.1976. .
Council Decision 76/787/ECSC, EEC, EURATOM; OJ L 278, 8.10.1976.
Nõukogu moodustas 410 liikmest (sel ajal üheksast riigist) koosneva koja, milles neljal kõige suuremal riigil oli võrdne arv kohti.
The Council established a chamber of 410 deputies (for the then nine States), with the four largest States enjoying an equal number of seats.
Kuigi korrati eesmärki luua tulevane ühtne valimismenetlus, ei seatud selle täitmiseks mingit ajakava.
While the objective of a future uniform electoral procedure was repeated, no timetable was set for its accomplishment.
Hääletus pidi toimuma neljapäevast pühapäevani.
Voting was to take place between Thursday and Sunday.
Kuni ühtse valimismenetluse kehtestamiseni pidi parlament valitud parlamendiliikmete volituste kontrollimiseks võtma arvesse igas liikmesriigis esitatud ametlikke tulemusi.
Pending the emergence of a uniform electoral procedure, the verification by Parliament of the credentials of those elected would take note of the official results declared in and by each Member State.
Üksikasjade lahendamiseks parlamendiga loodi lepitusmenetlus
A conciliation procedure was established with the Parliament to iron out the details.
Ühendkuningriik ja Taani lisasid deklaratsioonid oma ülemereterritooriumide kohta ning Saksamaa lisas deklaratsiooni seoses Berliiniga. .
The UK and Denmark annexed declarations concerning their overseas territories; and Germany another with respect to Berlin.
Pärast mõningast viivitust toimusid Euroopa Parlamendi esimesed valimised 1979. aasta juunis.
After a certain delay, the first elections to the European Parliament took place in June 1979.
Äsja valitud parlament hakkas peagi kaaluma 1976. aasta akti muutmist ühtseks valimismenetluseks.
The newly elected Parliament soon addressed the matter of turning the 1976 Act into a uniform electoral procedure.
Seitlingeri raporti projektis keskenduti proportsionaalsele esindatusele
The drafting of the Seitlinger Report focussed on the issue of extending proportional representation.
Seitlingeri raport, mis võeti vastu 10. märtsil 1982. aastal 158 poolt-, 77 vastu- ja 27 erapooletu häälega; EÜT C 87, 5.4.1982.
Seitlinger Report, adopted on 10 March 1982 by 158 votes to 77 with 27 abstentions; OJ C 87, 5.4.1982.
Vt õiguskomisjoni kriitiline arvamus (raportöör D’Angelosante). .
Yet see the critical Opinion of the Legal Affairs Committee (rapporteur D’Angelosante).
Tehti ettepanek moodustada mitmemandaadilised valimisringkonnad, mis koosneksid kolmest kuni viieteistkümnest Euroopa Parlamendi liikmest ning mille puhul kohtade arv määrataks d’Hondti süsteemi järgi, ning anti võimalus eelishääletuse süsteemi kasutamiseks.
It proposed multi-member constituencies of between three and fifteen MEPs, with seats allocated by the D’Hondt system, and allowed for the possibility of preferential voting for individual candidates within lists.
Raportis märgiti, et normist võib kõrvale kalduda konkreetsete geograafiliste või etniliste tegurite tõttu.
It noted that there could be deviation from the norm on the grounds of ‘special geographical or ethnic factors’.
Seitlinger püüdis ka rõhutada, et ühe liikmesriigi kodanikele, kes on elanud alaliselt teises liikmesriigis üle viie aasta, tuleks anda õigus hääletada elukohariigis.
Seitlinger also sought to insist that nationals of one Member State resident in another for more than five years should be given the right to vote in their country of residence.
Tehti ettepanek vähendada valimiste toimumise aega kahele päevale (pühapäevale ja esmaspäevale).
It was proposed that polling be reduced to two days (Sunday and Monday).
Võttes arvesse ühenduse üldist poliitilist olukorda, millele lisandus Briti valitsuse jätkuv keeldumine loobuda oma lihthäälteenamuse süsteemist ühemandaadilistes valimisringkondades, ei olnud edu saavutamine nõukogus siiski võimalik.
However, in view of the general political situation in the Community, coupled with continuing British refusal to abandon its simple majority system in single member constituencies, no progress was possible in the Council.
Sama saatus ootas Reinhold Bockletit, kes määrati kõnealuses küsimuses raportööriks järgmisel ametiajal (1984–89).
A similar fate awaited Reinhold Bocklet, appointed rapporteur on the matter in the next mandate, 1984-89.
Tema jõupingutused luhtusid Briti valitsuse takistuse tõttu.
His efforts foundered on the obstacle of the British.
Leidlikkuse abil ei olnud võimalik ühendada proportsionaalset ja ebaproportsionaalset valimissüsteemi raamistikuks, mida oleks saanud pidada täiesti ühtseks ja mis samal ajal oleks võimaldanud saavutada konsensuse nii parlamendis kui ka nõukogus.
Ingenuity was not able to marry proportional and non-proportional electoral systems within a framework which could credibly be called ‘uniform’ and which, at the same time, would induce a consensus within either Parliament or Council.
Berliini müüri langemise ja Ida-Saksamaa ühendusse integreerimise järel oli vaja vaadata läbi Saksamaa parlamendiliikmete arv Euroopa Parlamendis.
The fall of the Berlin Wall and the integration of East Germany into the Community necessitated a review of the number of German deputies in the European Parliament.
Pärast 1989. aasta valimisi (tollases 12 riigis) määrati selles küsimuses raportööriks Karel De Gucht.
After the 1989 elections (in the then 12 states), Karel De Gucht was appointed rapporteur on the dossier.
Tal õnnestus koostada kaks vaheraportit, mis panid asjad liikuma.
He successfully produced two ‘interim reports’ which pushed things along.
Esimeses vaheraportis kordas De Gucht parlamendi varasemat ettepanekut kasutada d’Hondti süsteemi
In the first, De Gucht repeated Parliament’s earlier proposal for the use of D’Hondt.
De Guchti raport, mis võeti vastu 10. oktoobril 1991. aastal 150 poolt-, 26 vastu- ja 30 erapooletu häälega; EÜT C 280, 28.10.1991. .
De Gucht Report, adopted 10 October 1991 by 150 to 26 with 30 abstentions; OJ C 280, 28.10.1991.
Olles mures väheneva valimisosaluse pärast aastatel 1984–1989, pani ta arutlusele küsimuse, kuidas tuleks Euroopa Parlamendi valimisi läbi viia ja rahastada.
Concerned about declining turnout in 1984 and 1989, he introduced to the debate the question of how the campaign for the European Parliamentary elections should be run and financed.
Oma teises raportis tegi De Gucht ettepaneku, et ühendatud Saksamaa kohtade arv peaks olema 99, jättes Prantsusmaale, Itaaliale ja Ühendkuningriigile võrdselt 87 kohta
In his second report, De Gucht proposed that the unified Germany’s number of seats should rise to 99, leaving France, Italy and the UK with 87 each.
De Guchti raport, mis võeti vastu 10. märtsil 1993. aastal 207 poolt-, 79 vastu- ja 19 erapooletu häälega; EÜT C 115, 26.4.1993. .
De Gucht Report, adopted 10 March 1993 by 207 to 79 with 19 abstentions; OJ C 115, 26.4.1993.
Lõpuks tegi De Gucht ettepaneku lisasüsteemi kohta, mille kohaselt kaks kolmandikku Briti kohtadest võiks valida lihthäälteenamuse alusel ühemandaadilistes valimisringkondades, kuid üks kolmandik jaotataks proportsionaalselt iga erakonna häälte koguarvuga.
Finally, De Gucht proposed a top-up system whereby two-thirds of the British seats could be elected by simple majority in single member constituencies, but the remaining third would be distributed proportionately to the total vote of each party.
Vaatamata parlamendi jõupingutustele, lõpetas valimissüsteemi ummikseisu hoopis 1997. aasta mais toimunud valimiste järel Ühendkuningriigis moodustatud leiboristide valitsus, keda abistasid kõnealuses küsimuses liberaaldemokraadid.
Nevertheless, despite the efforts of Parliament, it was the election of a Labour government in the UK in May 1997, assisted on this matter by the Liberal Democrats, which finally broke the logjam over the electoral system.
1999. aasta valimisteks kehtestati Suurbritannias piirkondliku proportsionaalse esindatuse suletud nimekirja süsteem
For the 1999 elections a closed list system of regional proportional representation was introduced to Great Britain.
Põhja-Iirimaa oli kasutanud alates 1979. aastast ulatuslikult üksiku ülekantava hääle süsteemi, sest oli vaja kajastada provintsi vähemuse arvamust.
Northern Ireland had enjoyed STV since 1979 because of the overwhelming need to reflect minority opinion in the province.
1999. aastal valiti Euroopa Parlamenti 10 liberaaldemokraatide, 2 roheliste, 2 erakonna Plaid Cymrut ja 3 Ühendkuningriigi Sõltumatute partei liiget, mis tõestab proportsionaalse esindatuse olulisust seoses Euroopa Parlamendi legitiimseks muutmisega. .
In 1999 10 Liberal Democrats, 2 Greens, 2 Plaid Cymru and 3 UKIP MEPs were elected to the Parliament, witness to the importance of proportional representation to the legitimation of the European Parliament.
Samalaadsed reformid viidi läbi Prantsusmaal 2004. aasta valimisteks.
Similar reforms were made in France in time for the 2004 elections.
Kasulik lepingu muutmine
Helpful Treaty change
Samal ajal tehti Maastrichti lepinguga (1992) Euroopa Liidu kodakondsuse valdkonnas selgeid edusamme.
Meanwhile, the Treaty of Maastricht (1992) made some bold advances in the area of European Union citizenship.
Artikli 8b lõikes 2 on sätestatud:
Article 8b(2) laid down that:
… Igal liidu kodanikul, kes elab liikmesriigis, mille kodanik ta ei ole, on selles liikmesriigis kohalikel valimistel õigus valida ja olla valitud samadel tingimustel kui selle riigi kodanikel.
… [E]very citizen of the Union residing in a Member State of which he is not a national shall have the right to vote and to stand as a candidate in elections to the European Parliament in the Member State in which he resides, under the same conditions as nationals of that State.
Selle õiguse kasutamise üksikasjaliku korra võtab vastu nõukogu ühehäälselt komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga; nimetatud korras võib ette näha erandeid, kui neid õigustavad liikmesriigi eriomased probleemid
This right shall be exercised subject to detailed arrangements adopted by the Council, acting unanimously on a proposal from the Commission and after consulting the European Parliament; these arrangements may provide for derogations where warranted by problems specific to a Member State.
Hiljem Euroopa Ühenduse asutamislepingu artikli 19 lõige 2.
Later Article 19(2) of the Treaty establishing the European Community (TEC).
Maastrichti lepingu tarvis oli vaja läbi vaadata 1976. aasta akt, nõukogu otsus 93/81; EÜT L 33, 9.2.1993. .
The Treaty of Maastricht necessitated a revision of the 1976 Act, in Council Decision 93/81; OJ L 33, 9.2.1993.
See andis meetmete jaoks õigusliku aluse, et stimuleerida riigiülest valimispoliitikat ja suurendada kodanike osalust.
Helpfully, this provided a legal base for measures to stimulate transnational electoral politics and increase civic participation.
Samal ajal muudeti Maastrichti lepinguga artiklit 138, et anda parlamendile õigus nõustuda nõukogu ettepanekuga ühtse valimismenetluse kohta.
At the same time, the Treaty of Maastricht amended Article 138 to give to the Parliament the right of assent to the Council’s proposal for a uniform electoral procedure.
Lisati ka uus artikkel 138a, milles on sätestatud:
It also introduced a new Article 138a which establishes that:
Erakonnad Euroopa tasandil on tähtis integratsioonitegur liidu piires.
Political parties at European level are important as a factor for integration within the Union .
Nad aitavad kaasa eurooplaseks olemise teadvustumisele ning liidu kodanike poliitilise tahte väljendamisele.
They contribute to forming a European awareness and to expressing the political will of the citizens of the Union .
Tony Blairi võit 1997. aasta mais avaldas soodsat mõju valitsustevahelise konverentsi lõppetapile, mis viis Amsterdami lepingu sõlmimiseni.
Tony Blair’s victory in May 1997 had a beneficial effect on the closing stages of the Intergovernmental Conference which led up to the signing of the Treaty of Amsterdam.
Esiteks seati uue lepinguga parlamendiliikmete arvuks 700 (99 kohta Saksamaale ja Prantsusmaale ning Itaaliale ja Ühendkuningriigile võrdselt 87 kohta)
First, the new Treaty capped the size of the Parliament at 700 – with 99 for Germany and 87 each for France, Italy and the United Kingdom.
Artikli 138 lõige 2, hiljem artikli 190 lõige 2. .
Article 138(2), subsequently Article 190(2).
Seejärel lisati uus varjatud klausel:
It then added a new, cryptic clause, as follows:
Käesoleva artikli muutmise korral peab igast liikmesriigist valitavate esindajate arv tagama ühenduseks liitunud riikide rahvaste vajaliku esindatuse.
In the event of amendments to this paragraph, the number of representatives elected in each Member State must ensure appropriate representation of the peoples of the States brought together in the Community.
Kolmandaks lisati Amsterdami lepinguga uus lõik, milles on sätestatud, et parlamendi ametiaeg on viis aastat
Third, the Amsterdam Treaty inserted a new sub-paragraph establishing that the term of office of the Parliament is five years.
Lõige, millest sai artikli 190 lõige 3, üksnes seadustas 1976. aasta akti. .
This, which became Article 190(3), simply codified the 1976 Act.
Neljandaks muudeti uue lepinguga artikli 190 lõiget 4 (endine artikli 138 lõige 3) järgmiselt:
Fourth, the new Treaty amended Article 190(4) (formerly Article 138(3)), as follows:
Euroopa Parlament koostab ettepaneku otsesteks ja üldisteks valimisteks ühtse korra kohaselt kõikides liikmesriikides või kõikidele liikmesriikidele ühistel põhimõtetel
The European Parliament shall draw up a proposal for elections by direct universal suffrage in accordance with a uniform electoral procedure in all Member States or in accordance with principles common to all Member States .
Raportööri rõhutus. .
Rapporteur's emphasis.
Läbivaatamine kajastas parlamendi pragmaatilisemat lähenemisviisi kui on väljendatud De Guchti raportis.
This revision reflected the more pragmatic approach of the Parliament as articulated in the De Gucht Report.
Eelkõige võimaldaks muudatus jätkata Iirimaal üksiku ülekantava hääle süsteemi kasutamist suurima keskmise nimekirja süsteemi asemel.
In particular, the change would allow the Irish to continue to use the Single Transferable Vote (STV) instead of a largest average list system.
Peale selle lisati Amsterdami lepinguga kasulik uus artikli 190 lõige 5:
Lastly, a new Article 190(5) was usefully added by the Treaty of Amsterdam:
Euroopa Parlament sätestab pärast komisjoni arvamuse küsimist ja nõukogu ühehäälsel heakskiidul eeskirjad ja üldtingimused, mis reguleerivad tema liikmete kohustuste täitmist.
The European Parliament shall, after seeking an opinion from the Commission and with the approval of the Council acting unanimously, lay down the regulations and general conditions governing the performance of the duties of its Members.
Anastassopoulose raport
The Anastassopoulos Report
Kohe pärast Amsterdami lepingu allakirjutamist 1997. aastal määras institutsiooniliste küsimuste komisjon parlamendi asepresidendi Georgios Anastassopoulose oma raportööriks seoses valimismenetlusega.
Immediately after the signing of the Treaty of Amsterdam in 1997, the Committee on Institutional Affairs appointed Parliamentary Vice-President Georgios Anastassopoulos as its rapporteur on the electoral procedure.