natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Neljanda aruande andmete kohaselt on ajavahemikus 2000–2006 näha kindlat edu riigisiseses lähenemises.
According to the data contained in the fourth report, the period from 2000 to 2006 has some success stories to show as regards convergence at national level.
Ühtekuuluvuspoliitika raames suurimat rahalist abi saavate riikide – Kreeka, Hispaania, Iirimaa ja Portugali – majanduskasv on tõepoolest olnud muljetavaldav.
The main beneficiaries of cohesion – Greece, Spain, Ireland and Portugal - recorded impressive growth rates.
Alates 2000. aastast on täheldatud kõige kiiremat majanduskasvu riikides, kus SKT elaniku kohta oli ostujõu mõistes kõige madalam, näiteks Kreekas või Portugalis, kus aastatel 2000–2006 moodustas majanduskasv nende SKTst vastavalt 2,8% ja 2%.
Since 2000, the highest rate of growth has been recorded in the countries where per-capita GDP was lowest in terms of purchasing power, Greece and Portugal for instance, with respective growth rates of 2.8% and 2% of their GDP between 2000 and 2006.
Nende piirkondade, mille SKT elaniku kohta on väiksem kui 75% ELi keskmisest, arv langes 78lt 70le.
And the number of regions with a per-capita GDP lower than 75% of the EU average went down from 78 to 70.
Siiski, lähtudes väga madalast SKT tasemest elaniku kohta, täheldatakse uutes liikmesriikides hoolimata nende hoogsast majanduskasvust suuremaid raskusi kui vanades.
Nonetheless, having started from very low per-capita GDP levels, and despite dynamic growth rates, more difficulties are recorded in the new Member States than in the old ones.
Praeguseid majanduskasvu määrasid arvestades näib, et Poolal, aga ka Bulgaarial ja Rumeenial kulub enam kui 15 aastat selleks, et nende SKT elaniku kohta saavutaks 75% EL 27 keskmisest.
On the basis of current growth rates, it looks as if Poland, as well as Bulgaria and Romania, will take more than 15 years to reach a per-capita GDP of 75% of the EU-27 average.
Kui liikmesriikide vaheline lähenemine on viimastel aastatel ilmselgelt edenenud, siis liikmesriikide sisesed arenguerinevused on suurenenud.
While narrowing of gaps between Member States has certainly progressed in recent years, the development gaps within Member States have widened.
Piirkondades ja allpiirkondades täheldatakse ebavõrdsuste teravnemist mitmes aspektis, olgu see siis tööhõive, tootlikkus, tulud, haridustase või innovatsioonisuutlikkus.
The widening of regional and infraregional disparities can be observed in a number of areas, whether in terms of employment, productivity, income, education levels or innovation capacity.
Isegi mõnes kõige enam arenenud piirkonnas on hakatud täheldama väga madalat või isegi negatiivset majanduskasvu määra.
Some of the most developed regions are even beginning to experience very weak, or even negative, growth rates.
Aastatel 1995–2004 langes tootlikkus 29 piirkonnas Itaalias, Prantsusmaal, Hispaanias ja Saksamaal, samas kui tööhõive langes 16 piirkonnas, peamiselt Saksamaa idaosas, Prantsusmaa kirdeosas ja Inglismaa põhjaosas.
It is noted that between 1995 and 2004 productivity has fallen in 29 regions in Italy, France, Spain and Germany, while employment rates have fallen in 16 regions, essentially in the eastern part of Germany, the north-east of France and the north of England.
Maailmakaubanduse survega toime tulemiseks peavad need piirkonnad arendama uuenduslikke ja kõrgtehnoloogiapõhiseid majandussüsteeme.
These regions will have to adapt to the pressures of world trade by developing innovative, high-technology economies.
Just neid piirkondi mõjutavad ka kõige sagedamini demograafilised muutused ja eelkõige rahvastiku vananemine.
Often these regions are also the most affected by demographic change, particularly the ageing of their populations.
Rahvastiku väljavool süvendab majandusprobleeme, sest piirkondlik ostujõud väheneb ja piirkondadest rändab välja eelkõige kvalifitseeritud tööjõud.
Depopulation accentuates economic problems, since regional purchasing power goes down and the qualified workforce emigrates from these regions in large numbers.
Ühtekuuluvuspoliitika peab ELi demograafilise ja territoriaalse tasakaalu säilitamiseks lahendama selle põhiprobleemi.
Cohesion policy must respond to this major challenge so that the demographic and territorial balance of the EU is maintained.
Aruandes tehakse ka huvitav võrdlus peamiste konkurentidega maailmas.
The report also carries out an interesting comparison with the EU’s main global competitors.
Ilmneb, et EL 27s on piirkondlikud ebavõrdsused, mida mõõdetakse SKTs elaniku kohta, palju tuntavamad kui Ameerika Ühendriikides või Jaapanis: kõikides Ühendriikide osariikides ja Jaapani 47st piirkonnast 40s on SKT elaniku kohta ELi keskmisest kõrgem.
From this it emerges that regional disparities, measured in terms of per-capita GDP, are much more marked within the EU-27 than in the United States or Japan: all the states of the USA, and 40 of the 47 regions of Japan, have a per-capita GDP that is higher than the EU average.
See on osaliselt seletatav ELi eripäraga, kus piiratud territooriumil on koos geograafiliselt, kultuuriliselt ja kahe maailmasõja järgse lõhestatuse tõttu ajalooliselt väga erinevad alad.
This is partially explained by the specificity of the EU’s territory, which presents great geographical and cultural diversity within a restricted area, and a historical specificity which is linked to the division of the continent following the two world wars.
Hiinas seevastu moodustab SKT elaniku kohta vaevalt viiendiku ühenduse keskmisest ja Indias kaheksandiku.
In China, on the other hand, per-capita GDP barely reaches one fifth of the Community average, and in India one eighth.
Programmiperioodi 2007–2013 rahaliste vahendite suunamine Lissaboni strateegiasse
Steering 2007-2013 funds towards the Lisbon Strategy
Struktuurifondide uut programmiperioodi 2007–2013 alustati ametlikult 1. jaanuaril 2007, kui Euroopa oli laienenud 27 liikmele.
The new programming of the structural funds for 2007-2013 was officially launched in a Europe enlarged to include 27 Member States on 1 January 2007.
Kuigi eelarve on mahukas (308 miljardit eurot kogu liidu jaoks), nõuavad uute liikmesriikide vajadused suuri investeeringuid, mis toob vanade liikmesriikide jaoks kaasa väiksemad eelarved ning seega rahastamisprioriteetide ümberhindamise.
While the budget is still substantial (308 billion euros for the whole Union), the needs of the new Member States call for major investment, which means, for the old Member States, a refocusing of funding priorities to cope with reduced budgets.
Lisaks integratsioonieesmärkidele edendatakse programmitöö perioodil 2007–2013 selgelt innovatsiooni- ja konkurentsivõimepoliitikat, kuna Euroopa Liit on avaldanud soovi jõuda järele suurriikidele nagu Ameerika Ühendriigid ja Jaapan ning pühendada 3% SKTst teadus- ja arendustegevusele.
Above and beyond integration objectives, the 2007-2013 programming is firmly centred around the promotion of innovation and competitiveness policies, the European Union having declared its desire to catch up with the other great powers (the United States and Japan) and to devote 3% of its GDP to research and development.
Neljas ühtekuuluvusaruanne näitab, et teadus- ja arendustegevusse investeeritakse oluliselt erineval määral: kui 27 piirkonda ületavad Barcelonas seatud eesmärgi kulutada üle 3% SKTst teadus- ja arendustegevusele, siis enam kui 100 piirkonnas ei küündi teadus- ja arendustegevuse kulud isegi 1% tasemele.
The 4 th cohesion report shows up enormous disparities in research and development investment: while 27 regions exceeded the Barcelona objective of spending more than 3% of GDP on research and development, in more than 100 regions expenditure on research and development did not even reach the level of 1%.
Tuleb ühtlasi märkida, et kuigi teadus- ja arendustegevus koondub eelkõige suurlinnadesse, on mõne heade tulemusnäitajatega ja suurema linnastuta piirkonna puhul näha, et teadus- ja arendusinvesteeringute ja tööhõive kõrge tase ei ole tingimata seotud rahvastiku suurel määral linnadesse koondumisega.
We also note that research and development activities are concentrated mainly in the metropolises, although some high‑performing regions without major cities show that a high level of investment and employment in research and development does not necessarily go hand in hand with a major urban population concentration.
Läbi vaadatud Lissaboni strateegiasse võeti seega vahendite eriotstarbeks määramise süsteem, et suunata rahalisi vahendeid selle ettevõtmisega seotud kuludesse.
In the framework of the revised Lisbon Strategy, an earmarking system has therefore been introduced in order to steer appropriations towards expenditure in this area.
Lähtudes laekunud tegevuskavadest, märgitakse aruandes, et keskmiselt 64% lähenemiseesmärgi vahenditest ja 80% konkurentsivõime tõstmiseks mõeldud vahenditest eraldatakse Lissaboni strateegia kuludega seotud investeeringutele, mis tähendab umbes 210 miljardi euro suurust summat ehk 55 miljardit eurot rohkem kui eelmisel perioodil.
On the basis of the operational programmes already received, the report indicates that on average 64% of convergence objective resources and 80% of competitiveness objective resources will be allocated to investment in Lisbon objectives, which corresponds to some 210 billion euros, representing 55 billion euros more than in the previous period.
Ei ole kahtlust, et ühtekuuluvuspoliitika annab tõelise tõuke piirkonna konkurentsivõimele ja majanduskasvule, eelkõige avaliku ja erasektori partnerluse, tööhõive alal territoriaalse koostoime, innovatsiooni- ja teadustegevuse arendamise teel, kus VKEd saavad teha hõlpsasti koostööd kohalike ülikoolide ja arengustruktuuridega.
There is no doubt that the cohesion policy has a real leverage effect on the competitiveness and growth of an area, with, inter alia, the development of public-private partnerships and territorial synergies in favour of employment, innovation and research, within which SMEs can easily cooperate with universities and local development structures.
Ent kui ühtekuuluvuspoliitika peab andma panuse innovatsiooni- ja teadustegevuse rahastamisse Lissaboni strateegia raames, siis on territooriumide tasakaalustatud arengu tagamiseks vaja paindlikku lähenemisviisi vahendite paigutamisel.
But, while cohesion policy must make its contribution to innovation and research in the framework of the Lisbon Strategy, a flexible approach to earmarking funds is needed in order to ensure balanced development of territories.
Sest ühtekuuluvuspoliitika käsitamine Lissaboni strateegia rahastamisvahendina ei võimaldaks saavutada ei ühtekuuluvuspoliitika eesmärke ega Lissaboni eesmärke.
This because to regard cohesion policy as a financial instrument of the Lisbon Strategy would mean that neither the objectives of cohesion policy nor those of the Lisbon Strategy were achieved.
Ühtekuuluvuspoliitikat ei saa käsitada pelgalt teiste sektoripõhiste poliitikavaldkondade eesmärkide saavutamise vahendina, kuna see on ühenduse jaoks omaette poliitika, millel on suur lisandväärtus Euroopa tasandil – ühtekuuluvus.
Cohesion policy cannot be seen as a mere tool for achieving the objectives of other sectoral policies; rather, it is a Community policy of high European added value with its own raison d’être – cohesion.
Arvestades vahekokkuvõtte käigus selgunud kesiseid tulemusi, aga ka asjaolu, et ühtekuuluvuspoliitika sõltub suuresti 27 liikmest koosneva Euroopa eelarvepiirangutest, ei ole selle esmane eesmärk saavutada ELis maailma kõige konkurentsivõimelisem teadmuspõhine majandus.
Given the weak results brought to light by the mid-term review, but also because it is subjected to serious constraints under the European budget in a Europe of 27, the cohesion policy does not have as its first objective the goal of making Europe the most competitive knowledge-based economy in the world.
See on üks põhjusi, miks ei saa struktuuripoliitika valdkondi vaadelda teemade kaupa eraldatult, vaid need peavad moodustama osa terviklikust lähenemisviisist, kuhu kuuluvad ka liidu teised poliitikavaldkonnad ja liikmesriikide poliitika.
This is one of the reasons why structural policies must not be situated within a perspective that is compartmentalised by topic, but rather within an approach that is integrated with the other policies of the Union and the public policies pursued by the Member States.
Territoriaalse tegevuskava ja Leipzigi harta vastuvõtmine Leipzigis 24. ja 25. mail 2007 toimunud ministrite kohtumisel on oluline samm tervikliku lähenemisviisi edendamiseks.
The adoption of the European Territorial Agenda (ETA) and the Leipzig Charter on Sustainable European Cities at the ministerial meeting in Leipzig on 24 and 25 May 2007 was an important step in promoting the integrated approach.
Soovitavalt peaks nimetatud dokumentides sisalduvad eesmärgid koondama eraldi tegevuskavasse, et võtta territoriaalset mõõdet paremini arvesse kogu avaliku sektori, ühenduse ja liikmesriikide poliitikas.
Their objectives should be achieved through the adoption of a programme of concrete action and implementation, such that the territorial dimension will be better integrated into all public policies, both Community and national.
Territoriaalse ühtekuuluvuse kursil püsimine
Continuing to steer towards territorial cohesion
Ühtekuuluvuspoliitika põhieesmärk peab olema territoriaalne ühtekuuluvus, see ei või keskenduda (nagu eeldab rahaliste vahendite range suunamine) piirkondadele, kus tootlikkuse ja tööhõive kasvu potentsiaal on kõige suurem, sest nii võivad piiratud kasvupotentsiaaliga, ent samas lähenemiseesmärgi raames enam mitte abikõlblikud piirkonnad kõrvale jääda.
Cohesion policy must concentrate on the fundamental objective of territorial cohesion, and cannot be centred (as it would be if appropriations were strictly earmarked) on the regions with the greatest potential for rising productivity and employment, which would risk marginalising regions with a limited potential for growth but not, on the other hand, eligible for the convergence objective.
Neljandas aruandes antakse ülevaade territoriaalse ühtekuuluvuse seisust 27 liikmest koosnevas ELis ja täheldatakse majandustegevuse olulist koondumist pealinnadesse.
The fourth report gives a snapshot of territorial cohesion in the EU of 27, and notes a strong concentration of economic activity in the capitals.
Nii andsid 2004. aastal pealinnad ja nende lähiümbrus keskmiselt 32% oma riigi SKTst, samas kui seal elab 22% riigi rahvastikust.
In 2004, for example, the capital-city regions generated an average of 32% of their countries’ GDP, while representing 22% of the population.
See nähtus on kõige hullem ja omab süvenemistendentsi uutes liikmesriikides.
This is a very noticeable phenomenon, and is most marked in the new Member States.
Aruandes analüüsitakse kohaliku tasandi territoriaalseid arenguid, kus linnastumise kiirenemine häirib demograafilist tasakaalu, tekitades tugevat valglinnastumist Euroopa linnades ja maapiirkondade rahvaarvu kahanemist.
The report analyses territorial developments at local level, where the acceleration of urbanisation is upsetting demographic balances, with a strong tendency to suburbanisation in Europe’s cities and to depopulation of rural areas.
Kui avaliku sektori tegevuspõhimõtted ei muutu, siis taoline territoriaalne ebavõrdsus tulevikus üha süveneb.
If public policies remain unchanged, these territorial disparities can only become still more marked in the future.
Euroopa asulaplaneerimise vaatlusvõrgustiku uuring „Territooriumi väljavaated"
The ESPON report ‘Scenarios on the Territorial Future of Europe (Territorial Futures)’
Uuring võimaldab võrrelda kahte territoriaalse arengu mudelit pikas perspektiivis.
It compares two long-term territorial development scenarios.
Esimene neist, milles juhindutakse ainult konkurentsivõimelisusest, võimaldaks saavutada kõige suuremat majanduskasvu ja uute tehnoloogiate kasutuselevõttu, mis tooks aga kaasa suuremad keskkonna- ja sotsiaalsed kulud, mis võivad ajapikku hakata majanduslike ja sotsiaalsete saavutuste vastu töötama.
One of the scenarios, which is geared to competitiveness alone, would be likely to engender stronger economic growth and the emergence of new technologies, but would bring with it higher environmental and social costs that would, in the long term, have unfavourable economic and social effects.
Seevastu ühtekuuluvusele suunatud mudel on piirkondade atraktiivsuse arendamise ning suurlinnadesse ja nende lähiümbrusse koondumise seisukohast hajutatum.
On the other hand, a scenario geared towards cohesion gives rise to a more diffuse model as far as the attraction and polarisation potentials of metropolitan areas are concerned.
Paljud heade tulemusnäitajatega integratsioonialad võivad esile kerkida samahästi Euroopa südames kui ka lähematel või kaugematel äärealadel.
Several high-performing zones of integration could emerge, both in the heart of Europe and in the more outlying regions.
Asjaomase detsentraliseeritud arengumudeliga kaasneb küll esimese mudeliga võrreldes väiksem, kuid geograafiliselt paremini jagunev majanduskasv, mille puhul välditakse rahvastikukonfliktide ning sotsiaalse ja keskkonnasurve koondumist piiratud alale.
This polycentric-development model, while yielding weaker economic growth than the first scenario, is better distributed geographically, thus avoiding a polarisation within a restricted area of population conflicts and social and environmental pressures.
Sellepärast ongi oluline suunata kulusid veelgi tõhusamalt kõikide territooriumide atraktiivsuse struktureerimise projektidesse.
It is for this reason that expenditure needs to be steered even more effectively towards projects geared towards enhancing the attractiveness of all territories.
Ei tohi unustada, et konkurentsivõime seisukohast on Euroopa suureks eeliseks just mitmekesisus.
We must not forget that one of Europe’s great advantages in terms of competitiveness is its diversity.
Tasakaalustatud ja jätkusuutlikus arengus, milles arvestatakse nõuetekohaselt kindlaks tehtud territoriaalsete vajadustega, ei saa seda arvestamata jätta.
Balanced, sustainable development which takes account of properly identified territorial needs must not ignore this fact.
Liidu regionaalpoliitikat tuleb seega teha tihedas partnerluses piirkondliku tasandi osalejatega ning kooskõlastatult Euroopa Liidu ja riikide endi poliitikavaldkondadega.
The Union’s regional policy must therefore be pursued in close partnership with the regional players and in coordination with other national and European policies.
Selleks tuleks kontrollida, kas komisjoni loodud struktuur: ühenduse strateegilised suunised – riiklik strateegiline raamistik – tegevuskavad – on parem viis tegeliku mitmetasandilise valitsemissüsteemi tagamiseks ja territoriaalsete vajaduste korrektseks kindlaksmääramiseks.
In this context, it would be useful to see whether the architecture put in place by the Commission: Community strategic guidelines – national strategic framework of reference – operational programmes – represents the best possible way to achieve genuinely multi-level governance and proper identification of territorial needs.
ELi uued territoriaalsed väljakutsed ja eelarve
New territorial challenges and the EU budget
Neljandast aruandest on näha, et ELis on piirkondlikud ja piirkondadevahelised ebavõrdsused palju tuntavamad kui Ameerika Ühendriikides või Jaapanis.
The fourth report demonstrates that regional and interregional disparities are much more marked in the EU than in the United States or Japan.
12 uue liikmesriigi peaaegu üheaegne lisandumine tekitas statistikas küll mõningast segadust, kuid toime tuleb tulla suurte territoriaalsete väljakutsetega, olgu siis tegemist majandus- ja tehnoloogiaarenguga, eluks vajaliku kättesaadavusega või elukvaliteediga.
Even though the virtually simultaneous arrival of 12 new Member States caused some turmoil in the statistics, there is no doubt that the territorial challenges to be met are formidable, whether in terms of economic and technological development, accessibility or quality of life.
Sellele lisanduvad uued probleemid, mis lähiaastail süvenevad: linnade kasv, mis tekitab liiklusummikuid ja linnades sotsiaal-kultuurilise integreerimise küsimusi; demograafiline muutus, mis väljendub eelkõige rahvastiku vananemises; rändevood; jätkuv globaliseerumine ja kasvav nõudlus põllumajandustoodete järele; kliimamuutus, mis väljendub mõnede piirkondade suuremas haavatavuses loodusõnnetuste suhtes, ja energiahinnatõus.
Into this situation have come new factors, which will loom larger still in the years to come: urban concentration, bringing problems of congestion and issues of sociocultural integration in the cities; changing demographics, taking the form above all of an ageing population; migratory movements; continuing globalisation and increasing demand for agricultural products; climate change, leading to greater vulnerability to natural disasters for some regions, as well as rising energy prices.
Need uued väljakutsed lisavad territoriaalsesse arengusse uue mõõtme, mistõttu on hädavajalik jätkata struktuuripoliitikat ka pärast 2013. aastat.
These new challenges bring a new dimension to territorial development, making it essential that structural policies are maintained after 2013.
Seega on oluline mitte keskenduda üksnes uutele liikmesriikidele, kuivõrd asjaomased väljakutsed on väga olulised ka EL 15 liikmesriikide jaoks ja nõuavad Lissaboni strateegias võetust ulatuslikumat lähenemisviisi.
It is necessary, therefore, not to focus exclusively on the new Member States, since these challenges are also very important for the EU of 15 and call for a broader approach than that of the Lisbon Strategy.
Lisaks tõendavad neljanda aruande järeldused ühtekuuluvuspoliitika tulevikuväljakutsete kohta, et, lisaks SKTle elaniku kohta tuleb tingimata välja töötada uued näitajad, mis kajastavad paremini iga piirkonna territooriumide tegelikkust ja ühtekuuluvuse määra kohapeal.
Furthermore, the fourth report’s conclusions on future challenges to be faced by cohesion policy prove that new indicators supplementing per-capita GDP must be devised, which will be better able to depict the territorial realities of each region and the degree of cohesion already in existence on the ground.
Ülitähtis on lülitada nimetatud uued probleemid struktuuripoliitikasse ja eraldada selle raames vajalikud vahendid, sest territoriaalse ühtekuuluvuse tase hakkab üha enam sõltuma struktuuripoliitika territoriaalsest mõjust ja sellest, mil moel viib struktuuripoliitikat ellu avalik sektor.
It is essential that the structural policies should incorporate the new factors and allocate the necessary resources to them, since the level of territorial cohesion will depend increasingly on their territorial impact and on the way in which they are taken into account by public policy.
On huvitav märkida selliste riikide nagu Hiina ja Venemaa uut ja kasvavat tähelepanu ELi ühtekuuluvuspoliitika kui tasakaalustatud regionaalarengu tagamise vahendi suhtes.
It is interesting to note the new and growing attention being shown by countries such as China and Russia to the EU’s cohesion policy as a means of achieving balanced regional development.
Ühtekuuluvuspoliitika kulud moodustavad praegu umbes kolmandiku ELi eelarve kuludest ja 2008. aastal saab sellest kõige olulisem eelarvepunkt.
The cohesion policy currently accounts for about one third of expenditure within the EU budget and, in 2008, it will become the largest item of budgetary expenditure.
Hoolimata laienemisest ja uutest territoriaalsetest väljakutsetest väheneb ühtekuuluvuspoliitikale eraldatavate vahendite maht liidu SKT suhtes.
Nonetheless, despite enlargement and the new territorial challenges, the volume of funds is decreasing in relation to the EU’s GDP.
Komisjoni hinnangul moodustavad ühtekuuluvusega seotud kulud 2013. aastal vaid 0,35% SKTst, mis on 1990ndate aastate alguse tase.
According to the Commission’s estimates, by 2013 the expenditure linked to cohesion will represent only 0.35% of GDP, which would correspond to the level at the beginning of the 1990s.