natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Praegu toimuvad ikka veel arutelud sundravi üle; mõnikord on ravi lõpetamise või sundraviga seotud otsused väärad; hooldekodudes tuleb ette patsientide väärkohtlemist; rohkesti toimub vaidlusi patsientide, perekondade ja kogukondade lahkarvamusi tekitavate ja vastuollu minevate õiguste üle.
We still have debates about compulsory treatment; discharge or sectioning decisions are sometimes unsound; patient abuse is from time to time exposed in residential care; arguments abound on vexed and conflicting rights of patients, families and communities.
Ent üldjoontes on vähem lukke ja riive, patsientidele antakse rohkem valikuvõimalust ja arvestatakse nende nõusolekuga, ning patsientide kodanikuõiguste rikkumise vältimiseks eksisteerib rohkem juriidilisi kontrolli- ja tasakaalustamismehhanisme.
But by and large we have fewer locks and bolts, more patient choice and consent, legal checks and balances to see the patient’s civil rights are not abused.
Siiski elame vähemalt ühes mõttes pimedas ajastus – häbistamine.
Yet we still live in the dark age in at least one respect – stigma.
Vaimuhaiguse all kannatamine on piisavalt raske, et sellele mitte lisada tõrjutusest ja häbistamisest tulenevat lisakoormust ja kannatusi.
Living with mental illness is tough enough, without the added burden and pain of rejection and stigmatisation.
Kutsudes komisjoni üles arendama rohelist raamatut edasi vaimse tervise õiguslikuks raamistikuks, peame rajama selle poliitika vaimseid häireid puudutavatele faktidele ja Lissaboni tegevuskava nõudele suurendada teadlikkust vaimsesse tervisesse investeerimise osas.
In calling for the Commission to develop its Green Paper into a Framework for Mental Health we need to base such a policy on the facts about mental disorder and the Lisbon Agenda imperative for an increased recognition of the value of investment in mental wellbeing.
Meie poliitika aluseks on faktid:
Underlying our policy are the facts:
· vaimuhäired, millest levinuim on unipolaarne depressioon, on kõige kiiremini kasvava levikuga terviserisk,
· Mental disorders are the fastest growing health burden with unipolar depression the leading disorder.
· maailmas kannatab 450 miljonit inimest neuroloogilise või vaimuhäire all,
· 450 million people in our world live with a neurological or mental disorder.
· iga neljas inimene puutub selle probleemiga oma eluajal kokku,
· 1 in 4 of us will be affected in our lifetime.
· 121 miljonit inimest – igal aastal kolm inimest sajast – kannatab depressiooni all,
· 121 million of us have Depression – 3 in every 100 of us every year.
· neuropsühhiaatrilised häired põhjustavad ühe kolmandiku puuetest, 15% patsientidele tehtavatest kulutustest, peaaegu veerandi ravimitele tehtavatest kulutustest ning poole sotsiaaltöötajate töökoormusest, ainuüksi Ühendkuningriigis kaotatakse nende tõttu üle 90 miljoni tööpäeva,
· Neuropsychiatric disorders are responsible for one third of disabilities, 15% of in-patient costs, nearly a quarter of drugs costs, half the caseload of social workers; and, in the United Kingdom alone, over 90 million days lost at work each year.
· inimesed elavad kauem ja kokkuvõttes tervislikumalt, kuid vanadusaastatel muutub üha suurem hulk neist kehalt ja vaimult nõrgaks,
· People are living longer and, on the whole healthier, lives, but in their later years a growing number of them become frail of body and mind.
· lapse, täiskasvanu või eaka sugulase hooldajaid ei ole aidatud kohaneda vaimse tervise häiretega inimestele mõeldud uue kogukonnahooldusega,
· Carers, of a child, an adult or an elderly relative, have not been helped to adapt to the new community care of people with mental health problems.
· tegelikult on uimastisõltuvus, kuritegevus, joomarlus, õnnetused, koolist puudumine, vandalism, raskestikasvatatavad õpilased, kodutus ja mitmed muud ühiskonna "probleemid” seotud vaimse tervise häiretega.
· Drug addiction and crime, drunkenness, accidents, absenteeism, vandalism, disruptive pupils, rough sleepers, and many of society’s “problems” in fact link to mental health problems.
Kui me ei investeeri õigesse teenuste valikusse – patsiendihooldus, esmane hooldus, pikaajaline hooldus, järelevalve, keskmise tasemega järelevalve, päevahooldus, hooldamine kodus ning koolitatud töötajad kõigis neis valdkondades – ei saa me ravida, hooldada ega rehabiliteerida praeguseid haigeid.
If we do not invest in the right range of services – in-patient, acute, long-stay, secure, medium secure, day-care, domiciliary care and the trained staff for each – we shall not cure, care for or rehabilitate those who are ill now.
Kui me ei investeeri oma kodanike vaimsesse tervisesse, jätkab nii arvude kui ka maksumuse skaala kiiret tõusmist.
If we do not invest in a mentally healthy life for our citizens, then the graph will continue rapidly to climb, in numbers and in cost.
Kui me ei investeeri vaimse tervise ja vaimsete häirete uurimisse, jäävad eelarved haletsusväärselt väikeseks ja häbistamine ning eelarvamused jätkavad vohamist.
If we do not invest in bringing understanding about mental health and mental disorders, then budgets will remain pitiful and stigma and prejudice will be rampant.
Patsiendid ja teenusekasutajad on õigusega liikumas tähelepanu keskpunkti.
Patients and Service Users are steadily and rightly moving centre-stage.
Neid teavitatakse tulevikus rohkem, neid kaasatakse neid puudutavate otsuste langetamisse ja nad kasutavad oma uusi õigusi aeglastest teenustest ringiga möödumiseks ja muutuste mõjutamiseks.
They will be better informed, be more involved in decisions affecting them and will use their new rights to bypass sluggish services and effect change.
Neid tuleb näha kui partnereid omaenda ravi läbiviimisel, aga ka teenuste kavandamisel.
They need to be seen as partners in their own treatment plans but also in service planning.
Tervishoiutöötajad peavad tegema seda, mida parimad töötajad enamikus tervishoiuvaldkondades teevad – enne otsuste langetamist selgitama ja nõu pidama.
Health professionals need to do what the best do in most areas of healthcare - explain and consult before decisions are taken.
Sellisel juhul ei austa patsiendid pelgalt tervishoiutöötajate professionaalset hinnangut, vaid mõistavad võib-olla ka veidi paremini, mis oli valesti, ja muretsevad veidi vähem nendega tehtava üle.
Then the patient will not just respect their professional judgement but would also, perhaps, understand a little more what was wrong and be a little less apprehensive about what was being done to them.
Inimõiguste vaatenurgast on see õige; samuti soodustab see ravi- ja hooldusprogrammi tulemuslikkust.
That is right in human rights terms; it also makes for better compliance with and outcome from the treatment and care programme.
Toimunud on kiire liikumine isoleeritud institutsionaalselt ravilt ühiskondlike teenuste suunas.
There has been a steady move from remote institution care to community services.
Seda on kohaldatud pikaajaliste ja mõnikord ka raskete häiretega inimestele ja vaimupuudega inimestele.
This has applied to people with long-term and sometimes severe disorders and people with learning disability.
Selleks, et need teenused oleksid edukad, vajavad need asjakohaseid ressursse ja multidistsiplinaarset meeskonnatööd.
To be successful such services need adequate resources and multi-disciplinary teamwork.
Samuti peavad need avalikkust veenma, et sellised meetodid on kasulikud nii patsientidele kui ka kogukondadele.
They also need to convince the public that such methods work for both patients and communities.
Sünged meediakajastused patsientidest, kes vabastatakse raviasutusest ja põhjustavad kahju endale või teistele, võivad muuta olematuks inimlikuma süsteemi nimel töötatud aastad ja näitavad, kui oluline on asjakohane kontroll ja tasakaalustamine.
Lurid media stories of patients being discharged and causing harm to themselves or others can undo years of work towards a more humane system and show how crucial proper checks and balances are.
Samuti võib seda teha avalikkuse ebakindlus selles osas, kas tänaval “veidralt” käituvale inimesele kohaldatakse asjakohast järelevalvet.
So can public uncertainty as to whether someone who may be behaving “oddly” in the street is being adequately supervised.
Meie vaimse tervise ravisüsteemis on viis peamist viga:
There are five key flaws in our mental health system:
· ühiskondlike teenuste ebakohasus;
· the inadequacy of community services;
· võimetus kuulata teenusekasutajaid ja nende hooldajaid;
· the failure to listen to service users and their carers;
· erinevate asutuste suutmatus või soovimatus koostööd teha;
· the inability or unwillingness of different agencies to work together;
· tõsine alarahastamine;
· serious underfunding;
· ning vaimse tervise poliitika edendamise poliitika, mis enamikus riikides paistab silma oma peaaegu täieliku puudumisega.
· and a policy for mental health promotion that is in most countries notrable by its almost complete absence.
Vaimse tervise häiretega inimesed vajavad, et üks organisatsioon tagaks neile kontakti, juurdepääsu meditsiinilisele hooldusele, majutusele ja muudele sotsiaalhooldusega soetud vajadustele, sissetulekule, juriidilistele teenustele ja rehabilitatsioonile.
Someone with mental health problems needs a one-stop shop with one organisation ensuring contact, access to medical care, housing and other social care needs, income, legal services and rehabilitation.
Teisisõnu on vaja ühtainsat hooldusasutust kõigi patsiendi vajaduste rahuldamiseks, usaldusväärset sõpra, kes tunneks teenust osutavaid organisatsioone.
In other words, a single purchasing agency for all the person’s needs and a trusted friend who knew his or her way around the provider organisations.
Sellega peavad kaasnema arstide, terapeutide ja põetajate, teadlaste, haiglate, kliinikute ja kogukondlike töörühmade juhtide oskused ja pühendumine ning patisentide huve esindavate VVOde toetus.
That must go hand in hand with the skills and dedication of doctors, therapists and nurses, research scientists, managers of hospitals, clinics and community teams and the support of advocacy NGOs.
Ent kui inimene on haige või haigusest toibumas, vajab ta kodu turvalisust, mitte paneelmajade isoleeritust, vaid elu kogukonnas, kus elukeskkond on osa toetusest ja stabiilsusest, mida inimene vajab.
But, if one is ill or recovering from illness, one needs the security of a home, not in the isolation of high-rise flats on run down estates, but in communities where the living environment will be part of the support and stability one needs.
Inimene vajab juurdepääsu tegevustele, mis aitavad tal taastuda, ning perekonna ja naabrite toetust.
One needs access to activities that will aid recovery, support from family and neighbours.
See kõik on sama oluline kui ravimi- või teraapiakuurid, kuid sellise ulatusega toetuse korraldamine võib vähemalt praegu olla väljaspool meie võimeid.
All these are just as important as medication or therapy sessions but organising that range of support may be beyond one, at least for the time being.
Seega vajavad paljud meist sellist valgustatud hooldust.
So many of us are going to need this enlightened care.
Teaduse ja ühiskonna areng on loonud vaimse tervise ja sotsiaalhoolduse jaoks uusi väljakutseid ja põhjustanud kulutusi.
Scientific and societal advances have brought new challenges and new costs in mental health and social care.
Parema tervisega ja pikemaealine elanikkond tähendab äärmiselt sõltuvaid vanadusaastaid, millega kaasneb sageli nii vaimne kui ka füüsiline nõrkus; elustiili, hariduse ja tööga seotud pinged, muutused perekonna struktuuris, isoleeritus ning elanike sunnitud liikumine võivad kõik põhjustada vaimse tervise häireid – psühhoose ja neuroose, mis on sageli seotud sõltuvusega; uued ravimid, teraapiad ja raviviisid põhjustavad suuremaid kulutusi; kulutused kaasnevad uute voodikohtade, hooldekodude, päevakodude ja kogukondlike töörühmadega.
A healthier longer living population means later years of high dependency, often with mental as well as physical frailty; lifestyle, education and work pressures, changes in family structures, isolation, forced population movements, can all trigger mental health problems –psychoses, neuroses and often with an addiction link; new drugs, therapies and treatments have come at an escalating cost; new costs accompany new beds, centres, day care and community teams.
Ning poliitikamuudatused selles osas, kus ja millal ravimine ja hooldamine peab toimuma, on sageli lisanud ebakindlust tavapärastele probleemidele, mis tulenevad teadmiste ja ressursside puudumisest ning põhjustavad koos nendega eelarvamusi ja on häbistamise kasvulavaks.
And policy changes on where and when to treat and care have often added uncertainty to the standard problems of lack of understanding and inadequate resources, together leading to prejudice and the breeding grounds of stigma.
Põhiküsimus on, kuidas tõmmata vaimsele tervisele rohkem poliitilist tähelepanu ja seejärel rahalisi vahendeid.
The crucial question is how to divert more political attention and then financial resources to mental health.
Tegelikkuses jõuab vaimne tervis poliitikute ja avalikkuse teadvusesse vaid kriisi korral.
Mental Health really only penetrates the political and public mind, when there is a crisis.
Ühendkuningriigis saime raha algatuste ja reformide osas pärast seda, kui üks mees hüppas Londoni loomaaias lõvipuuri ja teine pussitas metroos võhivõõrast, rohkem kui kunagi varem, kuna kolleegid valitsuses nägid vajadust midagi ette võtta ning kuna press, parlament, avalikkus ja VVOd seda häälekalt nõudsid.
In the UK we achieved more progress on mental health, in terms of cash, initiatives and reforms, when one man jumped into the lion’s den at London Zoo and another stabbed a stranger on the Underground, than at any other time, because Colleagues across Government saw the need to do something and Press, Parliament, Public and NGOs clamoured for it.
Ent sellel oli oma hind – avalikkuse usaldus vähenes ja häbistamine suurenes.
But it was at a price – the price of lowered public confidence and increased stigma.
Vaimse tervise edendamine ei saa niimoodi kasu isegi negatiivsetest lugudest.
Mental Health promotion does not even benefit in that way from negative stories.
Valitsused, poliitikud ja isegi tervishoiuteenuste planeerijad teavad vaimse tervise edendamisest vähe.
There is little understanding by governments, politicians or even health service planners of mental health promotion.
Peamiseks põhjuseks on, et neil pole aimugi, mida see tähendab või miks nad sellest huvituma peaksid.
The main reason is they have no idea what it is about or why they should be interested.
Vaimset tervist pidurdab neli tõsist tegurit.
Mental Health suffers from a quadruple whammy.
Valitsusele ja tervishoiuteenuste planeerijatele puudub igasugune avalik, ametialane ja meediasurve rohkem tegutseda, rohkem kulutada, rohkem saavutada.
There is no constant public, professional and media pressure on government and health service managers to do more, spend more, achieve more.
Erinevalt südamehaigustest, AIDSist või vähist teatakse vähe, mida saab teha vaimsete häiretega inimeste hoolduseks, ravimiseks ja rehabilitatsiooniks.
Unlike heart disease or AIDS or cancer, there is little understanding of what can be done to treat, cure and rehabilitate.
Veelgi vähem teatakse, mida saab teha vaimuhaiguste ennetamiseks ja vaimse tervise edendamiseks.
There is even less understanding of what can be done to prevent mental illness and promote mental health.
Ning leidub vähe tulemuslikkuse uuringuid, mida tervishoiuministeeriumid ja haiglajuhid, veel vähem avalikkus ja poliitikud mõista suudaksid.
And there are few outcome measurements that Health Departments and Managers, much less public and politicians, can understand.
Valitsused, tööandjad, ametiühingud, koolid, kõrgkoolid, kohalikud omavalitsused ja kogukonnad, pered ja üksikisikud vajavad abi, et mõista, millist rolli nad võivad vaimse tervise tagamisel ja sellest tulenevalt vaimse tervise häirete ennetamisel, vähendamisel või leevendamisel mängida.
Governments, employers, trade unions, schools, colleges, local councils and communities, families and individuals all need to be helped to understand the role they can play in ensuring mental wellbeing and so prevent, reduce or mitigate mental health problems.
Meie kui poliitikakujundajate ülesanne on mõista, mida tähendab vaimse tervise häire all kannatamine.
Our challenge as policymakers is to understand what it means to have a mental health problem.
See tähendab peaaegu kindlasti, et inimest sildistatakse, patroniseeritakse, põlatakse, kardetakse ja suuremal või vähemal määral eraldatakse – nii ühiskonnas, perekonnas, töökohal, mänguväljakul kui isegi meie tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteemis.
It almost certainly means that one is labelled, patronised, despised, feared and, to a greater or lesser extent, segregated – in society, within our family, at work, at play and even within our health and social services.
Väärastunud tõsiasi on, et inimene võib peituda, kuid ei saa põgeneda; ta ei saa tegutseda; ta ei saa ühiskonna arengule nii palju kaasa aidata, kui ta sooviks; ta ei saa elada täisväärtuslikku ja rahuldavat elu.
In a perverse reversal, one can hide but one cannot run; one cannot perform; one cannot contribute to society as one would wish; one cannot lead full and fulfilling lives as one would want.
Seega peame me täitma oma kohustust poliitikakujundajatena.
Then we have to accept our policymaking responsibilities.
Teenus, mis ei pälvi ametialast, avalikku ja poliitilist toetust, reedab patsiente ja nende peresid kahekordselt.
A service, which does not gain professional, public and political support, fails patients and their families doubly.
See ei võimalda asjakohast ravi ega hooldust, tingib avalikkuse usalduse vähenemist ja süvendab häbistamist.
It fails to treat and care adequately and it prompts a downward spiral of public confidence and so reinforces stigma.
Me peame harima ja teavitama, nii et me saaksime murda avalikus arvamuses, meediakajastustes ja valitsuse prioriteetides valitsevad eelarvamused.
We need to educate and inform, so that we can break the vicious vein of prejudice that runs through public attitudes, media coverage and government priorities.
Me peame kuulama ning teenusekasutajatelt õppima ning nägema ja kaasama neid kui partnereid, mitte vaid patsiente.
We need to listen and learn from service users and see and involve them as partners and not just patients.
Me peame vaatama enda ja oma ühiskonna sisse ning teadvustama, et me võimaldame institutsionaliseeritud häbistamisel nakatada oma poliitilist, sotsiaalset ja tervishoiusüsteemi.
We need to look within ourselves and within our society and acknowledge that we allow an institutionalised stigmatisation to infect our political, social and health systems.
Meie eesmärgiks peab olema veenda avalikkust seda uskuma ning veenda komisjoni ja liikmesriike tegutsema.
Our twin aims must be to convince the public to believe and to convince Commission and Member States to act.
Kui avalikkus usub, avaldavad nad Euroopa Liidule survet tegutsemiseks.
If the public believe, they will put pressure on the European Union to act.
Kui Euroopa Liit tegutseb, muudab see avalikkuse usu võimalikuks.
If the European Union acts, they will make public belief possible.
Me peame vaatama vaimse tervise häiretega inimestele silma.
We need to look into the eyes of people with mental health problems.
Seda tehes näeme tagasi peegeldatuna emotsioonide ja mõtete segadikku.
When we do, we see reflected back the confusion of emotions and thoughts.
Me näeme hirmu ja muret.
We see the fear and worry.
Me näeme pettumuse ja ahastuse pisaraid.
We see the tears of frustration and despair.
Ent me näeme ka lootust – lootust, et me kuulame; et me mõistame; et me hoolime; et me tegutseme; et me saame aidata.
But we also see the hope – the hope that we will listen; that we will understand; that we will care; that we will act; that we can help.
ARVAMUS Esitaja: tööhõive- ja sotsiaalkomisjon
OPINION of the Committee on Employment and Social Affairs
Elanikkonna vaimse tervise parandamine: Euroopa Liidu vaimse tervise strateegia väljatöötamine
on improving the mental health of the population: towards a strategy on mental health for the European Union
4. soovitab, et iga vaimse tervise valdkonnaga seotud strateegia peaks arvesse võtma uuritava elanikkonna sotsiaal-majanduslikke ja kultuurilisi erinevusi;
Recommends that every strategy in the field of mental health should take into account the socio-economic and cultural differences of the population under study;
6. tervitab ühiskondlikke algatusi sotsiaalpoliitika ja tööhõivepoliitika raames, et soodustada vaimselt haigete inimeste mittediskrimineerivat kohtlemist, vaimsete puuetega inimeste sotsiaalset integreerumist ja stressi vältimist töökohas;
Welcomes the social initiatives within social policy and employment policy to promote the non-discriminatory treatment of individuals with mental ill health, the social integration of individuals with mental disabilities, and the prevention of stress in the workplace;
10. on seisukohal, et head töötingimused aitavad hoida vaimset tervist ning seega peaks ettevõtetel olema strateegiad toetamaks töötajaid, kellel võivad tekkida või on juba tekkinud vaimsed häired;
Considers that good working conditions contribute to mental health and that therefore companies should have policies in place to support workers who may develop or already suffer from mental ill health;
17. rõhutab tööandjate tähtsat rolli vaimsete häirete kogemusega inimeste töölevõtmisel ja teenistuses hoidmisel ning ELi rolli võitlemisel häbistamise ja diskrimineerimisega, millega vaimsete häiretega inimesed kokku puutuvad; märgib, et tööhõive raamdirektiiviga 2000/78/EÜ nähakse ette raamistik puuete alusel diskrimineerimise vältimiseks ning seda tuleb täielikult rakendada; peab oluliseks, et vaimuhaigust käsitatakse kõigis liikmesriikides puudena;
Highlights the vital role that employers have in recruiting and retaining individuals with experience of mental distress and the role the EU has in combating the stigma and discrimination faced by individuals with experience of mental distress; notes that the Employment Framework Directive 2000/78/EC provides a framework to prevent discrimination on the basis of disability and must be implemented fully; considers it vital that mental illness is regarded as a disability in all Member States;
20. tuletab ka komisjonile meelde, et puudega või kroonilist haigust põdevad inimesed on haavatavad ja vajavad erilist toetust, et ennetada depressiooni jms vaimsete seisundite teket;
Reminds the Commission also that persons with disability and chronic illness are vulnerable and particularly need support to prevent developing depression and other mental conditions;
22. on ka seisukohal, et avalikkuse, sotsiaalpartnerite jm vastutavate organite teadlikkuse suurendamine vaimuhaigustest ning selle ennetus- ja ravivõimalustest ning vaimselt haigete ja puuetega inimeste tööellu integreerumise julgustamine võib kaasa tuua suurema aktsepteerimise ja mõistmise ühiskonnas;
Considers also that increasing the awareness of the public, the social partners and other responsible bodies in regard to mental ill health, its prevention, and treatment options, and encouraging the integration of the mentally ill and individuals with disabilities into working life, may result in greater acceptance and understanding by society;
24. on veendunud, et on vaja rakendada rohkem ressursse vaimse tervise edendamiseks ennetava teadustegevuse kaudu, eriti ELi vananeva rahvastiku seisukohalt ja pidades silmas, et üha sagedamini esineb närvisüsteemi degeneratiivseid häireid, nagu Alzheimeri ja Parkinsoni tõbi;
Believes that it is necessary to devote more resources to promoting mental health by means of preventive research actions, notably from the viewpoint of the EU's ageing population and thus the more frequent occurrence of neurodegenerative disorders such as Alzheimer's and Parkinson's disease;