natgillin/translations-raw huggingface dataset:
17. võtab seoses poliitiliste reformide ja demokraatia edendamisega teadmiseks, et olukord araabia maailma eri paigus on väga erinev, mistõttu ei ole kohane luua ühtseid mudeleid;
Notes that, with regard to political reforms and the progress of democracy, the situations in the Arab world are very diverse and that it is therefore not appropriate to establish uniform models;
21. nõuab tungivalt, et Araabia Liiga vaataks läbi ja selgitaks Araabia inimõiguste harta teatavaid sätteid ning töötaks välja mehhanismid, mis võimaldaksid jälgida harta sätete täitmist selle allkirjastanud riikides;
Urges the Arab League to revise and clarify certain of the provisions of the Arab Charter on Human Rights and to develop mechanisms making it possible to monitor compliance with the Charter’s provisions in the signatory states;
26. kutsub komisjoni, nõukogu ja liikmesriike üles julgustama üliõpilaste, õpetajate, õppejõudude ja teadlaste vahetust ELi ja araabia maade vahel ning soodustama sellist vahetust kohandatud ja paindlikuma viisarežiimi kaudu;
Calls on the Commission, the Council and the Member States to encourage exchanges of students, teachers, academics and researchers between the EU and Arab countries and to facilitate those exchanges through an adapted and more flexible visa regime;
Reformid araabia maailmas, Euroopa Liidu roll: innustamine, kohustuste võtmine, toe pakkumine
While the Arab world confronts reforms, the role of the European Union is to encourage, engage and assist
Liibanoni intellektuaal ja poliitikaajakirjanik Samir Kassir avaldas enne oma mõrvamist 2005. aasta juunis stimuleeriva, lõikava ja halastamatu raamatu „Mõtteid araabia maailmavalu kohta”. „Araabia maailmavalu” on ilmselgelt olemas.
Shortly before he was murdered in June 2005, the Lebanese intellectual and political journalist Samir Kassir published a short work which was stimulating, incisive and made no concessions, entitled “Considérations sur le malheur arabe” [Thoughts on the Arab malaise
See peegeldub igas selle suure kogukonna liikmesriigis, see mõjutab araabia maailma sisemist korraldust ja suhteid välismaailmaga, eelkõige Euroopa Liiduga, araabia riikide kõige tähtsama ja lähedasema partneri ja naabriga.
Clearly there is an Arab malaise: it affects each of the countries in that vast community, it also affects the internal organisation of that community and its potential relations with the outside world, particularly with the European Union, its most important and closest partner and neighbour.
Kõigepealt tuleks koostada ülevaade ja analüüsida araabia maailma tänast olukorda suhtes rahvusvahelise üldsuse ja Euroopa Liiduga.
Our first task is to take stock of the current situation of the Arab world in relation to the international community and the European Union.
Seejärel tuleks tuvastada, kas tõepoolest on olemas araabia kogukond ja vajadusel kaardistada paremini selle kontuurid ning funktsioneerimine.
Next we will consider whether there is really such a thing as an Arab community, and if so how best to define it and how it works.
Alles siis oleks asjakohane kavandada võimalik Euroopa toetusstrateegia araabia maailma ja ühiskondade suhtes.
Only then can we start to consider a possible European support strategy for the Arab world and Arab societies.
Araabia maailm suhtes rahvusvahelise üldsuse ja Euroopa Liiduga
The Arab world in relation to the international community and the European Union
Araablased räägivad iseendast ja oma kogukonnast teatud ebamäärasusega.
There is a degree of ambiguity in the way in which Arabs speak of themselves and of their community.
Sõnalised viited araabia ühtsusele on sagedased, kuid siiani tegutsevad araabia riigid igaüks omaette, vastutavad igaüks eraldi oma diplomaatia ja välissuhete eest.
Verbal references to Arab unity are frequent, but for the present each of the Arab states remain in sole charge of its own diplomacy and external actions.
Teatud inimestele on araabia ühtsus eelkõige kultuuriprojekt.
For some of them the reference to Arab unity mainly expresses a cultural aspiration.
Sellest hoolimata on araabia maailm rahvusvahelisel areenil olemas, avaldades märkimisväärset mõju.
Nevertheless the Arab world does have a considerable international presence and influence.
Samuti on selge, et praeguseks on olemas araabia avalik arvamus, mida mõjutab suuresti ühine meedia.
It is clear that there is now such a thing as Arab public opinion, largely formed by shared mass media.
Just sellest reaalsusest lähtudes tuleks Euroopa Liidul araabia maailma mõtestada.
It is in the light of this situation that we must place the issue of how the Arab world is perceived by the European Union.
Araabia Liiga asutati 1945. aastal kuue riigi poolt, millega kolme kuu pärast liitus Jeemen.
The League of Arab States was founded in 1945 by six states, which were joined by Yemen three months later.
Praegu kuulub Araabia Liigasse 22 riiki, sealhulgas Palestiina omavalitsus.
Now there are 22, including the Palestinian Authority.
Araabia Liiga on pärast ÜRO loomist asutatud piirkondlikest organisatsioonidest kõige vanem.
It is the oldest of the regional organisations set up after the creation of the UN.
Liiga raames leiab üks kord aastas aset araabia maade riigipeade kohtumine ning kaks korda aastas ministrite nõukogu kohtumine.
Meetings of the heads of the Arab states are held annually, and a Council of Ministers meets twice a year.
Otsused võetakse vastu ühehäälselt.
Decisions are taken by unanimity.
Riigipeade nõukogu kõrval on tähtsaks muutunud ka kaitsenõukogu ja majandusnõukogu.
In addition to the Council of Heads of State, the Defence Council and the Economic Council have taken on an important role.
Liiga ning selle alaliste komisjonide tööd ja diplomaatilist mõju juhib peasekretär, kes valitakse viieks aastaks tagasivalimise võimalusega.
The Secretary-General, elected for a renewable 5-year term, manages the functioning of the League and its standing committees, and his diplomacy is exercised in terms of influence.
Araabia Liiga on rahvusvaheliselt tunnustatud.
The League of Arab States is internationally recognised.
Euroopa Liit ja liikmesriigid võtavad vastu selle peasekretäri ja teevad talle vastuvisiite.
The European Union and its Member States receive visits from the Secretary-General and visit him in return.
Siinkohal tuleks ära märkida 2006. aasta veebruaris toimunud peasekretär Amr Moussa külaskäik Euroopa institutsioonidesse Brüsselis, eelkõige Euroopa Parlamenti.
Of particular note was the visit in February 2006 by H.E. Amr Moussa to the European institutions in Brussels, including the European Parliament.
Mõnikord nähakse liigat külma sõja aegse jäänukina, kuid tuleb siiski märkida, et praegustel juhtidel on õnnestunud liiga mainet muuta ning see on võitnud talle juurde usaldusväärsust ja legitiimsust araabia maailmale muret valmistavate oluliste probleemide käsitlemisel, mille esiritta kuuluvad konfliktid ja ebastabiilne olukord Lähis-Idas.
Though it is sometimes seen as a relic of the Cold War, in fact its current leaders have succeeded in modifying the League’s image, thus boosting its credibility and indeed its legitimacy on the major questions which concern and preoccupy the Arab world, chief among which are the conflicts and instability in the Middle East.
Araabia maailma ühise elu tähtsateks hetkedeks on riigipeade konverentsid.
The other high points in the common life of the Arab world are the conferences of Heads of State.
Liiga korraldab neid, mitte ei inspireeri neid.
The League organises these meetings, but does not inspire their content.
Konverentsidel ilmnevad sageli araabia kogukonda lõhestavad ülisuured lahkarvamused.
The conferences often reveal the very deep rifts within this community.
Kõige silmapaistvamate konverentsidena tuleks välja tuua 1964. aasta konverents, mil loodi Palestiina Vabastusorganisatsioon, 1976. aasta konverents, mis tegi Palestiina Vabastusorganisatsioonist liiga eraldi liikme, ning 1978. aasta konverents, millega otsustati Camp Davidi rahulepingust tulenevalt Egiptus liigast välja arvata ja liiga peakorter Kairost välja viia.
The most important of these conferences were that of 1964 which created the Palestine Liberation Organisation, that of 1974 which made the PLO a full member of the League, and that of 1978 which decided to expel Egypt following the Camp David agreements and move the seat of the League from Cairo.
1982. aastal toimus Marokos, Fezis esimene araabia maade tippkohtumine, mis käsitles Iisraeli-Palestiina probleemi poliitilisest vaatenurgast ning väljavaatega ühel päeval läbirääkimistesse astuda.
In 1982, in Fez (Morocco) the first Arab summit was held to consider the Israel-Palestine problem from a political point of view with the possibility of opening negotiations at some time in the future.
1990. aastal võeti Egiptus liigasse tagasi ja liiga peakorter viidi uuesti Kairosse.
In 1990, Egypt was reinstated and the seat of the League returned to Cairo.
2004. aasta jaanuaris toimus Sanaas esimene demokraatiale ja inimõigustele pühendatud araabia riikide tippkohtumine.
In Sana’a in January 2004 the first Arab summit was held devoted to democracy and human rights.
2004. aasta märtsis avaldati liiga peasekretäri algatusel dokument „Araabia reformi põhjused, visioonid ja täideviimine”.
Again in 2004, in March, the Secretary-General of the League took the initiative of publishing a document entitled "Arab reform: its cause, visions and implementation".
Tuleb märkida, et liiga eeskirjadesse kaasatud kollektiivse kaitse pakti pole kunagi kohaldatud, ei Suezi kriisi ega ühegi Iisraeli - araabia riikide sõja korral.
It should be noted that the collective defence pact, included in the rules of the League, has never been applied, either during the Suez crisis or during any of the Arab-Israeli wars.
Seevastu ei tohiks unustada 1994. aastal vastu võetud Araabia inimõiguste harta olemasolu; selle oluline kaasajastamine 2003. aasta vältel oli tähendusrikas sündmus ning ühtlasi tõeline toetus demokraatlikele jõududele eri riikides.
On the other hand the existence of an Arab Charter of Human Rights, adopted in 1994, and subjected to a major update in 2003, should not be forgotten: this was an important event and gave real support to democratic forces in the different Arab countries.
Lõpetuseks, ehkki araabia riigid püüdlevad ÜROs oma häälte ühendamise poole, on nad selle saavutamisest ikka veel kaugel.
Finally, while the Arab countries seek to converge in their voting in the UN, they by no means always succeed in doing so.
Seevastu pole üllatav, et mitte kunagi ei kasutada väljendeid „araabia rahvus” või araabia ühtsus.
On the other hand, it is not surprising that expressions such as “the Arab nation” or “Arab unity” are never used.
Tegudes oleme me Araabia Liiga ja tema peasekretäriga puhtalt protokollilistes ja kaugetes suhetes, ilma et sellele oleks kunagi järgnenud midagi konkreetset.
In fact, we have purely formal and very distant relations with the League of Arab State and its Secretary-General, which have never been reflected in any kind of concrete action.
Euroopa Liidu praktiline poliitika leiab aset otsestes suhetes iga araabia riigiga eraldi.
Consequently, in terms of practical politics, the EU’s contacts take the form of direct relations with each of the Arab states.
Araabia maailm on meie jaoks täiesti killustunud.
For us, the Arab world is completely fragmented.
Me tunneme Maghrebi, kuid Araabia Maghrebi Liidu täielik hajumine on jätnud kõnealusesse valdkonda domineerima bilateraalsed suhted.
We are aware of the Maghreb, but since the “Union of the Arab Maghreb" has totally faded from the scene, bilateral relations are entirely predominant in this area.
Iraagi, Süüria, Liibanoni ja Araabia poolsaare suhtes kohaldame erikohtlemist.
In the same way, we deal separately with Iraq, Syria, Lebanon and the Arab peninsula.
Sellest hoolimata võib täheldada Euroopa Liidu poolt pidevat ja kasvavat – vähemalt peegeldavad seda viimaste aastate üksteisele järgnevad strateegiadokumendid – tahet julgustada araabia maailmas piirkondlikku ja alapiirkondlikku integreerumisprotsessi.
Nevertheless, there has been in the EU a constant and increasing desire – at least as reflected in successive strategy documents in recent years – to encourage the processes of regional and sub-regional integration within the Arab world.
Näiteks võib tuua Barcelona protsessi mehhanismid, kus Euroopa Liit püüab MEDA programmi ja naabruspoliitika uue finantsinstrumendi kaudu soodustada, ehkki seni väheedukalt, transversaalseid ja riigiüleseid Lõuna-Lõuna projekte.
This has been manifested, for example, in the mechanisms of the Barcelona process, or via the MEDA programme; and now, through the new financial instrument of the neighbourhood policy, the EU is endeavouring – admittedly with limited success at present – to promote transversal and trans-national South-South projects.
Ühtlasi püütakse soodustada suhete, eelkõige majandussuhete süvendamist ELi ja Pärsia lahe koostöönõukogu vahel.
The same is true of the deepening of relations, particularly economic relations, with the Gulf Cooperation Council.
Peamine probleem seisneb siiski kultuurilises ja sageli etnotsentristlikus lähenemises, millega EL püüab muutustele innustada.
The main problem, however, lies in the culture-based and often ethnocentric approach with which the EU tries to promote change.
Kõnealuse lähenemise eesmärgid on kõige kiiduväärsemad ja üldiselt ümberlükkamatud: demokraatia ja tõhusa avaliku halduse arendamine, inimõiguste ja põhivabaduste edendamine ja neist kinnipidamine, riiklik ja piirkondlik poliitiline stabiilsus, mille sihiks on viljakas koostöö, majanduse oskuslik arendamine ja jagatud jõukus.
The underlying objectives of this approach are praiseworthy and generally unimpeachable: the development of democracy and proper public administration, the promotion of and respect for human rights and fundamental freedoms, national and regional political stability aimed at fruitful cooperation, controlled economic development and shared prosperity.
Kuid ettevaatlik peaks olema iseenesest legitiimsete ja reformidele innustava poliitikaga kaasnevate tehniliste ja poliitiliste tingimuste pimedateks vastavusnõueteks muutmise suhtes, mis puudutavad võimumehhanisme ja põlgavad ära meist erinevad kultuurid ja legitiimsuse, võides pikemas perspektiivis vastutöötavaks osutuda.
However, we should take care not to transform the technical and political conditions, which are legitimate in themselves and which go hand in hand with policies to promote reform, unthinkingly into conditions which affect the mechanisms of power and disregard concepts of legitimacy which differ from our own, conditions which may in the long term prove to be counter-productive.
Kas on olemas tõeline araabia kogukond?
Is there really such a thing as the Arab community?
Ajalugu, reformikatsed ja riiklike autonoomiate juured
History, attempts at reform and entrenchment of national autonomy
Samir Kassiri sõnul on araabia ajalugu kultuuriliste mitmekesisuste kogum.
According to Samir Kassir, Arab history reads like an accumulation of cultural diversities.
See pärand pakub mõnikord veel tänapäevalgi lähteainest ja annab legitiimsuse kõige vastandlikumatele mõttesüsteemidele.
Consequently, this heritage sometimes provides reference points and legitimacy, even today, for the most contradictory systems of ideas.
Araabia maailma iseloomustab äärmine killustatus ja see ilmneb lähiajaloos ikka ja jälle, vaatamata utoopilistele või realistlikele soovidele ja katsetele saavutada täielik või osaline ühtsus: Süüria ja Egiptuse ühinemine, Araabia Maghrebi Liit, 1957. aasta araabia riikide majandusliku ühendamise komisjon, Baasi partei ambitsioonid, Liibüa unistused.
It is well known to what extent the Arab world is marked by recurrent fragmentation in spite of the desires and attempts – whether utopian or realistic, even in very recent history – to achieve total or partial unity: Syrian-Egyptian unity, the AMU, the 1957 commission on Arab economic unity, the ambitions of the Baath party, the dreams of Libya.
Pikka aega oli igasuguse reformiprojekti ainsaks ja tõeliseks juhtijaks natsionalism, araabia riikide vahelisi suhteid ja araablust nähti pigem pidurina.
For a long time nationalism was striding forward, and was seen as the only true guiding light of any reform project, at the expense of inter-Arab relations or Arabism, which were seen as more of a hindrance.
Ometi näib, et vaatamata mitmekesistele oludele ilmneb teatud araablus nii identiteedi alusena kui valitsevate asjaomaste parameetritena ühise joonena araabia rahvastel ja elanikkonnal geograafilises vööndis, mis ulatub Maghrebist Iraagini.
Nevertheless it would seem that, although it manifests itself differently in different real-life situations, a certain Arab identity, understood as a unifying factor and governed by its own parameters, is perceived as a common characteristic by the Arab peoples of the whole geographical area from the Maghreb to Iraq.
Üldiselt nähakse araablust eelkõige kultuurilise asjaoluna ning araablust poliitilise instrumendina omistavad endale üha enam esilekerkivad kodanikuühiskonnad, selle tunnistuseks on näiteks kaasaegsete meediate loomine, mis aitavad aktiivselt kaasa panaraabia avaliku sfääri sünnile, või siis ÜRO arenguprogrammi suurepärased aastaraportid araabia maade arengu kohta, mis on araabia ühiskondade enesele suunatud teadusliku, kriitilise ja konstruktiivse analüüsi tulemuseks.
This Arab identity, which is generally seen as a chiefly cultural factor, is claimed more and more as a political instrument by emerging civil societies, as witness for example the creation of modern mass media which are actively contributing to the development of a pan-Arab public sphere, or the excellent UNDP reports on Arab development, which result from a critical and constructive self-analysis carried out by Arab societies themselves.
Vahetused, vastastikune toime ja universaliseerimine
Exchanges, interactions and universalisation
Pikka aega piiratud või peaaegu olematud väljavaated majandusintegratsiooniks araabia maailmas on nüüdseks saavutanud uue dünaamika ja esimesed arengud on paljutõotavad.
Prospects of economic integration in the Arab world, which for years were limited or non-existent, are now being revived, and the first signs are encouraging.
Kultuurilises plaanis on edusammud märkimisväärsed.
Progress on the cultural level is well known.
Globalisatsioon ja multipolaarsus pole araabia maailmast mööda läinud.
Globalisation and multi-polarity have not spared the Arab world.
Araabia ühiskonnad annavad nüüdsest peale teada oma emantsipeerumissoovist ja nõuavad endale vastavat poliitilist rolli.
Arab societies are now making their desire for emancipation felt and are demanding a political role tailored to their needs.
Kultuurilist mitmekesisust eitamata on nüüdseks kindel, et humanistlikud ja universaalsed õigused ja väärtused leiavad üha laialdasemat heakskiitu, sealhulgas paljude moslemi ametiasutuste poolt, kes on need islamiga kokkusobivaks kuulutanud.
Without denying cultural diversity, it is certain now that the essentially human and universal rights and values are increasingly widely accepted, including by innumerable Muslim authorities which have declared them to be compatible with Islam.
Euroopa strateegia araabia maade arengu toetuseks
Towards a European strategy to support Arab development
Võimalik on välja tuua mõned peamised suunad, mis leiavad üksikasjalikumat käsitlust lisana toodud poliitikat käsitleva resolutsiooni projektis.
A few main policy guidelines may be highlighted which are set out in greater detail in the attached motion for a resolution.
Araabia taassünd ei tähenda kohustuslikus korras läänestamist, vaid pigem demokraatlike väärtuste kui inimkonna ühise pärandi omaksvõttu.
Arab renaissance does not necessarily mean Westernisation, but it does mean the acceptance of democratic values as a shared heritage of mankind.
Selles osas võib kultuuridevaheline dialoog olla kasulik ja viljakas.
This is where cultural dialogue can be useful and fruitful.
Reformide eesmärgiks on küll araabia ühiskondade poolt oma saatuse enda juhtida võtmine, kuid reforme saab käivitadagi üksnes omaksvõtmise kaudu.
While it is true that reforms seek to give Arab societies ownership of their destiny, it is through a process of ownership that these reforms should be initiated.
Tegemist ei ole fundamentaalsete muutustega, vaid autonoomsete ja riigiomaste dünaamikate loomisega erinevates ühiskonnasektorites (kohtusüsteem, avalik haldus, haridus, kõrgharidus ja teadustöö, ...), olemasolevate institutsioonide baasil ja koostööprogrammide, näiteks Euroopa naabruspoliitika ja selle tegevuskavade raames.
The aim is not in any sense to question the existing order in a fundamental way, but rather to engender independent and indigenous dynamic processes in various sectors of society (justice, administration, education, higher education and research, etc.) on the basis of existing institutions, and in the context of cooperation programmes such as the European neighbourhood programme, together with its action plans.
Ühelt ja teiselt poolt on vajalikud viivitamatud jõupingutused, et teha lõpp ebamäärasustele, mis toidavad kultuuride vastandamise loogikat, ning arendada välja tavasuhted riikide ja tavapäraste kodanikuühiskondade vahel.
On both sides an effort is urgently needed to put an end to the ambiguities which encourage a culture-based process of confrontation, so as to develop normal relations between states and normal civil societies.
Ehkki ühelt poolt ei tule kõne alla järeleandmised acquis international ’i osas selle mitmesugustes vormides, näiteks ÜRO harta või WTO eeskirjade osas, oleks Euroopa poolt julge ja tervitatav hakata omavahel tasakaalustama oma kultuurilisi tajusid ja poliitilist pragmatismi.
While on the one hand no concessions are possible on the acquis international in its various forms such as the UN Charter or the rules of the WTO, it would be courageous and salutary for Europe to strike a balance between its culture-based perceptions and political pragmatism.
Eitamata kuidagi Euroopa kohustusi ja ajaloolist vastutust Iisraeli suhtes, on selge, et Euroopa – Araabia riikide suhted oleksid seda viljakamad, usaldusväärsemad ja legitiimsemad, mida rohkem Euroopa oma araabia partnerite hulka mitmekesistab, pühendades rohkem tähelepanu ja nähtavat poliitilist toetust kodanikuühiskonna sidusrühmadele, organisatsioonidele ja usklikele, kaasates vajadusel ka mõõdukad islamistid, keda Euroopa on julgustanud demokraatias osalema.
While in no way denying Europe’s historic duty and responsibilities towards Israel, it is clear that Euro-Arab relations will be all the more fruitful, credible and legitimate if Europe takes on a wider range of Arab interlocutors, giving particular attention and visible political support to actors in civil society, associations and religious life, including the non-radical Islamists whom it has encouraged to participate in the democratic process.
Selgem vahetegemine inimõigustest ja sõnavabadusest, võõrandamatutest universaalsetest põhimõtetest kinnipidamise ja ajaloo ning kohalike traditsioonidega seotud võimu edasiandmise mehhanismide muutmise vahel aitaks samuti kaasa dialoogi parandamisele.
Similarly it would help the quality of dialogue if a clearer distinction were to be drawn between on the one hand respect for human rights and freedom of expression, which are intangible universal principles, and on the other hand changes to the mechanisms for the devolution of power, which are much more closely linked to history and local traditions.
Reformid araabia maailmas: milline on Euroopa Liidu strateegia?
Reforms in the Arab world: what strategy should the European Union adopt?
Aastaaruanne inimõiguste kohta maailmas 2006. aastal ja ELi poliitika selles küsimuses
on the Annual Report on Human Rights in the World 2006 and the EU's policy on the matter
ANNEX I..................................................................................................................................29
ANNEX I..................................................................................................................................30