natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In both studies, decreases in HbA1c were evident in both treatment groups as early as the first post-treatment HbA1c measurement (weeks 4 or 6).
Mõlemas uuringus ilmnes HbA1c vähenemine mõlemas ravigrupis juba HbA1c esmakordsel mõõtmisel (4. või 6. nädalal).
In both studies, duloxetine 60 mg once daily and 60 mg twice daily significantly reduced pain compared with placebo.
Mõlemas uuringus, kus manustati Duloxetine Mylan’it 60 mg üks kord ööpäevas ja 60 mg kaks korda ööpäevas, vähendas ravim platseeboga võrreldes oluliselt valu.
In both studies, Duloxetine Lilly 60 mg once daily and 60 mg twice daily significantly reduced pain compared with placebo.
Mõlemas uuringus, kus manustati Duloxetine Lilly’t 60 mg üks kord ööpäevas ja 60 mg kaks korda ööpäevas, vähendas ravim platseeboga võrreldes oluliselt valu.
In both studies, Eliquis was compared with enoxaparin (another medicine used to prevent blood clots).
Mõlemas uuringus võrreldi Eliquist enoksapariiniga (samuti antikoagulant ehk ravim, mis takistab vere hüübimist).
In both studies, frequency, type and severity of adverse reactions observed in children and adolescents have been generally consistent with those observed in adults, with the exception of infections which were reported at a higher frequency, especially in children below the age of 3 years.
Mõlemas uuringus on kõrvaltoimete esinemissagedus, tüüp ja raskusaste olnud lastel ja noorukitel üldjoontes sarnane täiskasvanutele erandiks on infektsioonid, mille suuremat esinemissagedust on täheldatud lastel, eriti vanuses alla 3 aasta.
In both studies, frequency, type and severity of adverse reactions observed in children and adolescents have been generally consistent with those observed in adults, with the exception of infections which were reported at a higher frequency, especially in children below the age of 3 years.
Mõlemas uuringus on kõrvaltoimete esinemissagedus, tüüp ja raskusaste olnud lastel ja noorukitel üldjoontes sarnane täiskasvanutele, erandiks on infektsioonid, mille suuremat esinemissagedust on täheldatud lastel, eriti vanuses alla 3 aasta.
In both studies, Genvoya was compared with another antiviral medicine which contained the active ingredients elvitegravir, cobicistat, emtricitabine and tenofovir disoproxil.
Mõlemas uuringus võrreldi Genvoyat teise viirusevastase ravimiga, mis sisaldas toimeainetena elvitegraviiri, kobitsistaati, emtritsitabiini ja tenofoviirdisoproksiili.
In both studies, improvements in FEV1 were rapid in onset (day 15) and durable through 48 weeks.
Mõlemas uuringus algas FEV1 paranemine kiiresti (15. päeval) ja püsis 48. nädalani.
In both studies, it decreased the severity of the subject’s most bothersome baseline VVA symptom, decreased vaginal pH, decreased the percentage of vaginal parabasal cells from the maturation index (MI) and increased the percentage of vaginal superficial cells from the MI.
Mõlemas uuringus vähendas see patsientide kõige murettekitavama VVA sümptomi tõsidust,alandas vaginaalset pH’d, vähendas vaginaalsete parabasaalsete rakkude protsenti küpsemisindeksist (MI) ja suurendas vaginaalsete pindmiste rakkude protsenti MI’st.
In both studies, more patients had a partial response to Atriance treatment, with blood counts returning towards normal levels.
Mõlemas uuringus oli rohkem patsiente, kellel tekkis Atriancele osaline ravivastus, st nende normaalne verepilt oli taastumas.
In both studies, no significant improvement of symptoms was observed for IKERVIS compared to vehicle after 6 months of treatment, whether using a visual analogue scale or the OSDI.
Kummaski uuringus ei saavutatud pärast 6-kuulist IKERVIS’e kasutamist vehiikliga võrreldes sümptomite olulist paranemist ei visuaalse analoogskaala ega ka OSDI põhjal.
In both studies, pain reduction was seen from the first week of treatment for up to 12 weeks, with patients taking Ariclaim having pain scores between 1.17 and 1.45 points lower than those taking placebo.
Mõlemas uuringus vähenes valu alates esimesest ravinädalast kuni 12 nädalaks ning Ariclaimi kasutanud patsientide valuskaala punktid olid 1,17–1,45 punkti võrra väiksemad kui platseebot kasutanud patsientidel.
In both studies, patients adding Azilect spent an average of around one hour less in the ‘off’ state than those adding placebo.
Mõlemas uuringus olid Azilecti lisaravimina kasutanud patsiendid keskmiselt ligikaudu ühe tunni võrra vähem off-seisundis kui platseebot lisaravimina kasutanud patsiendid.
In both studies, patients had advanced terminal illness and limited life expectancy, with the majority having a primary diagnosis of incurable cancer; other primary diagnoses included end-stage COPD/emphysema, cardiovascular disease/heart failure, Alzheimer’s disease/dementia, HIV/AIDS, or other advanced illnesses.
Mõlemas uuringus oli patsientidel kaugelearenenud, surmaga lõppev haigus ja jäänud vähe elada, kusjuures enamikul neist oli primaarseks diagnoosiks ravimatu vähk; muud primaarsed diagnoosid olid lõppstaadiumis krooniline obstruktiivne kopsuhaigus/emfüseem, südame ja veresoonkonna haigus/südamepuudulikkus, Alzheimeri tõbi/dementsus, HIV/AIDS või muu kaugelearenenud haigus.
In both studies, patients had on average off periods of about 6 to 7 hours at the start of the study.
Mõlemas uuringus oli patsientide off-perioodide keskmine kestus uuringu algul ligikaudu 6–7 tundi.
In both studies, patients in the lenalidomide/dexamethasone (len/dex) group took 25 mg of lenalidomide orally once daily on Days 1 to 21 and a matching placebo capsule once daily on Days 22 to 28 of each 28- day cycle.
Mõlemas uuringus võtsid lenalidomiidi/deksametasoonigrupi (len/dex) patsiendid iga 28-päevase ravitsükli vältel 25 mg lenalidomiidi üks kord ööpäevas 1.-21. päeval ja sarnase platseebokapsli üks kord ööpäevas 22.-28. päeval.
In both studies, patients taking Rasagiline ratiopharm spent an average of around one hour less in the ‘off’ state than those taking placebo.
Mõlemas uuringus olid Rasagiline ratiopharmi uuringurühma patsiendid keskmiselt ligikaudu ühe tunni võrra vähem liikumisraskustega seisundis kui platseeborühma patsiendid.
In both studies, patients were randomised to 1 of 4 treatment groups: Thyrogen + 30 mCi 131-I, Thyrogen + 100 mCi 131-I, thyroid hormone withdrawal + 30 mCi 131-I, or thyroid hormone withdrawal + 100 mCi 131-I, and patients were assessed about 8 months later.
Mõlemas uuringus jagati patsiendid nelja ravigruppi: Thyrogen + 30 mCi 131-I, Thyrogen + 100 mCi 131-I, kilpnäärme hormoonravi ärajätmine + 30 mCi 131-I või kilpnäärme hormoonravi ärajätmine + 100 mCi 131-I ning patsiente hinnati ligikaudu 8 kuud hiljem.
In both studies, patients were randomised to receive either placebo, 5 mg/kg Remicade, or 10 mg/kg Remicade at weeks 0, 2, 6, 14 and 22, and in ACT 1 at weeks 30, 38 and 46.
Mõlemas uuringus olid patsiendid randomiseeritud saama kas platseebot, Remicade’i 5 mg/kg või 10 mg/kg nädalatel 0, 2, 6, 14 ja 22 ning uuringus ACT 1 nädalatel 30, 38 ja 46.
In both studies, patients were randomized 2:1 to apremilast 30 mg BID or placebo for 16 weeks (placebo-controlled phase) and from Weeks 16-32, all patients received apremilast 30 mg BID (maintenance phase).
Mõlemas uuringus randomiseeriti patsiendid suhtega 2:1 rühmadesse, kellele manustati 16 nädala jooksul kas apremilasti 30 mg kaks korda ööpäevas või platseebot (platseebokontrolli faas), ja 16.–32. nädalal manustati kõikidele patsientidele apremilasti 30 mg kaks korda ööpäevas (säilitusfaas).
In both studies, patients were randomly assigned in a 1:1:1 ratio to 1 of 3 dosing regimens:
Mõlemas uuringus randomiseeriti patsiendid vahekorras 1:1:1 saama ühte kolmest annustamisskeemist:
In both studies, patients were randomly assigned in a 3:2 ratio to either 2 mg Eylea administered every 4 weeks (2Q4), or the control group receiving sham injections every 4 weeks for a total of 6 injections.
Mõlemas uuringus randomiseeriti patsiendid suhtes 3:2 kas rühma, kus iga 4 nädala järel (2Q4) manustati 2 mg Eylea’d või kontrollrühma, kus tehti iga 4 nädala järel platseebosüste (kokku 6 süstet).
In both studies, patients were stratified by baseline HIV-1 RNA (≤ 100,000 copies/mL, > 100,000 copies/mL to
Mõlemas uuringus klassifitseeriti patsiendid ravieelse HIV-1 RNA (≤ 100 000 koopiat/ml, > 100 000 koopiat/ml kuni
In both studies, patients were treated with prednisone or prednisolone together with either Zytiga or placebo.
Mõlemas uuringus manustati patsientidele koos Zytiga või platseeboga prednisooni või prednisolooni.
In both studies, patients with active disease entered an open-label period (OLP) during which they treated affected lesions with tacrolimus ointment twice daily until improvement had reached a predefined score (Investigator’s Global Assessment [IGA] ≤ 2, i.e. clear, almost clear or mild disease) for a maximum of 6 weeks.
Mõlemas uuringus alustasid aktiivse haigusega patsiendid avatud raviperioodi, mille vältel nad määrisid oma nahakahjustusi kaks korda ööpäevas takroliimuse salviga, kuni eeldefineeritud paranemise skoori (uurijapoolne üldhinnang [IGA] ≤ 2, s.t puhas nahk, peaaegu puhas nahk või kerged haigusnähud) saavutamiseni kõige enam 6 nädala vältel.
In both studies, physical function and quality of life as measured by the BASFI and the physical component score of the SF-36 were also improved significantly.
Mõlemas uuringus mõõdeti füüsilise funktsiooni ning elukvaliteedi paranemist BASFI järgi ning SF- 36 füüsilise komponendi skoor oli samuti oluliselt paranenud.
In both studies, Revlimid was compared with placebo (a dummy treatment), both taken in combination with dexamethasone.
Mõlemas uuringus võrreldi Revlimidi platseeboga (näiv ravim), kumbagi võeti koos deksametasooniga.
In both studies, subjects received either a two dose schedule of Ambirix or a three dose regimen of the combined vaccine containing 360 ELISA Units of formalin inactivated hepatitis A virus and 10 micrograms of recombinant hepatitis B surface antigen.
Mõlemas uuringus said patsiendid kaks annust Ambirix’i või kolm annust kombineeritud vaktsiini, mis sisaldas 360 ELISA ühikut formaliiniga inaktiveeritud hepatiit A viirust ja 10 mikrogrammi hepatiit B rekombinantset pinnaantigeeni.
In both studies, Tasigna had a similar effect in patients who could not tolerate imatinib and those whose disease had stopped responding to it.
Mõlemas uuringus avaldas Tasigna sarnast mõju nii patsientidele, kes ei talunud imatiniibi, kui ka patsientidele, kelle haigus imatiniibile enam ei reageerinud.
In both studies, the 10 mg/kg dose of Benlysta was more effective than the 1 mg/kg dose.
Mõlemas uuringus oli Benlysta 10 mg/kg annus efektiivsem kui 1 mg/kg annus.
In both studies, the baseline demographic and disease-related characteristics were comparable between the lenalidomide/dexamethasone and placebo/dexamethasone groups.
Mõlemas uuringus olid lenalidomiidi/deksametasooni- ja platseebo/deksametasoonigrupi demograafilised ja haigustega seotud näitajad sarnased.
In both studies, the effectiveness of a single injection of Neulasta was compared with multiple daily injections of filgrastim during each of four chemotherapy cycles.
Mõlemas uuringus võrreldi Neulasta ühekordse süsti ja ööpäevas mitu korda tehtud filgrastiimi süsti efektiivsust keemiaravi iga nelja tsükli ajal.
In both studies, the main measure of effectiveness was based on the number of patients who had blood clots forming in the veins or who died of any cause during the treatment period.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja nende patsientide arv, kellel tekkisid veenides trombid või kes surid ravi ajal mis tahes põhjusel.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Enurev Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 12 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Enurev Breezhaler suurendas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 sekundi jooksul välja hingata) pärast 12-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Seebri Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 12 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Seebri Breezhaler suurendas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 sekundi jooksul välja hingata) pärast 12-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Tovanor Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 12 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Tovanor Breezhaler suurendas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 sekundi jooksul välja hingata) pärast 12-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Ultibro Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 26 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Ultibro Breezhaler parandas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 s jooksul välja hingata) pärast 26-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Ulunar Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 26 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Ulunar Breezhaler parandas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 s jooksul välja hingata) pärast 26-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was how Xoterna Breezhaler improved patients’ forced expiratory volumes (FEV1, the maximum volume of air a person can breathe out in one second) after 26 weeks of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja see, kuidas Xoterna Breezhaler parandas patsientide forsseeritud ekspiratoorset mahtu (FEV1, suurim õhukogus, mida inimene suudab 1 s jooksul välja hingata) pärast 26-nädalast ravi.
In both studies, the main measure of effectiveness was the decline in the functioning of the patients’ lungs over the course of 1 year of treatment, measured by their forced vital capacity (FVC).
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja patsientide kopsutalitluse halvenemine 1-aastase ravi jooksul, mõõdetuna forsseeritud vitaalkapatsiteedi (FVC) järgi.
In both studies, the main measure of effectiveness was the number of patients who had a lasting response to treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja nende patsientide arv, kelle ravivastus oli püsiv.
In both studies, the main measure of effectiveness was the number of patients whose blood tests did not show any sign of hepatitis C virus 6 months after the end of treatment.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja nende patsientide arv, kellel ei leitud vereanalüüsiga 6 kuud pärast ravi lõppu C-hepatiidi viirust.
In both studies, the main measure of effectiveness was the number of patients whose disease activity decreased to a certain level after 12 months.
Mõlemas uuringus oli efektiivsuse põhinäitaja nende patsientide arv, kelle haiguse aktiivsus vähenes 12 kuu järel teatud määral.
In both studies, the main measure of effectiveness was therefore the change in the functioning of the patients’ lungs after 72 weeks of treatment, measured by their ‘forced vital capacity’ (FVC).
Seetõttu oli mõlemas uuringus efektiivsuse põhinäitajaks pärast 72 nädalat kestnud ravi patsientide kopsufunktsiooni muutus, mida mõõdeti forsseeritud vitaalkapatsiteediga.
In both studies, the main measures of effectiveness were the change in diameter of the pupil by the end of the surgery, and how much eye pain patients felt soon after surgery, as indicated by the patient using a standard pain scale from 1 to 100.
Mõlemas uuringus olid efektiivsuse põhinäitajad pupilli diameetri muutumine operatsiooni lõpuks ja patsientide silmavalu tugevus varsti pärast operatsiooni, mida patsiendid mõõtsid standardsel valuskaalal 1–100.
In both studies, the mean percent improvement in PASI from baseline remained stable during the Randomized Treatment Withdrawal Phase for patients re-randomized to apremilast at Week 32 (Table 5).
Mõlema uuringu patsientidel, kes randomiseeriti 32. nädalal uuesti apremilasti rühma, püsis PASI keskmine protsentuaalne paranemine lähteväärtusest randomiseeritud ravi lõpetamise faasis stabiilne (tabel 5).
In both studies, the patients had severe neutropenia for around 1.7 days during their first chemotherapy cycle, compared with around five to seven days when neither medicine is used.
Mõlemas uuringus kestis patsientidel raske neutropeenia esimese keemiaravitsükli jooksul 1,7 päeva, kumbagi ravimit kasutamata kestis see 5–7 päeva.
In both studies, the primary efficacy endpoint was the mean change from baseline in BCVA at Week 52 and both Eylea 2Q8 and Eylea 2Q4 groups demonstrated statistical significance and were superior to the control group.
Nii Eylea 2Q8 kui Eylea 2Q4 rühma näitajad olid statistiliselt oluliselt paremad võrreldes kontrollrühmaga.
In both studies, the primary endpoint was the proportion of patients who achieved PASI-75 at Week 16.
Mõlemas uuringus oli esmane tulemusnäitaja PASI-75 saavutanud patsientide osakaal 16. nädalal.
In both studies, the time it took for the patient’s symptoms to improve was shorter for patients taking Firazyr than for those taking tranexamic acid or placebo.
Mõlemas uuringus kulus Firazyri saanud patsientidel sümptomite vähenemiseks vähem aega kui patsientidel, kes said traneksaamhapet või platseebot.
In both studies, there were more patients who received Mozobil that achieved the target number of stem cells and in whom the stems cells were successfully engrafted.
Mõlemas uuringus oli Mozobili saanute seas rohkem neid, kes saavutasid tüvirakkude eelnevalt kindlaksmääratud koguse ja kellele tüvirakkude siirdamine õnnestus.
In both studies, which were still ongoing at the time of Tagrisso’s initial evaluation, the medicine was not compared with any other treatment.
Kummaski uuringus, mis olid Tagrisso esmase hindamise ajal veel lõpule viimata, ei võrreldud ravimit ühegi teise ravimiga.
In both studies, which were still ongoing at the time of Zykadia’s evaluation, the medicine was not compared with any other treatment.
Kummaski uuringus, mis Zykadia hindamise ajal veel kestsid, ei võrreldud ravimit ühegi teise raviga.
In both studies, Xeristar 60 mg once daily and 60 mg twice daily significantly reduced pain compared with placebo.
Mõlemas uuringus, kus manustati Xeristar’i 60 mg üks kord ööpäevas ja 60 mg kaks korda ööpäevas, vähendas ravim platseeboga võrreldes oluliselt valu.
In both Study 3 and Study 4, patients randomised to Cosentyx received 150 mg or 300 mg doses at Weeks 0, 1, 2, and 3, followed by the same dose every month starting at Week 4.
Nii uuringus 3 kui uuringus 4 said Cosentyx-ravi saama randomiseeritud patsiendid 150 mg või 300 mg annuseid nädalatel 0, 1, 2 ja 3, millele järgnes sama annuse manustamine kord kuus alates 4. nädalast.
In both the Einstein DVT and the Einstein PE study, the comparator treatment regimen consisted of enoxaparin administered for at least 5 days in combination with vitamin K antagonist treatment until the PT/INR was in therapeutic range ( 2.0).
Nii Einstein DVT kui ka Einstein PE uuringus koosnes võrdlus-raviskeem enoksapariini manustamisest vähemalt viie päeva vältel kombinatsioonis VKA-ga, kuni PT/INR jõudis ravivahemikku (2,0).
In both these cases, return the entire pack to the pharmacy.
Mõlemal juhul tagastage kogu pakend apteeki.
In both treatment arms, children aged 6-11 years had a numercally higher rate of confirmed hypoglycaemia than in the other age groups.
Mõlemas uuringuharus esines 6…11-aastaste laste rühmas arvuliselt suurem kinnitatud hüpoglükeemiate esinemissageduse määr kui teistes vanuserühmades.
In both treatment arms, patients with cirrhosis were at a higher risk to experience Grade 3-4 thrombocytopenia compared with non cirrhotic patients.
Mõlemates ravi harudes oli võrreldes tsirroosita patsientidega tsirroosiga patsientidel suurem oht 3. kuni 4. astme trombotsütopeenia tekkeks.
In both treatment arms, these chemonaive patients were fully supplemented with folic acid and vitamin B12.
Mõlemad ravigrupid hõlmasid eelnevalt keemiaravi mittesaanud patsiente, kes said lisaks vajalikul määral foolhapet ja B12-vitamiin.
In both treatment groups, the majority of bleeding events were ecchymosis or gastrointestinal tract bleeding.
Mõlemas rühmas olid peamisteks ekhümoosid ja seedetrakti veritsus.
In both trials secondary progressive multiple sclerosis patients receiving Betaferon showed a reduction in frequency (30%) of clinical relapses.
Mõlemas uuringus täheldati sekundaarselt progresseeruva sclerosis multiplex’iga patsientidel, kellele manustati Betaferon’i, kliiniliste ägenemiste esinemissageduse langust (30%).
In both trials there was a reduction (30%) in frequency of clinical relapses in patients with secondary progressive multiple sclerosis patients receiving Extavia.
Mõlemas uuringus täheldati kliiniliste ägenemiste esinemissageduse langust (30%) sekundaarselt progresseeruva sclerosis multiplex´iga patsientidel, kellele manustati Extavia’t.
In both trials, Betaferon showed a reduction in the number (30%) of clinical relapses.
Mõlemas uuringus vähendas Betaferon kliiniliste relapside arvu (30%).
In both trials, Extavia showed a reduction in the number (30%) of clinical relapses.
Mõlemas uuringus vähendas Extavia kliiniliste relapside arvu (30%).
In both trials, most cases of hand-foot skin reaction in patients treated with Stivarga appeared during the first cycle of treatment and were mild to moderate in severity (Grades 1 and 2: 28.6%, CRC and 44.7%, GIST).
Mõlemas uuringus ilmnes enamik käe-jala nahareaktsiooni juhtudest Stivarga-ravi saanud patsientidel esimese ravitsükli ajal ja olid raskusastmelt kerged või mõõdukad (1. ja 2. aste: 28,6% CRC ja 44,7% GIST-i puhul).
In both trials, most cases of hypertension in patients treated with Stivarga appeared during the first cycle of treatment and were mild to moderate in severity (Grades 1 and 2: 22.8%, CRC and 31.1%, GIST).
Mõlemas uuringus ilmnes enamik hüpertensiooni juhtudest Stivarga-ravi saanud patsientidel esimese ravitsükli ajal ja olid raskusastmelt kerged või mõõdukad (1. ja 2. aste: 22,8% CRC ja 31,1% GIST-i puhul).
In both trials, the antihistaminic efficacy of Aerinaze tablets as measured by total symptom score, excluding nasal congestion, was significantly greater than pseudoephedrine sulphate alone over the 2-week treatment period.
Mõlemas uuringus oli Aerinaze’i tablettide antihistamiinne toime 2-nädalase raviperioodi jooksul üldise sümptomite skoori kohaselt (v.a ninakinnisus) märkimisväärselt suurem kui pseudoefedriinsulfaadil üksinda.
In both trials, the overall incidence of hand-foot skin reaction (78.4%, CRC and 88.2%, GIST) was higher in Stivarga-treated Asian patients compared to other ethnicities.
Mõlemas uuringus oli käe-jala nahareaktsiooni üldine esinemissagedus (78,4% CRC ja 88,2% GIST-i puhul) Stivarga’ga ravitud asiaatidel kõrgem, kui mõne teise etnilise päritoluga patsientidel.
In both trials, the primary endpoint was progression-free survival (PFS) defined by MRI scans or neurological worsening.
Mõlemas uuringus oli esmaseks lõpp- punktiks progressioonivaba elulemus MRT-uuringu tulemuse või neuroloogilise seisundi halvenemise põhjal.
In both trials, the primary endpoint was progression-free survival (PFS) defined by MRI scans or neurological worsening.
Mõlemas uuringus oli esmaseks lõpp- punktiksprogressioonivaba elulemus MRI-uuringu tulemuse või neuroloogilise seisundi halvenemise põhjal.
In both UNITI-1 and UNITI-2, a significantly greater proportion of patients were in clinical response and remission in the ustekinumab treated group compared to placebo (Table 8).
Nii UNITI-1 kui ka UNITI-2 uuringus oli kliinilise ravivastuse ja remissiooniga patsientide osakaal ustekinumabi rühmas suurem kui platseeborühmas (tabel 8).