natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The procedural safeguards listed in Articles 12 (form and translation) and Article 13 (effective remedy and free legal aid) of the Return Directive are express manifestations of the fundamental rights to good administration, to be heard, to an effective remedy and to a fair trial, all forming an integral part of the European Union legal order.
Kinnipidamise alternatiivide kasutegurite hulka võivad kuuluda suurem tagasipöördujate arv (sh vabatahtlikud lahkujad), parem koostöö tagasipöördujatega vajalike dokumentide hankimisel, rahaline kasu (väiksemad kulud riigile) ja vähem inimkannatusi (kinnipidamisega seotud kannatuste ärahoidmine).
Observance of those rights is thus required also with regard to detention decisions.
Riskide seas on suurem põgenemise tõenäosus, võimalike tõmbetegurite loomine (alternatiivsed kinnipidamisrajatised, nagu peremajad, võivad olla võimalikele ebaseaduslikele sisserändajatele atraktiivsed) ja võimalikud sotsiaalsed pinged avatud keskuste naabruses.
Imposing detention for the purpose of removal is a serious intrusion into the fundamental right of liberty of persons and therefore subject to strict limitations.
Eesmärgiks tuleks võtta kõikide võimalike tagasipöördujate süstemaatiline horisontaalne nõustamine, mille raames antakse alates menetluse varajasest etapist (ja mitte alles pärast sunniviisilise väljasaatmise otsuse tegemist) nõuandeid nii seadusliku riigis viibimise või varjupaiga võimaluste kui ka vabatahtliku/sunniviisilise tagasipöördumise kohta.
Obligation to impose detention only as a measure of last resort: Article 8(1) of the Return Directive obliges Member States to take ‘all necessary measures’ to enforce return decisions.
Isik, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust: tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõikes 1 esitatud sõnaselge nõue, mille kohaselt peab olema tegemist isikuga, „kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust“, ei ole samatähenduslik nõudega, mille kohaselt peab isiku suhtes olema tehtud tagasisaatmisotsus.
The possibility to impose detention is one of the possible measures which may be used by Member States as a measure of last resort.
Kinnipidamist võib kasutada – kui kõik artikli 15 tingimused on täidetud – enne ametliku tagasisaatmisotsuse tegemist (näiteks kui tagasisaatmisotsuse ettevalmistamine on pooleli ja tagasisaatmisotsust ei ole veel tehtud).
The ECJ has in this context expressly highlighted in its judgment in Case C-61/11, El Dridi (paragraph 41), that the Return Directive foresees a ‘a gradation of the measures to be taken in order to enforce the return decision, a gradation which goes from the measure which allows the person concerned the most liberty, namely granting a period for his voluntary departure, to measures which restrict that liberty the most, namely detention in a specialised facility’.
Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik võib varjata (või mitte avaldada) oma identiteeti, et vältida väljasaatmist.
An obligation on Member States to apply detention exists only in situations in which it is clear that the use of detention is the only way to make sure that the return process can be prepared and the removal process can be carried out (necessity of detention).
Kas sellistel asjaoludel on seaduslik kinnipidamist jätkata eesmärgiga avaldada kolmanda riigi kodanikule survet, et ta teeks koostööd ja muudaks enda väljasaatmise võimalikuks?
Any detention shall be based on an individual assessment and shall be for as short a period as possible, only maintained as long as removal arrangements are in progress and executed with due diligence (proportionality of detention).
Sellist kinnipidamist reguleerib tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõike 1 punkt b, kus on kinnipidamise põhjusena sõnaselgelt nimetatud tagasisaatmisprotsessist kõrvale hoidmist või selle takistamist.
Reasons for detention: the sole legitimate objective of detention under the Return Directive is to prepare the return and/or to carry out the removal process, in particular when there is: (1) a risk of absconding; or (2) avoidance or hampering of the preparation of return or the removal process by the returnee.
Artikli 15 lõike 6 punktis a on nimetatud koostöö puudumist kui üht kahest olukorrast, mis võib õigustada maksimaalse kinnipidamistähtaja pikendamist 12 kuu võrra, ning sellise kinnipidamise („Beugehaft“ või „Durchsetzungshaft“) üldine eesmärk ja lõpptulemus on väljasaatmine, mitte karistamine.
When such reasons for detention exist, and when no less coercive measures can be applied effectively in a specific case (last resort), Member States are entitled and should use detention for the time necessary to ensure that return procedures can be successfully carried out in compliance with the provisions of Article 8 of the Return Directive.
Igasugune kinnipidamine väljasaatmise eesmärgil peab olema kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõikega 4: „Kui ilmneb, et väljasaatmine ei ole enam mõistlik õiguslikel või muudel kaalutlustel või lõikes 1 sätestatud tingimused enam ei kehti, ei ole kinnipidamine enam õigustatud ning asjaomane isik vabastatakse viivitamatult“.
Even though the wording of the Return Directive is phrased as an indicative listing (‘in particular’), these two concrete cases cover the main scenarios encountered in practice that justify detention in view of preparing and organising return and carrying out the removal process.
See tähendab seda, et juhul, kui selgub, et isiku väljasaatmine ei ole enam mõistlik, tuleb kinnipidamine lõpetada – näiteks kui selgub, et kolmanda riigi väljastatavad dokumendid saabuvad liiga hilja või et kolmas riik neid üldse ei väljasta, isegi kui kinnipeetav on valmis koostööd tegema.
The existence of a specific reason for detention — and the non-availability of effective and sufficient less coercive measures — must be individually assessed in each case.
Kas on võimalik jätkata kinnipidamist, kui tagasipöörduja esitab varjupaigataotluse?
A refusal of entry at the border, the existence of a SIS alert for refusal of entry, lack of documentation, lack of residence, absence of cooperation and other relevant indications/criteria need to be taken into account when assessing whether there is a risk of absconding (see section 1.6) that may justify the need for detention.
Euroopa Kohus andis kohtuasjas C-534/11 Arslan [76] tehtud otsuses (punktid 49 ja 63) järgmise vastuse: „Direktiivi 2008/115/EÜ artikli 2 lõiget 1 […] ei kohaldata kolmanda riigi kodanikule, kes on taotlenud rahvusvahelist kaitset kooskõlas direktiiviga 2005/85/EÜ, niikaua kuni kulgeb ajavahemik nimetatud taotluse esitamisest kuni selle taotluse kohta esimese astme otsuse langetamiseni või vajaduse korral kuni nimetatud otsuse peale esitatud kaebuse tulemuse selgumiseni. […] Direktiividega 2003/9/EÜ ja 2005/85/EÜ ei ole vastuolus see, kui kolmanda riigi kodanikku, kes on taotlenud rahvusvahelist kaitset kooskõlas direktiiviga 2005/85/EÜ pärast seda, kui ta on paigutatud kinnipidamisasutusse direktiivi 2008/115/EÜ artikli 15 alusel, hoitakse siseriikliku õigusnormi alusel kinnipidamisasutuses seni, kuni kõiki asjassepuutuvaid tegureid üksikasjalikult hinnates on ilmne, et see taotlus esitati üksnes eesmärgiga lükata edasi või nurjata tema tagasisaatmist käsitleva otsuse täideviimist ning et kinnipidamismeetme jätkamine on objektiivselt vajalik,vältimaks, et asjaomane isik oma tagasisaatmisest lõplikult kõrvale hoiaks“.
No detention for public order reasons: the possibility of maintaining or extending detention for public order reasons is not covered by the text of the Return Directive and Member States are not allowed to use immigration detention for the purposes of removal as a form of ‘light imprisonment’.
NB!
The primary purpose of detention for the purposes of removal is to assure that returnees do not undermine the execution of the obligation to return by absconding.
Eespool esitatud viide „siseriiklikule õigusnormile“ puudutab varjupaiga taotlemisega seotud kinnipidamist käsitlevaid siseriiklikke õigusnorme, millega võetakse vajaduse korral üle varjupaigaküsimusi käsitleva liidu õigustiku nõuded, mis on seotud kinnipidamisega.
It is not the purpose of Article 15 to protect society from persons which constitute a threat to public policy or security.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõige 2
The legitimate aim to protect the society should be addressed by other pieces of legislation, in particular criminal law, criminal administrative law and legislation covering the ending of legal stay for public order reasons.
Kinnipidamise rakendamise otsustavad haldusasutused või kohtuorganid.
In this respect, the ECJ stated in its judgment on Case C-357/09, Kadzoev [74] (paragraph 70): ‘The possibility of detaining a person on grounds of public order and public safety cannot be based on Directive 2008/115/EC.
Kinnipidamine otsustatakse kirjalikult koos faktiliste ja õiguslike asjaolude esitamisega.
None of the circumstances mentioned by the referring court (aggressive conduct; no means of support; no accommodation) can therefore constitute in itself a ground for detention under the provisions of that directive’.
Kui kinnipidamise on otsustanud haldusasutused, liikmesriigid:
The past behaviour/conduct of a person posing a risk to public order and safety (for instance non-compliance with administrative law in other fields than migration law or infringements of criminal law) may, however, be taken into account when assessing whether there is a risk of absconding (see section 1.6).
näevad ette kas kinnipidamise õiguspärasuse kiire kohtuliku läbivaatamise võimalikult kiiresti alates kinnipidamise algusest või
If the past behaviour/conduct of the person concerned allows drawing the conclusion that the person will probably not act in compliance with the law and avoid return, this may justify the decision that there is a risk of absconding.
annavad asjaomasele kolmanda riigi kodanikule õiguse taotleda menetlust, mille kohaselt tema kinnipidamise õiguspärasus vaadatakse võimalikult kiiresti kohtulikult läbi alates vastava menetluse käivitamisest.
Obligation to provide for effective alternatives to detention: Article 15(1) must be interpreted as requiring each Member State to provide in its national legislation for alternatives to detention; this is also consistent with the terms of recital 16 to the Directive (‘[…] if application of less coercive measures would not be sufficient’).
Sellisel juhul teavitavad liikmesriigid asjaomast kolmanda riigi kodanikku viivitamatult sellise menetluse taotlemise võimalusest.
In the judgment of Case C-61/11, El Dridi (paragraph 39), the ECJ confirmed that ‘[…] it follows from recital 16 in the preamble to that directive and from the wording of Article 15(1) that the Member States must carry out the removal using the least coercive measures possible.
Kui kinnipidamine on seadusevastane, vabastatakse asjaomane kolmanda riigi kodanik viivitamatult.
It is only where, in the light of an assessment of each specific situation, the enforcement of the return decision in the form of removal risks being compromised by the conduct of the person concerned that the Member States may deprive that person of his liberty and detain him’.
Kohtuorganid võivad, kuid ei pruugi koosneda kohtunikest.
However, this does not mean that a pre-condition for detention is that a third-country national was already subject to a less coercive measure.
Kooskõlas Euroopa Inimõiguste Kohtu asjakohase praktikaga peab neid iseloomustama sõltumatus ja erapooletus ning nad peavad pakkuma ärakuulamismenetluse korral õiguslikke tagatisi.
Article 15(1) of the Return Directive requires that less coercive measures must be ‘sufficient’ and that it should be possible to apply them ‘effectively’ to the third-country national concerned.
Kohtuliku läbivaatamise ulatus: läbivaatamise käigus tuleb hinnata kõiki tagasisaatmisdirektiivi artiklis 15 sõnaselgelt nimetatud tahke, võttes arvesse nii õigusküsimusi (nagu kinnipidamismenetluse ja -otsuse korrektsus menetluslikust/õiguslikust vaatenurgast) kui ka fakte (nagu kinnipeetava isiklik olukord, peresidemed riigis, riigist lahkumise tagatised, väljasaatmise mõistlikkus jne).
This implies that, to comply with the obligation to provide for effective alternatives to detention, Member States must provide in national law for alternatives to detention that can achieve the same objectives of detention (i.e. prevent absconding, avoid that the third-country national avoids or hampers return) while using means that are less intrusive of the right to liberty of the individual.
Kiire kohtuliku läbivaatamise maksimaalne kestus: tagasisaatmisdirektiivi sõnastus toetub Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 5 lõikele 4, kus nõutakse kohtupoolset kiiret läbivaatamist.
National authorities responsible for taking decisions related to detention and alternatives to detention need to assess whether such less coercive measures would be sufficient and effective in each individual case.
Asjakohases Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas on selgitatud, et vastuvõetavat maksimaalset kestust (mõistlikku aega) ei ole võimalik abstraktselt kindlaks määrata.
Examples of alternatives to detention include residence restrictions, open houses for families, case-worker support, regular reporting, surrender of ID/travel documents, bail and electronic monitoring.
See tuleb kindlaks määrata iga juhtumi asjaoludest lähtuvalt, võttes arvesse menetluse keerukust, nagu ka ametiasutuste ja taotleja käitumist.
The UNHCR provides some practical examples of good practices [75] on alternatives to detention.Benefits and risks — alternatives to detention
Otsuse tegemist vähem kui ühe nädala jooksul võib kindlasti pidada heaks tavaks, mis on kooskõlas menetlemise kiirust käsitleva õigusliku nõudega.
The benefits of providing for alternatives to detention may include higher return rates (including voluntary departure), improved cooperation with returnees in obtaining necessary documentation, financial benefits (less cost for the State) and less human cost (avoidance of hardship related to detention).
Kirjaliku otsuse nõue kehtib ka pikendamisotsuste puhul: nõue teha kirjalik otsus koos põhjendustega kehtib ka kinnipidamise pikendamist käsitlevate otsuste puhul.
Risks include an increased likelihood of absconding, possible creation of pull factors (alternative detention facilities such as family houses may be perceived as attractive for potential irregular immigrants) and possible social tensions in the neighbourhood of open centres.
Euroopa Kohus on kohtuasjas C-146/14 Mahdi tehtud otsuses (punktis 44) selgitanud järgmist: „Seda kirjaliku otsuse tegemise nõuet tuleb mõista nii, et see viitab kindlasti kõikidele kinnipidamise pikendamist puudutavatele otsustele, kuivõrd ühelt poolt on kinnipidamine ja selle pikendamine oma olemuselt analoogilised, kuna nende mõlema mõju on asjaomase kolmanda riigi kodaniku vabaduse piiramine tema tagasisaatmise ettevalmistamiseks ja/või väljasaatmise läbiviimiseks, ja teiselt poolt peab mõlemal juhul olema sellel kodanikul võimalik tutvuda tema suhtes tehtud otsuse põhjendustega“.
Recommendation: The challenge is to find intelligent solutions with an appropriate mix of rewards and deterrents.
Kinnipidamisotsuste ja kinnipidamise pikendamise otsuste puhul kehtivad kõik tagatised, mis kuuluvad õiguse juurde olla ära kuulatud.
A complete absence of deterrents may lead to insufficient removal rates.
Selle õiguse järgimata jätmise korral muutub otsus kehtetuks siiski vaid juhul, kui menetlus oleks lõppenud selle õiguse järgimise korral erinevalt; vt otsus kohtuasjas C-383/13 G. ja R.: „[…] liidu õigust, eelkõige direktiivi 2008/115/EÜ artikli 15 lõikeid 2 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui haldusmenetluse käigus on otsustatud kohaldada kinnipidamismeedet, ilma et õigust olla ära kuulatud oleks arvesse võetud, võib selle otsuse seaduslikkust arutav siseriiklik kohus kinnipidamismeetme tühistada ainult siis, kui ta leiab iga üksiku juhtumi faktilisi ja õiguslikke asjaolusid arvestades, et see rikkumine jättis selle, kes sellele viitab, ilma võimalusest ennast kaitsta, nii et selle haldusmenetluse tulemus oleks võinud olla teistsugune“ (punkt 12).
At the same time an overly repressive system with systematic detention may also be inefficient, since the returnee has little incentive or encouragement to cooperate in the return procedure.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõige 3
Member States should develop and use a wide range of alternatives to address the situation of different categories of third-country nationals.
Igal juhul vaadatakse kinnipidamine läbi mõistlike ajavahemike möödudes kas asjaomase kolmanda riigi kodaniku taotlusel või ex officio.
Tailored individual coaching, which empowers the returnee to take in hand his/her own return, early engagement and holistic case management focused on case resolution has proven to be successful.
Otsused, milles käsitletakse nii kinnipidamise läbivaatamist kui ka pikendamist, tuleb teha kirjalikult: Euroopa Kohus selgitas kohtuasjas C-146/14 Mahdi tehtud otsuses (punkt 48): „sellisel juhul toimuvad kinnipidamise läbivaatamine ja kinnipidamisele järgneva tegevuse kohta otsuse langetamine samas menetlusetapis.
A systematic horizontal coaching of all potential returnees, covering advice on possibilities for legal stay/asylum as well as on voluntary/enforced return from an early stage (and not only once forced removal decisions are taken) should be aimed at.
Järelikult peab see otsus vastama direktiivi 2008/115/EÜ artikli 15 lõikes 2 sätestatud nõuetele.“
Being subject of return procedures: the formal requirement to be ‘subject of return procedures’ in Article 15(1) of the Return Directive is not synonymous with ‘subject of a return decision’.
Pikaajalise kinnipidamise korral toimub läbivaatamine kohtuasutuse järelevalve all.
Detention may already be imposed — if all conditions of Article 15 are fulfilled — before a formal return decision is taken, for instance while the preparations of the return decision are under way and a return decision has not yet been issued.
Mõiste „pikaajaline kinnipidamine“ tähendus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 15 lõike 3 teises lauses nõutakse pikaajalise kinnipidamise korral ex officio kohtulikku järelevalvet.
An illegally staying third-country national may hide (not disclose) his/her identity in order to avoid removal.
See viitab vajadusele kohtuorganite meetmete järele ja seda ka sellistel juhtudel, kus asjaomane isik kaebust ei esita.
Is it legitimate to maintain detention in such circumstances, in order to exercise pressure on the third-country national to cooperate and thus make removal possible?
Mõiste „pikaajaline kinnipidamine“ keelelisest võrdlusest (saksa keeles „Bei längerer Haftdauer“; prantsuse keeles „En cas de périodes de rétention prolongées“; hollandi keeles „In het geval van een lange periode van bewaring“; hispaania keeles „En caso de periodos de internamiento prolongados“; itaalia keeles „Nel caso di periodi di trattenimento prolungati“) lähtudes on selge, et mõiste viitab pikale kinnipidamisajale, olenemata sellest, kas ametlik kinnipidamise pikendamise otsus on juba tehtud või mitte.
This kind of detention is covered by Article 15(1)(b) of the Return Directive, which expressly mentions ‘avoids or hampers […] the removal process’ as a reason for detention.
Komisjon leiab, et kuue kuu pikkune intervall on kinnipidamisotsuse esimese ex officio kohtuliku järelevalve tegemiseks kahtlemata liiga pikk, samal ajal kui kolme kuu järel tehtavat ex officio kohtulikku järelevalvet võib pidada piiriks, mis võib veel olla kooskõlas direktiivi artikli 15 lõikega 3, tingimusel et taotluse laekumisel on vajaduse korral võimalik korraldada ka individuaalseid läbivaatamisi.
Article 15(6)(a) lists ‘lack of cooperation’ as one of the two cases which may justify an extension of the maximum detention period for 12 months and the overall objective and finality of this kind of detention (Beugehaft or Durchsetzungshaft) is removal, not penalisation.
Järelevalvet tegeva kohtuorgani volitused: läbivaatamismehhanismist, millega uuritakse vaid õiguslikke ja mitte faktilisi asjaolusid, ei piisa.
Any detention for the purpose of removal must respect Article 15(4) of the Return Directive: ‘When it appears that a reasonable prospect of removal no longer exists for legal or other considerations or the conditions laid down in paragraph 1 no longer exist, detention ceases to be justified and the person concerned shall be released immediately’.
Kohtuorganil peab olema õigus otsustada nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude üle; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-146/14 Mahdi (punkt 62): „[…] peab pädeval ametiasutusel olema võimalik oma otsusega asendada haldusasutuse või vajaduse korral esialgse kinnipidamise otsuse teinud kohtuasutuse otsuse ning otsustada asendusmeetme määramise võimaluse või asjaomase kolmanda riigi kodaniku vabastamise.
This implies that in those cases in which it becomes clear that there are no more reasonable prospects of removal, detention must be ended — for instance when it becomes clear that the papers to be issued by a third country will come too late or will not be issued at all, even if the detainee would cooperate.
Sel eesmärgil peab kinnipidamise pikendamise üle otsust langetav kohtuasutus võtma arvesse nii esialgse kinnipidamise määranud haldusasutuse esitatud faktilisi asjaolusid ja tõendeid kui ka asjaomase kolmanda riigi kodaniku võimalikke seisukohti.
Is it possible to maintain detention if a returnee submits an asylum application?
Lisaks peab ta saama uurida kõiki muid otsuse langetamiseks vajalikke tõendeid […].“
Legal basis: Return Directive — Article 15(2)
Kinnipidamine kestab seni, kuni on täidetud lõikes 1 sätestatud tingimused ning kuni see on vajalik eduka väljasaatmise tagamiseks.
Detention shall be ordered by administrative or judicial authorities.
Iga liikmesriik sätestab kinnipidamise piiratud kestuse, mis ei tohi ületada kuut kuud.
Detention shall be ordered in writing with reasons being given in fact and in law.
Liikmesriigid ei tohi lõikes 5 osutatud ajavahemikku pikendada, välja arvatud piiratud ajavahemiku puhul, mis ei ületa siseriikliku õiguse kohaselt veel kahteteist kuud, kui hoolimata nende mõistlikest jõupingutustest on tõenäoline, et väljasaatmise viibimise põhjuseks on:
When detention has been ordered by administrative authorities, Member States shall:
asjaomase kolmanda riigi kodaniku koostöö puudumine või
either provide for a speedy judicial review of the lawfulness of detention to be decided on as speedily as possible from the beginning of detention;
kolmandatest riikidest vajalike dokumentide hankimise viibimine.
or grant the third-country national concerned the right to take proceedings by means of which the lawfulness of detention shall be subject to a speedy judicial review to be decided on as speedily as possible after the launch of the relevant proceedings.
Kinnipidamine tuleb lõpetada ja tagasipöörduja tuleb vabastada eri asjaoludel, näiteks juhul, kui
In such a case Member States shall immediately inform the third-country national concerned about the possibility of taking such proceedings.
väljasaatmine ei ole õiguslikel või muudel kaalutlustel enam mõistlik;
The third-country national concerned shall be released immediately if the detention is not lawful.
ametiasutused ei järgi nõuetekohaselt väljasaatmiskorda;
Judicial authorities may consist of judges, but need not necessarily be composed of judges.
maksimaalne kinnipidamise tähtaeg on täis.
In line with relevant ECtHR case-law, they must have characteristics of independence, impartiality and offer judicial guarantees of an adversarial procedure.
Lisaks tuleb kinnipidamine lõpetada juhtumipõhiselt, kui on avanenud võimalus kasutada kinnipidamise alternatiive.