natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Article 6(3) of the Directive therefore lays down an exception that concerns solely the obligation of the Member States on whose territory the third-country national is present to issue a return decision, that obligation then falling to the Member State that takes him back.
Pealegi on praktilisest vaatenurgast mõttetu kehtestada ELi sisenemise keeld olukorras, kus isik ei lahku veel EList.
It does not lay down an exception to the scope of the Return Directive additional to those set by Article 2(2) — see judgment of the ECJ in Case C-47/15, Affum (paragraphs 82-85).
Võimalust kehtestada Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõike 2 alusel erandlikel asjaoludel puht riiklikke sisenemiskeelde käsitletakse punktis 11.8.
Subsequent use of bilateral agreements between Member States A-B and B-C: the Return Directive, notably Article 6(3), does not expressly interdict ‘domino’ taking back under existing bilateral arrangements.
Otsus anda ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik üle teise liikmesriiki: selline otsus on üks tagasisaatmisdirektiiviga ette nähtud meetmetest ebaseadusliku riigis viibimise lõpetamiseks ja ettevalmistav etapp liidu territooriumilt väljasaatmiseks.
It is, however, important that in the end a full return procedure in accordance with the Directive will be carried out by one Member State.
Seetõttu peavad liikmesriigid võtma selle otsuse vastu nõuetekohase hoolsusega ja kiiresti, nii et kolmanda riigi kodanik saadetaks võimalikult kiiresti tagasisaatmismenetluse eest vastutavasse liikmesriiki; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punkt 87).
Since this kind of subsequent procedures is cost intensive for administrations and involves additional discomfort for the returnee, Member States are encouraged to refrain from applying this practice.
Kuna mõiste „tagasisaatmine“ tähendab tagasisaatmisdirektiivis alati tagasisaatmist kolmandasse riiki, on soovitatav nimetada selliseid liikmesriikide otsuseid „üleandmisotsusteks“ või „tagasisuunamisotsusteks“, mitte „tagasisaatmisotsusteks“.
No EU-wide entry bans when using Article 6(3): when passing back an illegally staying third-country national to another Member State under Article 6(3) no EU entry ban can be issued under Article 11, since Article 11 applies only in connection with the issuing of a return decision and does not apply in case of mere ‘passing back’ to another Member State.
Standstill-tingimus: artikli 6 lõige 3 sisaldab sõnaselget standstill-tingimust.
Moreover, it is pointless from a practical point of view to issue an EU entry ban in a situation in which the person does not yet leave the EU.
Kui uuesti läbiräägitud/pikendatud leping on midagi muud (aliud) ehk täiesti uus leping, millel on erinev sisu, ei ole see enam hõlmatud artikli 6 lõikega 3.
As regards the possibility to issue purely national entry bans in exceptional circumstances under Article 25(2) SIC, see section 11.8.
Schengeni liikmesriikide ja Ühendkuningriigi vahelised tagasivõtulepingud: artikli 6 lõike 3 tõlgendamisel tuleb käsitada Ühendkuningriiki liikmesriigina.
Decision to transfer the third-country national to another Member State: such decision constitutes one of the measures provided for by the Return Directive to bring the illegal stay to an end and is a stage preparatory to removal from the territory of the Union.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 4 Liikmesriigid võivad igal ajal otsustada väljastada nende territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundega seotud, humanitaar- või muudel põhjustel eraldi elamisloa või muu loa riigis viibida.
Since the notion of ‘return’ under the Return Directive always implies return to a third country, it is recommended to call this kind of national decision ‘transfer decision’ or ‘passing-back decision’ and not to call it ‘return decision’.
Kui tagasisaatmisotsus on juba väljastatud, siis see tühistatakse või peatatakse elamisloa või mõne muu riigis viibimist lubava loa kehtivusajaks.
Standstill clause: Article 6(3) is an express ‘standstill’ clause.
Liikmesriigid võivad anda ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule igal ajal elamisloa või riigis viibimise õiguse.
Existing agreements which were renegotiated or renewed after 13 January 2009 may continue to be covered by Article 6(3) if the renegotiated/renewed agreement is an amendment of the already existing agreement and clearly labelled as such.
Sama kehtib juhul, kui liikmesriigid peavad andma riigis viibimise õiguse, näiteks pärast varjupaigataotluse saamist.
If the renegotiated/renewed agreement is an aliud (an entirely new agreement with different substance), then Article 6(3) would not cover it anymore.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 5
Readmission agreements between Schengen Member States and the UK: for the purposes of interpreting Article 6(3), the UK is to be considered as a Member State.
Kui seoses kolmanda riigi kodanikuga, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, on pooleli elamisloa või muu riigis viibimist lubava loa uuendamise menetlus, kaalub kõnealune liikmesriik tagasisaatmisotsuse väljastamisest hoidumist, kuni pooleliolev menetlus on lõppenud, ilma et see piiraks lõike 6 kohaldamist.
Legal basis: Return Directive — Article 6(4)
Liikmesriigid võivad vabalt loobuda tagasisaatmisotsuse tegemisest ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes, kes ootavad otsust oma loa pikendamise kohta.
Member States may at any moment decide to grant an autonomous residence permit or other authorisation offering a right to stay for compassionate, humanitarian or other reasons to a third-country national staying illegally on their territory.
Sätte eesmärk on kaitsta kolmandate riikide kodanikke, kes viibisid liikmesriigi territooriumil teatava aja seaduslikult ja kellest said loa pikendamise menetluses tekkinud viivituste tõttu ajutiselt isikud, kes viibivad riigis ebaseaduslikult.
In that event no return decision shall be issued.
Säte viitab pooleliolevale elamisloa pikendamisemenetlusele üksnes liikmesriigis, kus isik kinni peeti („kõnealune liikmesriik“).
In this event, any pending return procedures shall be closed and an already issued return decision or removal order must be withdrawn or suspended, depending on the nature of the permit.
Asjaolu, et isiku elamisloa pikendamise menetlus on mõnes teises liikmesriigis pooleli, võib konkreetsetel asjaoludel siiski õigustada tagasisaatmise edasilükkamist artikli 9 lõike 2 kohaselt või soodsamate meetmete rakendamist artikli 4 lõike 3 kohaselt.
The same applies in cases in which Member States have to grant a right to stay, for example following the submission of an asylum application.
Neid sätteid tuleb käsitleda erinormina (leges specialis), mida tuleb järgida eeskätt nimetatud direktiividega sõnaselgelt hõlmatud juhtumite korral.
It is up to Member States to decide which approach (withdrawal or suspension of the return decision) should be applied, taking into account the nature and likely duration of the permit or right to stay which was granted, and the need to ensure effective return procedures.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 1
However, according to the judgment of the ECJ in Case C-601/15, J.N.
Tagasisaatmisotsusega nähakse ette sobiv, seitsme kuni kolmekümne päeva pikkune tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks, ilma et see piiraks lõigetes 2 ja 4 osutatud erandite tegemist.
(paragraphs 75-80), when a Member State grants the right to remain on its territory to a third-country national who applied for international protection and who was already subject to a return decision prior to the application, Member States should suspend the enforcement of the return decision (and not withdraw the decision) until a decision on the application for international protection is taken (see also section 7).5.7.
Liikmesriigid võivad oma siseriiklikes õigusaktides sätestada, et nimetatud tähtaeg võimaldatakse ainult asjaomase kolmanda riigi kodaniku taotlusel.
Legal basis: Return Directive — Article 6(5)
Sellisel juhul teavitavad liikmesriigid asjaomaseid kolmandate riikide kodanikke sellise taotluse esitamise võimalusest.
If a third-country national staying illegally on the territory of a Member State is the subject of a pending procedure for renewing his or her residence permit or other authorisation offering a right to stay, that Member State shall consider refraining from issuing a return decision, until the pending procedure is finished, without prejudice to paragraph 6.
Vabatahtliku lahkumise soodustamine on üks tagasisaatmisdirektiivi põhieesmärke.
Member States are free to refrain from issuing a return decision to illegally staying third-country nationals who are waiting for a decision on the renewal of their permit.
Kui ei ole alust arvata, et see kahjustaks tagasisaatmise eesmärki, eelistatakse väljasaatmisele lahkumiskohustuse vabatahtlikku täitmist kolmel põhjusel: see on väärikam, ohutum ja sageli kulutõhusam tagasisaatmisvõimalus.
Member States are encouraged to make use of this provision also in cases in which it is likely that the application for renewal will be successful and to provide the persons concerned at least with the same treatment as the one offered to returnees during a period for voluntary departure or during postponed return.
Artikli 7 lõike 1 teine lause annab liikmesriikidele võimaluse anda vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaeg ainult juhul, kui kolmanda riigi kodanik esitab selleks taotluse.
This provision does not cover pending procedures for renewal of a residence permit in another Member State.
Sellisel juhul tuleb asjaomaseid kolmandate riikide kodanikke sellest võimalusest eraldi teavitada.
The fact that a person is subject to a pending procedure for renewal of a residence permit in another Member State may, however, in specific circumstances justify postponement of return in accordance with Article 9(2) or the application of more favourable measures in accordance with Article 4(3).
Avalikkusele mõeldud üldine teave (näiteks teade sisserändeameti veebisaidil võimaluse kohta esitada selline taotlus või kohalike sisserändeasutuste teadetetahvlile üles riputatavad trükitud reklaamid) võib olla kasulik, kuid seda tuleb täiendada individualiseeritud teabega.
Legal basis: Directive 2014/66/EU of the European Parliament and of the Council [35] (the ‘Intra-Corporate Transfers Directive’) — Article 23; Council Directive 2003/109/EC [36] (the ‘LTR Directive’) (amended by Council Directive 2011/51/EU [37]) — Articles 12 and 22; Council Directive 2009/50/EC [38] (the ‘Blue Card Directive’) — Article 18
Alaealisi tuleks teavitada lapsele sobilikul ning vanust ja konteksti arvestaval viisil ning erilist tähelepanu tuleks pöörata saatjata alaealiste olukorrale.
The above-quoted Directives contain special rules on readmission between Member States in cases of intra-EU mobility of certain categories of third-country nationals (intra-corporate transfers, holders of EU Blue Cards, long-term residents).
Samuti võivad liikmesriigid otsustada anda taotluse korral tähtaja vabatahtlikuks lahkumiseks ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike teatavatele kategooriatele (näiteks isikutele, kelle seadusliku riigis viibimise taotlus lükatakse tagasi, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu või põhineb pettusel) või toetust (näiteks taasintegreerimiseks).
These provisions are to be considered as leges speciales (more specific rules) which have to be followed in the first place in those cases expressly covered by the said Directives.
Muudel juhtudel võib seda teha ilma eelneva taotluseta.
Legal basis: Return Directive — Article 7(1)
Komisjon soovitab anda vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaja, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik seda taotleb, tagades samal ajal, et kolmanda riigi kodanikele antakse nõuetekohaselt ja süstemaatiliselt vajalikku teavet taotluse esitamise kohta.
A return decision shall provide for an appropriate period for voluntary departure of between seven and thirty days, without prejudice to the exceptions referred to in paragraphs 2 and 4.
Vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmid: kuigi tagasisaatmisdirektiiv ei nõua liikmesriikidelt vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmide loomist, kinnitatakse direktiivi põhjenduses 10, et „vabatahtliku tagasipöördumise edendamiseks peaksid liikmesriigid pakkuma tõhustatud tagasipöördumisalast abi ja nõustamist ning kasutama parimal viisil ära […] asjakohased rahastamisvõimalused“.
Member States may provide in their national legislation that such a period shall be granted only following an application by the third-country national concerned.
Seetõttu julgustatakse liikmesriike igati võimaldama vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmides osalemist menetluse kõigis etappides, et edendada inimlikumat ja väärikamat tagasisaatmist ning üleüldiselt tõhustada tagasisaatmise menetlust.
In such a case, Member States shall inform the third-country nationals concerned of the possibility of submitting such an application.
Selleks, et hõlbustada neis programmides osalemist ja tagada, et asjaomased kolmandate riikide kodanikud teeksid teadliku otsuse, peaksid liikmesriigid tagama vabatahtliku tagasipöördumise ja vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmide kohta asjakohase teabe levitamise.
The promotion of voluntary departure is one of the key objectives of the Return Directive.
Teavitamist võib korraldada ka koostöös riiklike asutustega (näiteks haridus-, sotsiaal- ja tervishoiuasutused), vabaühendustega ja muude organisatsioonidega, kellel on kolmandate riikide kodanikega otsene kokkupuude.
Unless there are reasons to conclude that this would undermine the purpose of return, voluntary departure in compliance with an obligation to return is preferable to removal for the threefold reason that it is a more dignified, safer and frequently more cost-effective return option.
Alaealistele tuleks vastavat teavet anda lapsele sobilikul ning vanust ja konteksti arvestaval viisil.
During the period for voluntary departure, the third-country national concerned is under the obligation to return, although this obligation cannot be enforced until the expiry of such period, or if a risk of absconding or a risk to public policy, public security or national security emerge, or an application for legal stay is dismissed as manifestly unfounded or fraudulent (see section 6.3).
Riiklikud programmid peaksid olema kooskõlas dokumendiga „Non-binding Common Standards for Assisted Voluntary Return (and Reintegration) Programmes implemented by Member States“ [39] (Liikmesriikide rakendatavate vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise (ja taasintegreerimise) programmide mittesiduvad ühtsed nõuded), mille komisjon töötas välja koostöös liikmesriikidega ning mille justiits- ja siseküsimuste nõukogu kinnitas oma 9. ja 10. juuni 2016. aasta istungi järeldustes [40].
Member States are encouraged to provide the possibility of voluntary departure to the largest possible number of returnees and to refrain from doing so in those cases in which there is a risk that this might hamper the purpose of the return procedure.
Euroopa rändevõrgustiku tagasisaatmisküsimustega tegelev eksperdirühm on seadnud sihiks hõlbustada tõhusamat praktilist koostööd riikide ja sidusrühmade vahel tagasipöördumise, vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise ja taasintegreerimise programmide valdkonnas.
The last sentence of Article 7(1) allows Member States to decide to subject access to a period for voluntary departure to an application by the third-country nationals.
See peaks olema peamine vahend, et koguda ja jagada teavet, ning liikmesriike kutsutakse üles seda aktiivselt kasutama.
In such case, information about the possibility to apply for a period for voluntary departure must be given individually to the third-country nationals concerned.
Üldpõhimõtte järgi antakse vabatahtlikuks lahkumiseks 7–30 päeva.
General information sheets for the public (for example an announcement of the possibility of submitting such application on the website of the immigration offices or printing adds and posting them on information panels in the premises of the local immigration authorities) may be helpful but needs to be complemented with individualised information.
Liikmesriikidel on kohustus määrata kindlaks tähtaeg, mis mahub sellesse ajavahemikku, välja arvatud juhul, kui üksikjuhtumi asjaolud õigustavad tähtaja pikendamist tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõike 2 alusel (vt punkt 6.1).
Such information should be provided to minors in a child-sensitive and age- and context-appropriate manner, and particular attention should be paid to the situation of unaccompanied minors.
Kui üldreegliks oleks anda 60 päeva, siis oleks see vastuolus tagasisaatmisdirektiivis sätestatud ühtlustamise ja 7–30 päeva ette nägeva ühise korraga.
Member States may also decide to grant a period for voluntary departure upon application for certain categories of illegally staying third-country nationals (for example those whose application for legal stay is rejected as manifestly unfounded or fraudulent) or for or obtaining support (for instance reintegration assistance), and to grant it without prior application in other cases.
Seetõttu ei ole võimalik õigustada seda artikli 4 lõike 3 alusel kui soodsamat sätet.
The Commission recommends granting a period for voluntary departure following a request by the third-country nationals concerned, while ensuring that the necessary information for submitting an application is duly and systematically provided to the third-country nationals.
Tähtajad vahemikus 30–60 päeva (mis ületavad lõikega 1 ühtlustatud vahemikku), mida võib anda vaid konkreetsete asjaolude korral (mis on nimetatud lõikes 2), on aga hõlmatud tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõikega 2.
Assisted voluntary return programmes: while the Return Directive does not require Member States to establish an assisted voluntary return programme, its recital 10 affirms that ‘in order to promote voluntary return, Member States should provide for enhanced return assistance and counselling and make best use of relevant funding possibilities’.
Kooskõlas nõuetega, mis tulenevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 2 sätestatud õigusest olla ära kuulatud, peaksid liikmesriigid andma tagasipöördujale võimaluse nimetada konkreetsed asjaolud ja vajadused, mida tuleks antava tähtaja kindlaksmääramisel arvesse võtta nii juhul, kui vabatahtliku lahkumise tähtaeg määratakse kindlaks ex officio, kui ka juhul, kui see tähtaeg määratakse kindlaks pärast tagasipöördujalt taotluse saamist.
Member States are therefore strongly encouraged to make assisted voluntary return programmes available throughout the procedures, as part of the efforts to promote a more humane and dignified return and, in general, to increase the effectiveness of return.
Kuigi tagasisaatmisdirektiiv ei luba ebaseaduslikult riigis viibivat kolmanda riigi kodanikku vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul sunniviisiliselt tagasi saata, ei keela see liikmesriikidel kõnealusel ajavahemikul algatada vajalikke haldusmenetlusi tagasisaatmisotsuse võimalikuks täitmiselepööramiseks (näiteks kolmanda riigi ametiasutustega kontaktivõtmine reisidokumentide saamiseks, väljasaatmise logistika korraldamine).
To facilitate access to such schemes and to ensure that an informed decision is taken by the third-country nationals concerned, Member States should ensure adequate dissemination of information on voluntary return and assisted voluntary return programmes, also in cooperation with national authorities who may be in direct contact with third-country nationals (for example education, social and health services), non-governmental organisations and other bodies.
Komisjon soovitab liikmesriikidel anda vabatahtlikuks lahkumiseks lühim võimalik tähtaeg, mis on vajalik tagasipöördumise korraldamiseks ja tagasipöördumiseks, lähtudes kolmanda riigi kodaniku olukorra individuaalsest hindamisest ning võttes eelkõige arvesse tagasipöördumise väljavaateid ja kolmanda riigi kodaniku valmisolekut teha pädevate ametiasutustega koostööd.
When providing such information to minors, this should be done in a child-sensitive and age- and context- appropriate manner.
Seitsmest päevast pikem tähtaeg tuleks anda ainult siis, kui kolmanda riigi kodanik teeb tagasisaatmise protsessi ajal aktiivselt koostööd.
National programmes should follow the Non-binding Common Standards for Assisted Voluntary Return (and Reintegration) Programmes implemented by Member States [39] developed by the Commission in cooperation with the Member States, and endorsed by the JHA Council in its Conclusions of 9-10 June 2016 [40].
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 2
The Return Expert Group (REG) of the European Migration Network (EMN) aims at facilitating improved practical cooperation among States and stakeholders in the field of return, assisted voluntary return and reintegration programmes.
Vajaduse korral pikendavad liikmesriigid vabatahtliku lahkumise tähtaega sobiva ajavahemiku võrra, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid, nagu viibimise kestus, koolis käivad lapsed ning muude perekonna- ja sotsiaalsete sidemete olemasolu.
It should be a key tool for the gathering and sharing of information and Member States are encouraged to make active use of it.
Vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamise jaoks ei ole eelnevalt kindlaks määratud maksimaalset tähtaega.
The time frame of 7-30 days constitutes a general principle.
Iga üksikjuhtumi puhul tuleb lähtuda juhtumi konkreetsetest asjaoludest kooskõlas siseriiklike rakendusaktide ja haldustavaga.
It is binding for Member States to fix a period which respects this frame, unless specific circumstances of the individual case justify an extension in accordance with Article 7(2) of the Return Directive (see section 6.1).
Selle üle otsustamisel, kas vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamine on „sobiv“, on liikmesriikidel ulatuslik kaalutlusruum.
Granting 60 days as a general rule would be incompatible with the harmonisation and common discipline provided for by the Return Directive to have a frame of 7-30 days, therefore it cannot be justified as more favourable provision under Article 4(3).
Arvestades tekstis olevat viidet koolis käivatele lastele, võib vabatahtliku lahkumise tähtaega pikendada semestri või õppeaasta lõpuni või kuni ühe õppeaasta võrra tingimusel, et see on lapse parimates huvides ja et kõiki asjakohaseid juhtumiga seotud asjaolusid võetakse nõuetekohaselt arvesse.
However, periods between 30-60 days (exceeding the range harmonised by paragraph 1) which may be granted only in the presence of specific circumstances (referred to in paragraph 2) are covered by Article 7(2) of the Return Directive.
Tähtaja, mis on pikem kui 30 päeva, võib anda kohe alguses (tagasisaatmisotsuse tegemise ajal), kui see on juhtumi asjaolude individuaalse hindamise alusel põhjendatud.
In line with the requirements deriving from the right to be heard, as recognised Article 41(2) CFR, Member States should provide the returnee with a possibility to specify individual circumstances and needs to be taken into account when determining the period to be granted, both in cases where the period for voluntary departure is determined ex officio and in cases in which the period is fixed following an application by the returnee.
Ei ole vaja kehtestada kõigepealt 30päevast tähtaega ja seejärel seda pikendada.
Although the Return Directive prohibits to forcibly return an illegally staying third-country national during the period for voluntary departure, it does not prevent Member States from launching the necessary administrative procedures during that period in view of the possible enforcement of a return decision (for example establishing contacts with the authorities of third countries for obtaining travel documents, organising the logistics for the removal operation).
Väljendiga „vajaduse korral“ viidatakse nii tagasipöörduja kui ka tagasisaatva riigiga seotud asjaoludele.