natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In C-329/11, Achughbabian, the ECJ confirmed that this derogation cannot be used to third-country nationals who have committed only the offence of illegal staying without depriving the Return Directive of its purpose and binding effect.
1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonis [19] on väljaandmist kirjeldatud kui selliste isikute väljaandmist, „kelle suhtes on taotleva poole pädevad asutused algatanud kriminaalmenetluse kuriteo tõttu või kes on nimetatud asutuste poolt tagaotsitavad kohtuotsuse või kinnipidamiskorralduse täideviimiseks“.
Minor migration-related infringements, such as mere irregular entry or stay, cannot justify the use of this derogation.
Samas võib esineda kattuvusi ja kõnealuse erandi eesmärk on selgeks teha, et liikmesriikidel on võimalus mitte kohaldada tagasisaatmisdirektiivi menetluslikke tagatisi isiku tagasisaatmisel väljaandmismenetluse raames.
Extradition procedures are not necessarily related to return procedures.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikkel 4
The 1957 European Convention on Extradition [19] circumscribes extradition to surrendering ‘persons against whom the competent authorities of the requesting Party are proceeding for an offence or who are wanted by the said authorities for the carrying out of a sentence or detention order’.
Ehkki tagasisaatmisdirektiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikides tagasisaatmismenetlusi, ei takistata sellega kahe- või mitmepoolsete rahvusvaheliste kokkulepete soodsamate sätete kohaldamist (artikli 4 lõige 1).
However, there may be overlaps and this derogation aims at making clear that Member States have the option not to apply the procedural safeguards contained in the Return Directive when carrying out return in the context of extradition procedures.
Ka ei piira tagasisaatmisdirektiiv „ühegi sellise sätte kohaldamist, mis võib olla soodsam kolmanda riigi kodaniku suhtes ja mis on sätestatud ühenduse sisserände- ja varjupaigaalases õigustikus“ (artikli 4 lõige 2), ega „liikmesriigi õigust võtta vastu või säilitada sätteid, mis on soodsamad isikutele, kelle suhtes käesolevat direktiivi kohaldatakse, tingimusel et sellised sätted on käesoleva direktiiviga kooskõlas“ (artikli 4 lõige 3).
Legal basis: Return Directive — Article 4
Kuna tagasisaatmisdirektiivi eesmärk on näha ette ühised miinimumnõuded isikute põhiõiguste austamise kohta tagasisaatmismenetluste raames, tuleb sõna „soodsamad“ alati tõlgendada kui soodsamaid tagasipöörduja, mitte väljasaatva riigi suhtes.
Even though the Return Directive aims at harmonising return procedures in Member States, it expressly leaves unaffected more favourable provisions contained in bilateral or multilateral international agreements (Article 4(1)).
Liikmesriigid ei või kohaldada tagasisaatmisdirektiiviga reguleeritavates valdkondades rangemaid nõudeid; vt Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-61/11 El Dridi [20] (punkt 33): „[…] direktiiv 2008/115/EÜ ei luba […] siiski neil riikidel kohaldada reguleeritavas valdkonnas rangemaid nõudeid“.
The Return Directive also leaves unaffected ‘any provision which may be more favourable for the third-country national, laid down in the Community acquis relating to immigration and asylum’ (Article 4(2)) as well as ‘the right of the Member States to adopt or maintain provisions that are more favourable to persons to whom it applies provided that such provisions are compatible with this Directive’ (Article 4(3)).
Tagasisaatmisotsuse tegemise asemel trahvi määramine: tagasisaatmisdirektiiv ei luba kehtestada mehhanismi, millega sätestatakse kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku viibimise eest liikmesriigi territooriumil karistuseks vastavalt asjaoludele kas rahatrahv või väljasaatmine, kuna need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune) [21].Tagasisaatmisdirektiivi osade kohaldamine isikute suhtes, kes on direktiivi artikli 2 lõike 2 punktide a ja b alusel direktiivi kohaldamisalast välja jäetud, on direktiiviga kooskõlas ja seda võib lugeda hõlmatuks artikli 4 lõikega 3, kuna selline tegevus oleks asjaomase kolmanda riigi kodaniku jaoks soodsam.
Given that the Return Directive aims at providing for common minimum standards regarding the respect of fundamental rights of the individuals in return procedures, ‘more favourable’ must always be interpreted as ‘more favourable for the returnee’ and not more favourable for the expelling/removing State.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiiv, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus oma otsustes kohtuasjades C-61/11 El Dridi, C-329/11 Achughbabian, C-430/11 Sagor, C-297/12 Filev ja Osmani, C-38/14 Zaizoune, C-290/14 Celaj ja C-47/15 Affum.
Member States are not free to apply stricter standards in areas governed by the Return Directive: see the judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi [20] (paragraph 33): ‘[…] Directive 2008/115/EC […] does not however allow those States to apply stricter standards in the area that it governs.’
Liikmesriigid võivad rändealaste õigusnormide rikkumise eest näha ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused, sealhulgas vabadusekaotuse kui kriminaalkaristuse, tingimusel et sellised meetmed ei kahjusta tagasisaatmisdirektiivi kohaldamist ja nende rakendamisel järgitakse täielikult põhiõigusi, eriti neid, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga, mida tõlgendatakse kooskõlas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni vastavate sätetega.
Imposing a fine instead of issuing a return decision: the Return Directive does not permit a mechanism being put in place which provides, in the event of third-country nationals illegally staying in the territory of a Member State, depending on the circumstances, for either a fine or removal, since the two measures are mutually exclusive (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune [21]).Applying parts of the Return Directive to persons excluded from its scope under Article 2(2)(a) and (b) is compatible with the Directive and can be considered as covered by Article 4(3), as such practice would be a more favourable one for the third-country national concerned.
See, mis liiki rändealaste õigusnormide rikkumiste eest karistatakse, tuleb kindlaks määrata siseriiklikus õiguses.
Legal basis: Return Directive — as interpreted by the ECJ in Cases C-61/11, El Dridi, C-329/11, Achughbabian, C-430/11, Sagor, C-297/12, Filev and Osmani, C-38/14, Zaizoune, C-290/14, Celaj, C-47/15, Affum.
Miski ei takista liikmesriike käsitlemast ja võtmast oma kriminaalõiguses arvesse ka rändealaste õigusnormide rikkumisi, mis on toime pandud teistes liikmesriikides.
Member States are free to lay down effective, proportionate and dissuasive sanctions, including imprisonment as a criminal sanction, in relation to infringements of migration rules, provided such measures do not compromise the application of the Return Directive and ensure the full observance of fundamental rights, particularly those guaranteed by the CFR interpreted in accordance with the corresponding provisions of the ECHR.
Sisenemiskeelu eiramine: liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused riigis ebaseaduslikult viibivatele kolmandate riikide kodanikele, kes on tagasi saadetud ja kes sisenemiskeeldu rikkudes sisenevad uuesti liikmesriigi territooriumile.
It is for national law to determine which types of infringements of migration rules are to be sanctioned.
Sellise kriminaalkaristuse rakendamine on lubatav vaid tingimusel, et kolmanda riigi kodaniku suhtes kohaldatud sisenemiskeeld on direktiivi sätetega kooskõlas.
Nothing prevents Member States from addressing and taking into account in their national penal law infringements of migration rules committed also in other Member States.
Kriminaalkarituste rakendamisel peab olema tagatud põhiõiguste ja 1951. aasta Genfi konventsiooni, [22] eelkõige artikli 31 lõike 1 [23] täielik järgimine (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-290/14 Celaj) [24].Tagasisaatmisdirektiiviga ei ole vastuolus, kui siseriiklikke kriminaalmenetluse norme järgides määratakse kriminaalkaristusi kolmandate riikide kodanikele, kelle suhtes on edutult kohaldatud selle direktiiviga kehtestatud tagasisaatmismenetlust ja kes viibivad liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ilma et neil oleks tagasipöördumisest keeldumiseks ühtki mõjuvat põhjust.
Non-compliance with an entry ban: Member States can adopt criminal law sanctions against illegally staying third-country nationals who have been returned and who re-enter the territory of a Member State in breach of an entry ban.
Kui selliste tagasipöördujate suhtes rakendatakse ebaseadusliku riigis viibimise ärahoidmise eesmärgil kriminaalkaristusi, siis tuleb täies ulatuses järgida põhiõigusi, eeskätt neid, mis on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni alusel (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-329/11 Achughbabian, punktid 48 ja 49), ning proportsionaalsuse põhimõtet.
Such criminal sanction is admissible only on the condition that the entry ban issued against the third-country national complies with the provisions of the Directive.
Komisjon soovitab liikmesriikidel näha siseriiklikes õigusaktides ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused (näiteks trahvid, dokumentide konfiskeerimine, hüvitiste/toetuste vähendamine või nende võimaldamisest keeldumine, tööloa väljastamisest keeldumine) kolmandate riikide kodanikele, kes tahtlikult takistavad tagasisaatmisprotsessi (näiteks hävitavad reisidokumendi, esitavad enda kohta valeandmeid, takistavad oma isiku kindlakstegemist, keelduvad korduvalt reisile asumast), tingimusel, et need karistused ei takista tagasisaatmisdirektiivi eesmärgi saavutamist ja nende rakendamisel on tagatud põhiõiguste täielik järgimine.
Such criminal sanctions shall ensure full observance of fundamental rights and the 1951 Geneva Convention [22], notably Article 31(1) [23] (see judgment of the ECJ in Case C-290/14, Celaj [24]).The Return Directive does not preclude imposing penal sanctions, following national rules of criminal procedure, in relation to third-country nationals to whom the return procedures established by the Directive have been unsuccessfully applied and who are illegally staying in the territory of a Member State without there being any justified ground for non-return.
Pelgalt ebaseadusliku riigis viibimise kriminaliseerimine: Liikmesriigid ei või enne tagasisaatmismenetlust või selle ajal määrata siseriikliku kriminaalõiguse alusel vanglakaristust üksnes ebaseadusliku riigis viibimise eest, sest see lükkaks tagasisaatmise edasi (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-61/11 El Dridi).
Penal sanctions aimed at dissuading such returnees from remaining illegally must ensure full observance of fundamental rights, particularly those guaranteed by the ECHR (see judgment of the ECJ in Case C-329/11, Achughbabian, paragraphs 48 and 49) and shall comply with the proportionality principle.
Samas ei välista tagasisaatmisdirektiiv liikmesriikide õigust määrata vangistust muude süütegude toimepanemise eest kui need, mis pannakse toime üksnes ebaseadusliku riigis viibimisega, kaasa arvatud olukorras, kus tagasisaatmismenetlus ei ole veel lõpetatud (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum, punkt 65).
The Commission recommends that Member States foresee effective, proportionate and dissuasive sanctions in national legislation (for example fines, seizure of documents, reduction/refusal of benefits/allowance, refusal of work permit) in relation to third-country nationals who intentionally obstruct the return process (for example disposing of travel document, providing false identity, preventing identification, repeated refusal to embark), provided that such sanctions do not impair achieving the objective of the Return Directive and ensure full observance of fundamental rights.
Rahalised karistused: siseriikliku kriminaalõiguse alusel (proportsionaalse) rahalise karistuse määramine ebaseadusliku riigis viibimise eest ei ole iseenesest kokkusobimatu tagasisaatmisdirektiivi eesmärkidega, sest see ei takista tagasisaatmisotsuse tegemist ja täideviimist direktiivis sätestatud tingimusi täielikult arvesse võttes (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor).
Criminalisation of mere illegal stay: Member States cannot impose imprisonment under national criminal law on the sole ground of illegal stay before or during carrying out return procedures since this would delay return (see judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi).
Siseriiklikud õigusaktid, millega nähakse ebaseadusliku riigis viibimise korral ette kas trahv või väljasaatmine, ei ole tagasisaatmisdirektiiviga kokkusobivad, sest need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad ja seega kahandavad direktiivi mõjusust (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune).
However, the Return Directive does not prevent Member States from imposing a sentence of imprisonment to punish the commission of offences other than those stemming for the mere fact of illegal stay, including in situations where the return procedures has not yet been completed (see judgment of the ECJ in Case C-47/15, Affum, paragraph 65).
Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2009/52/EÜ [25] (tööandjate karistuste direktiiv) artikli 5 kohaselt kohaldatakse tööandjate suhtes, kes ilma loata palkavad ebaseaduslikult riigis viibivaid kolmandate riikide kodanikke, rahalisi karistusi, mis tagasisaatmismenetluse läbiviimise korral hõlmavad ka tagasisaatmiskulusid.
Financial penalties: the imposition of a (proportionate) financial penalty for illegal stay under national criminal law is not as such incompatible with the objectives of the Return Directive since it does not prevent a return decision from being issued and implemented in full compliance with the conditions set out in the Directive (see judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor).
Siseriikliku kriminaalõiguse kohane koduarest: see on lubatud vaid juhul, kui on kehtestatud tagatised, et koduarest ei takista tagasisaatmist ja et see lõpeb kohe, kui asjaomast isikut on võimalik füüsiliselt liikmesriigist välja transportida (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor).
National legislation which — in the event of illegal stay — provides for either a fine or removal is incompatible with the Return Directive, since the two measures are mutually exclusive, undermining the effectiveness of the Directive (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune).
Mõjuv põhjus tagasipöördumisest keeldumiseks võib olla:
Immediate expulsion under national criminal law (in cases which are not excluded from the scope of the Return Directive under Article 2(2)(b) — see section 2.3 above): this is only allowed in so far as the judgement stating this penalty complies with all safeguards of the Return Directive (including on the form of return decisions, legal safeguards and advance consideration of the possibility of voluntary departure) (see judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor).
Pelka subjektiivset soovi jääda ELi ei saa kunagi pidada mõjuvaks põhjuseks.
House arrest under national criminal law: this is only allowed if guarantees are in place that house arrest does not impede return and that it comes to an end as soon as the physical transportation of the individual concerned out of that Member State is possible (see judgment of the ECJ in Case C-430/11, Sagor).
Mittemõjuv põhjus tagasipöördumisest keeldumiseks võib olla tagasipöörduja mõjusfääris olev põhjus, mida ei peeta liidu või siseriikliku õiguse alusel õigustatuks või mõjuvaks (näiteks koostöö puudumine reisidokumentide hankimisel, koostöö puudumine oma isiku kindlakstegemisel, dokumentide hävitamine, põgenemine, väljasaatmise takistamine).
‘Justified reasons for non-return’ may:
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 1
either be reasons outside the scope of influence of the returnee (for example delays in obtaining necessary documentation from third countries caused by bad cooperation of third-country authorities, crisis situation in country of return making safe return impossible, granting of formal postponement of return to certain categories of returnees), or
Liikmesriigid väljastavad tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.
reasons within the sphere of the returnee, which are recognised as legitimate or justified by Union or national law (for example, health problems or family reasons leading to postponement of removal, pending appeal procedure with suspensive effect, decision to cooperate with authorities as witness).
Liikmesriigid on kohustatud tegema tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult, v.a juhul, kui liidu õiguses on ette nähtud sõnaselge erand (vt allpool kirjeldatud erandite loetelu).
The mere subjective wish to stay in the EU can never be as such considered a ‘justified reason’.
Liikmesriikidel ei ole lubatud leppida ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike olemasoluga oma territooriumil, algatamata tagasisaatmismenetlust või andmata riigis viibimise õigust.
‘Non-justified reasons for non-return’ may be reasons within the scope of influence of the returnee which are not recognised as legitimate or justified by Union or national law (for instance lack of cooperation in obtaining travel documents, lack of cooperation in disclosing identity, destroying documents, absconding, hampering removal efforts).
Liikmesriikide kohustusega kas algatada tagasisaatmismenetlus või anda riigis viibimise õigus püütakse vähendada nn halle alasid, ära hoida ebaseaduslikult riigis viibivate isikute ärakasutamist ja suurendada kõigi asjaosaliste jaoks õiguskindlust.
Legal basis: Return Directive — Article 6(1)
Liikmesriigid peavad tagasisaatmisotsuse tegema olenemata sellest, kas asjaomasel kolmanda riigi kodanikul on kehtiv isikut tõendav dokument või reisidokument, ja sõltumata sellest, kas kolmandasse riiki tagasivõtmine on võimalik või mitte.
Member States shall issue a return decision to any third-country national staying illegally on their territory.
Tagasisaatmisotsuste kehtivusaeg ei tohiks olla ajaliselt piiratud.
Member States are obliged to issue a return decision to any third-country national staying illegally on their territory, unless an express derogation is foreseen by Union law (see list of exceptions described below).
Tingimusel, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku isiklik olukord ei ole faktiliselt või õiguslikult oluliselt muutunud (näiteks õigusliku staatuse muutus, ohtlikku kohta tagasisaatmise oht), peaks pädevatel ametiasutustel olema võimalus tagasisaatmisotsus täide viia, ilma et pärast teatava ajavahemiku (näiteks ühe aasta) möödumist tuleks menetlust uuesti alustada ning ilma et piirataks õigust olla ära kuulatud ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Member States are not allowed to tolerate in practice the presence of illegally staying third-country nationals on their territory without either launching a return procedure or granting a right to stay.
Üldreegli kohaselt on tagasisaatmismenetlust läbi viiva liikmesriigi kindlaksmääramisel asjakohane kriteerium isiku kinnipidamise koht.
This obligation on Member States to either initiate return procedures or to grant a right to stay aims at reducing ‘grey areas’, to prevent exploitation of illegally staying persons and to improve legal certainty for all involved.
Erandid sellest üldreeglist on sätestatud allpool punktides 5.2, 5.3, 5.4, 5.5 ja 5.8.
Member States must issue a return decision irrespective of whether the third-country national concerned holds a valid identity or travel document, and regardless of whether readmission to a third country is possible.
Paralleelselt tagasisaatmisotsuse vastuvõtmisega võib kehtestada ebaseadusliku riigis viibimise eest siseriikliku õiguse alusel haldustrahvi.
The validity of return decisions should not be limited in time.
Haldustrahv ei saa siiski asendada liikmesriikide kohustust teha tagasisaatmisotsus ja korraldada väljasaatmine (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune).
Competent national authorities should be able to enforce return decisions without the need to re-launch the procedure after a certain period of time (for example one year), provided that the individual situation of the third-country national concerned has not significantly changed in fact or in law (for example change in legal status, risk of refoulement) and without prejudice to the rights to be heard and to an effective remedy.
Tagasisaatmisotsuses tuleb sedastada asjaomase kolmanda riigi kodaniku kohustus lahkuda otsuse teinud liikmesriigi territooriumilt, et vastavalt tagasisaatmise määratlusele (vt punkt 1.3) jõuda kolmandasse riiki, st kolmanda riigi kodaniku kohustus lahkuda ELi liikmesriikide ja Schengeni lepinguga ühinenud riikide territooriumidelt.
The temporary reintroduction of internal border controls between Schengen States does not affect this principle.
Õigupoolest eeldab tagasivõtulepingule tuginemine seda, et esmalt tehakse tagasisaatmisotsus.
Exceptions to this general rule are set out in sections 5.2, 5.3, 5.4, 5.5 and 5.8 below.
Siseriiklikes õigusaktides võidakse ette näha, et kolmanda riigi kodanik on kohustatud ELi territooriumilt lahkuma, kui tema viibimine seal on ebaseaduslik.
An administrative fine under national law for illegal stay may be imposed in parallel with the adoption of a return decision.
Selline abstraktne õiguslik kohustus ei kujuta endast tagasisaatmisotsust.
Such administrative fine cannot, however, substitute the obligation of Member States to issue a return decision and to carry out the removal (see judgment of the ECJ in Case C-38/14, Zaizoune).
See tuleb igal üksikjuhtumil sisustada individualiseeritud tagasisaatmisotsusega.
Return decisions shall state the obligation that the third-country national concerned must leave the territory of the issuing Member State in order to reach a third country in accordance with the definition of ‘return’ (see section 1.3) or, in other words, that the third-country national must leave the territories of the EU Member States and of the Schengen Associated countries.
Pädevad ametiasutused peaksid täiel määral kasutama asjaomaseid liidu IT-süsteeme, näiteks teise põlvkonna Schengeni infosüsteemi (SIS II), Euroopa sõrmejälgede võrdlemise süsteemi (Eurodac) ja viisainfosüsteemi (VIS), mis toetavad isikute tuvastamist ja iga juhtumi individuaalset hindamist ning hõlbustavad ja toetavad liikmesriikidevahelist koostööd tagasisaatmise ja tagasivõtmise menetluste läbiviimisel.
Lack of clarity on the obligation incumbent on the third-country national may have the unintended consequence of creating a risk of unauthorised secondary movements.
Liikmesriigid peaksid kehtestama tõhusad ja proportsionaalsed meetmed oma territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike asukoha kindlakstegemiseks, tabamiseks ja kinnipidamiseks, et täita tagasisaatmisotsuste tegemise kohustust.
Return decisions in accordance with the Return Directive must also be taken when a return procedure is carried out using a readmission agreement: the use of readmission agreements with a third country (covering the relations between EU Member States and third countries) does not affect the full and inclusive application of the Return Directive (covering the relation between removing State and returnee) in each individual case of return.
Sellega seoses tuletatakse meelde, et Schengeni piirieeskirjade artikli 13 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid ebaseaduslikult välispiiri ületanud kolmanda riigi kodanikud, kellel ei ole õigust ELis viibida, kinni pidama ja viima nende suhtes läbi tagasisaatmise menetluse.
In fact the use of the readmission agreement presumes the issuance of the return decision first.
Lisaks peavad liikmesriigid tööandjate karistuste direktiivi artikli 14 kohaselt tagama, et nende territooriumil kontrollitakse ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike töötamist tõhusalt ja piisavalt.
National legislation may foresee that a third-country national is obliged to leave the territory of the EU, if his stay is illegal.
Kinnipidamistavad – põhiõiguste austamine