natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Based on an individual assessment of the situation of the third-country national, and taking particularly into account the prospect of return and the willingness of the third-country national to cooperate with the competent authorities, the Commission recommends that Member States grant the shortest period for voluntary departure that is needed to organise and carry out the return.
Liikmesriikidel on seda küsimust käsitlevate siseriiklike rakendusaktide sisu ja reguleerimispõhjalikkuse osas kaalutlusruum.
A period longer than seven days should be granted only when the third-country national actively cooperates in the return process.
Artikli 7 lõikes 2 nimetatud kolme asjaoluga (viibimise kestus, koolis käivad lapsed, peresidemed) tuleks siseriiklikes rakendusaktides ja haldustavas sõnaselgelt arvestada.
Legal basis: Return Directive — Article 7(2)
Liikmesriikide haldusnormid võivad olla täpsemad ja neis võib tähtaja pikendamiseks ette näha ka muud põhjused, kuid need normid ei tohi olla vähem täpsed, sest see kahjustaks ühtlustamist.
Member States shall, where necessary, extend the period for voluntary departure by an appropriate period, taking into account the specific circumstances of the individual case, such as the length of stay, the existence of children attending school and the existence of other family and social links.
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 3
There is no pre-fixed maximum time limit for the extension of the period for voluntary departure and each individual case should be treated on its own merits in accordance with national implementing legislation and administrative practice.
Vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul võib kehtestada teatavaid kohustusi, mille eesmärk on vältida põgenemise ohtu, nagu korrapärane ilmumine ametiasutustesse, piisava rahalise tagatise määramine, dokumentide loovutamine või kohustus viibida kindlaksmääratud kohas.
Member States enjoy a wide margin of discretion in determining whether the extension of the period for voluntary departure would be ‘appropriate’.
Tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõikes 3 loetletud kohustused võib kehtestada põgenemise ohu vältimiseks.
Taking into account the reference in the text to children attending school, extensions of the period for voluntary departure until the end of the semester or of the school year, or for up to one school year, may be granted provided that this is in the child's best interests and that all relevant circumstances of the case are duly taken into account.
Tähelepanu tuleks pöörata asjaolule, et liikmesriigile antud võimalus kehtestada teatavaid kohustusi võib olla tagasipöörduja jaoks soodne, sest nii võib olla võimalik määrata vabatahtliku lahkumise tähtaeg juhtudel, mil muidu seda teha ei saaks.
An extension of the period beyond 30 days can be granted from the outset (the point of time when the return decision is issued), if justified by the individual assessment of the circumstances of the case.
Ei ole võimalik määrata üldiselt kindlaks summat, mis kujutaks endast „piisavat rahalist tagatist“.
It is not necessary to first issue a 30-day period and to subsequently extend it.
Igal juhul tuleb järgida proportsionaalsuse põhimõtet, st summa puhul tuleks arvesse võtta tagasipöörduja konkreetset olukorda.
The term ‘where necessary’ refers to circumstances both in the sphere of the returnee and in the sphere of the returning State.
Liikmesriikide praeguste tavade kohaselt jäävad need summad vahemikku 200 – 5000 eurot.
Member States enjoy discretion relating to the substance and the regulatory depth of their national implementing legislation on this issue.
Kui see on üksikjuhtumi puhul vajalik, võib artikli 7 lõikes 3 nimetatud kohustused kehtestada ka kumulatiivselt.
Legal basis: Return Directive — Article 7(3)
Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 4
Certain obligations aimed at avoiding the risk of absconding, such as regular reporting to the authorities, deposit of an adequate financial guarantee, submission of documents or the obligation to stay at a certain place may be imposed for the duration of the period for voluntary departure.
Liikmesriigid võivad jätta vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata või määrata alla seitsmepäevase tähtaja, kui esineb põgenemise oht või kui elamisloa taotlus on jäetud rahuldamata, kuna see osutus selgelt põhjendamatuks või pettusel põhinevaks, või kui asjaomane isik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.
The obligations set out in Article 7(3) of the Return Directive can be imposed where there is a risk of absconding to avoid.
Liikmesriigid võivad loobuda vabatahtliku lahkumise tähtaja määramisest juhul – mis kõik on loetletud tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõikes 4 –, kui esineb n-ö vastunäidustus, st kui on oht, et kolmanda riigi kodanik põgeneb (vt punkt 1.6), või kui isik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule (näiteks on isik asjaomases või muus liikmesriigis varem raskete kuritegude eest süüdi mõistetud) ja kui seadusliku riigis viibimise taotlus (näiteks varjupaigataotlus, loa taotlus või loa pikendamise taotlus) on rahuldamata jäetud, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu või põhineb pettusel.
If the individual assessment of the case shows that there are no particular circumstances, such obligations are not justified — see judgment of the ECJ in Case C-61/11, El Dridi, paragraph 37: ‘It follows from Article 7(3) and (4) of that directive that it is only in particular circumstances, such as where there is a risk of absconding, that Member States may, first, require the addressee of a return decision to report regularly to the authorities, deposit an adequate financial guarantee, submit documents or stay at a certain place or, second, grant a period shorter than seven days for voluntary departure or even refrain from granting such a period’.
Kui konkreetse juhtumi individuaalsel hindamisel tehakse kindlaks, et sellised „vastunäidustused“ on olemas, ei tohiks vabatahtliku lahkumise tähtaega anda ja tähtaeg, mis on lühem kui seitse päeva, tuleks anda üksnes siis, kui see ei takista isiku väljasaatmist riigi ametiasutuste poolt.
The Commission recommends that Member States use such possibility when there is a risk of absconding to avoid during the period for voluntary departure.
Liikmesriigid võivad oma hinnangut olukorrale siiski igal ajal muuta (varem koostööst keeldunud tagasipöörduja võib muuta oma suhtumist ja võtta vastu vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise pakkumise) ning määrata vabatahtliku lahkumise tähtaja isegi juhul, kui algselt oli olemas põgenemise oht.
Attention should be paid to the fact that the possibility for Member States to impose certain obligations may be an advantage for the returnee since it may allow the grant of a period for voluntary departure in cases which would not normally otherwise qualify for such treatment.
Kõikidelt ebaseaduslikult riiki sisenejatelt ei saa üldistel alustel võtta võimalust, et neile määratakse vabatahtliku lahkumise tähtaeg.
It is not possible to give a generally applicable figure of what amount constitutes an ‘adequate financial guarantee’.
Selline üldnorm oleks vastuolus põgenemise ohu määratluse, proportsionaalsuse põhimõtte ja kohustusega hinnata iga juhtumit eraldi ning see vähendaks artikli 7 (vabatahtliku lahkumise edendamine) kasulikku mõju.
In any case the proportionality principle should be respected, that is to say the amount should take into account the individual situation of the returnee.
Artikli 7 lõike 4 alusel on võimalik kõrvale jätta need kolmandate riikide kodanikud, kes on esitanud süsteemi kuritarvitava taotluse.
Current Member State practice foresees amounts varying from around EUR 200 to EUR 5000.
Artikli 7 lõige 4 hõlmab sõnaselgelt selgelt põhjendamatuid või pettusel põhinevaid taotlusi.
If that is required in an individual case, the obligations mentioned in Article 7(3) can also be imposed in a cumulative manner.
Süsteemi kuritarvitavate taotluste puhul on üldjuhultegemist laiduväärsema käitumisega kui selgelt põhjendamatute taotluste puhul, mistõttu artikli 7 lõiget 4 tuleks tõlgendada nii, et see hõlmab ka kuritarvituslikke taotlusi.
When imposing obligations under Article 7(3), Member States should take into account the individual situation of the returnee and ensure full respect of the proportionality principle.
Kõrvale võib jätta ka isikud, kes kujutavad endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.
Member States shall avoid imposing obligations which can de facto not be complied with (for example if a person does not possess a passport, he/she will not be able to submit it).
Kohtuasjas C-554/13 Zh. ja O [41]. tehtud otsuses on Euroopa Kohus sellega seoses selgitanud, et liikmesriikidele jääb sisuliselt vabadus määrata avaliku korra nõuded kindlaks lähtuvalt oma riigisisestest vajadustest.
Legal basis: Return Directive — Article 7(4)
Mõistet „põgenemise oht“ tuleb eristada mõistest „oht avalikule korrale“.
If there is a risk of absconding, or if an application for a legal stay has been dismissed as manifestly unfounded or fraudulent, or if the person concerned poses a risk to public policy, public security or national security, Member States may refrain from granting a period for voluntary departure, or may grant a period shorter than seven days.
Mõiste „oht avalikule korrale“ eeldab lisaks ühiskondliku korra häirimisele ehk igasugusele seaduserikkumisele ka seda, et esineb tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.
Member States are free to refrain from granting a period for voluntary departure in those cases — exhaustively listed in Article 7(4) of the Return Directive — in which there is a ‘counter-indication’, i.e. when the third-country national poses a risk of absconding (see section 1.6) or a risk to public order, public security or national security (for example previous convictions for serious criminal offences committed also in other Member States), and when a request for legal stay (for example asylum application, request or renewal of permit) has been dismissed as manifestly unfounded or fraudulent.
Liikmesriik ei saa otsustada, et kolmanda riigi kodanik kujutab endast ohtu avalikule korrale ainuüksi seetõttu, et teda kahtlustatakse siseriikliku õiguse alusel kuriteona karistatava teo toimepanemises või et ta on sellise teo toimepanemise eest süüdi mõistetud.
When, on the basis of an individual assessment, it can be established that such ‘counter-indications’ exist in a specific case, a period for voluntary departure should not be granted and a period shorter than 7 days should be granted only if it does not prevent national authorities from carrying out removal.
Juhtumipõhisel hindamisel, mis tuleb alati teha, on asjakohased ka muud tegurid, nagu toimepandud teo laad või raskus, teo toimepanemisest möödunud aeg ja asjaolud, mis on seotud kolmanda riigi kodanikule etteheidetava kuriteo kohta esitatud kahtluse usaldusväärsusega.
Member States may, however, change their assessment of the situation at any moment (a previously non-cooperating returnee may change attitude and accept an offer for assisted voluntary return) and grant a period for voluntary departure even though there was initially a risk of absconding.
Schengeni käsiraamatu 39. lisa „Tagasisaatmisotsuse tunnustamise standardvorm maismaatransiidi jaoks“
It is not possible to exclude in general all illegal entrants from the possibility of obtaining a period for voluntary departure.
Osalevate liikmesriikide kaart (kättesaadav Euroopa rändevõrgustiku 2015. aasta tagasisaatmisteemalise sihtuuringuna Euroopa rändevõrgustiku veebisaidil)
Such generalising rule would be contrary to the definition of risk of absconding, the principle of proportionality and the obligation to carry out a case-by-case assessment, undermining the effet utile of Article 7 (promotion of voluntary departure).
Meeldetuletus/selgitus: tagasipöördujal, kellel on kavas vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul ELi territooriumilt lahkuda maismaad mööda, ei ole kehtivat viisat ega muud luba minna naasmisriiki teiste liikmesriikide kaudu ning seepärast ähvardab teda oht, et politsei peab ta teel kinni ja transiidiliikmesriik teeb tema suhtes teise tagasisaatmisotsuse.
It is possible to exclude under Article 7(4) third-country nationals who submitted abusive applications.
See on vastuolus tagasisaatmisdirektiivi poliitikaeesmärgiga tagada tulemuslik tagasisaatmine, sealhulgas lahkumiskohustuse vabatahtliku täitmise kaudu.
Article 7(4) expressly covers manifestly unfounded or fraudulent applications.
Tagasipöördujale transiidiviisa väljaandmine ei ole sobiv ja kohane lahendus, sest viisa andmine ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule, kes on kohustatud lahkuma, on vastuolus ELi viisaeeskirjadega.
Abusive applications normally involve a higher degree of reprehensible behaviour than manifestly unfounded applications, therefore Article 7(4) should be interpreted as also covering abusive applications.
Lisaks ei tundu transiidiliikmesriikidel olevat mingit stiimulit anda selliseid viisasid välja (oht, et isikud võivad põgeneda ja/või põhjustada väljasaatmiskulusid), mistõttu hakkaksid nad sellise viisa väljastamisest sageli keelduma.
It is also possible to exclude persons who pose a risk to public policy, public security or national security.
Lahendust ei paku ka tagasipöördujale Euroopa reisiloa (laissez-passer) andmine.
In Case C-554/13, Zh. and O. [41], the ECJ clarified in this respect that Member States essentially retain the freedom to determine the requirements of the concept of public policy in accordance with their national needs.
Kuna sellise reisiloa õiguslikku laadi ja õiguslikke tagajärgi ei ole selgelt kindlaks määratud, käsitatakse tagasipöördujat puht õiguslikust vaatenurgast ikkagi isikuna, kes viibib transiidiliikmesriigis ebaseaduslikult, ja seepärast võidakse tema suhtes teha kooskõlas artikli 6 lõikega 1 uus tagasisaatmisotsus.
The concept of ‘risk of absconding’ is distinct from that of ‘risk to public policy’.
Üks võimalus, kuidas seda probleemi ära hoida, on soodustada isikute otsest tagasisaatmist kolmandatesse riikidesse õhuteed pidi.
The concept of ‘risk to public policy’ presupposes the existence, in addition to the perturbation of the social order which any infringement of the law involves, of a genuine, present and sufficiently serious threat affecting one of the fundamental interests of society.
See aga võib olla kulukas ja tagasipöörduja jaoks ebapraktiline.
A Member State cannot deem a third-country national to pose a risk to public policy on the sole ground that that national is suspected, or has been criminally convicted, of an act punishable as a criminal offence under national law.
Komisjoni sõnaselgelt soovitatud lähenemisviis on, et transiidiliikmesriigid tunnustaksid esimese liikmesriigi tehtud tagasisaatmisotsuseid kooskõlas Schengeni käsiraamatu 39. lisaga „Tagasisaatmisotsuse tunnustamise standardvorm maismaatransiidi jaoks“ (mille komisjon andis välja 2011. aasta septembris pärast konsulteerimist asjaomaste liikmesriikidega tehnilisel tasandil ning arutelusid Euroopa Liidu Nõukogu rände- ja väljasaatmisküsimustega tegelevas töörühmas).
Other factors, such as the nature and seriousness of that act, the time which has elapsed since it was committed and any matter which relates to the reliability of the suspicion that the third-country national concerned committed the alleged criminal offence is also relevant for a case-by-case assessment which has to be carried out in any case.
Selle lähenemisviisi kohaselt võib transiidiliikmesriik tunnustada esimese liikmesriigi tehtud tagasisaatmisotsust, sealhulgas vabatahtliku lahkumise tähtaega, ja lasta tagasipöördujal tunnustatud otsuse alusel ja tunnustatud vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul oma riigist läbi minna.
Annex 39 to the Schengen Handbook, ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’
Selle lähenemisviisi eelis on see, et transiidiliikmesriik ei ole kohustatud tegema uut tagasisaatmisotsust ja ta saab paluda esimesel liikmesriigil hüvitada kõik isiku väljasaatmisega seotud kulud, kui midagi läheb valesti ja tagasipöörduja tuleb välja saata transiidiriigi kulul (nõukogu otsust 2004/191/EÜ [42] alusel).Neid liikmesriike, kes on (kas lähetava või vastuvõtva liikmesriigina) selle vabatahtliku võimaluse kasutamisel endiselt ettevaatlikud, kutsutakse üles osalema ning teavitama komisjoni ja teisi liikmesriike oma osalemisest.
Map of participating Member States (available as EMN ad hoc query, return, 2015, at the EMN Europa website)
Tunnustamise vorm: direktiivi 2001/40/EÜ väga lai ja üldine sõnastus annab vastastikuse tunnustamise praktilise korra (menetluslike üksikasjade) osas kaalutlusõiguse, et oleks võimalik lähtuda praktilistest vajadustest ja siseriiklikest õigusaktidest.
Reminder/explanation: a returnee who intends to leave the territory of the EU by land within the period for voluntary departure does not have any valid visa or other permission to transit through another Member States to his/her country of return, therefore running the risk of being apprehended/stopped by the police on the way and being subject of a second return decision issued by the transit Member State.
Schengeni käsiraamatu 39. lisas esitatud vormi kasutamine on üks võimalik, kuid mitte ainus toimimisviis.
This runs contrary to the policy objective of the Return Directive to ensure effective return, including through voluntary departure.
Õiguslikult võttes tunnustab liikmesriik B kõiki liikmesriigi A tehtud tagasisaatmisotsuse olulisi elemente, muu hulgas kinnitust, et kolmanda riigi kodanik viibib riigis ebaseaduslikult ja et talle on määratud vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaeg, mis kehtib ka seda tunnustava liikmesriigi B territooriumil.
Issuing a transit visa to the returnee would be an inappropriate and inadequate solution, since granting a visa to illegally staying third-country nationals who are obliged to leave would be contrary to EU rules on visa.
Tunnustava liikmesriigi suhtes kohaldatakse kolme eri kaitsemeedet:
Moreover transit Member States do not seem to have any incentive to issue such kind of visa (risk that persons may abscond and/or cause removal costs) and would in practice therefore frequently refuse issuing the visa.
lisa standardvormi kasutamine on üksnes vabatahtlik; see jätab liikmesriikidele alati võimaluse mitte tunnustada üksikjuhtumi puhul tagasisaatmisotsust, mille on teinud mõni teine liikmesriik;
Providing for a ‘European laissez-passer’ for the returnee does not offer a solution either: in the absence of a clearly defined legal nature and legal effects of such a ‘laissez-passer’, the returnee would — strictly legally speaking — still be considered as illegally staying in the transit Member State and might therefore be subject of a new return decision in accordance with Article 6(1).
esimene liikmesriik võib määrata vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaja kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikliga 7 üksnes juhul, kui vastunäidustust (nagu põgenemise oht) pole.
One way of avoiding the problem is to promote direct return to third countries by air.
Tagasipöörduja isikliku olukorra artikli 7 kohane hindamine, mis tuleb teha esimeses liikmesriigis, võib parandada tagasisaatmisotsust tunnustava transiidiliikmesriigi jaoks usaldusväärsust;
This may, however, be expensive and unpractical for the returnee.
kui midagi läheb valesti ja tagasipöörduja tuleb välja saata transiidiriigi kulul, võib kõik väljasaatmisega seotud kulud nõuda otsuse 2004/191/EÜ alusel sisse esimeselt liikmesriigilt.
An approach expressly recommended by the Commission is for the transit Member States to recognise return decisions issued by the first Member State using Annex 39 to the Schengen Handbook ‘Standard form for recognising a return decision for the purposes of transit by land’ (issued by the Commission in September 2011, following consultations with concerned Member States at technical level and discussion within the Migration-Expulsion Working Party of the Council of the European Union).
Nõukogu direktiivis 2003/110/EÜ [43] abi kohta läbisõidu puhul seoses väljasaatmisega õhuteed pidi on ette nähtud õigusraamistik liikmesriikide transiidilennujaamade pädevate ametiasutuste vaheliseks koostööks nii saatjaga kui ka saatjata väljasaatmisel õhuteed pidi.
According to this approach, the transit Member State may recognise the return decision, including the period for voluntary departure, granted by the first Member State and will let the returnee transit on the basis of the recognised decision and the recognised period for voluntary departure.
Selles direktiivis (mis võeti vastu viis aastat enne tagasisaatmisdirektiivi) kasutatud mõistet „saatjata väljasaatmine“ võib tõlgendada nii, et see hõlmab ka vabatahtlikku lahkumist tagasisaatmisdirektiivi tähenduses [44].
This approach has the advantage that the transit Member State is not obliged to issue a new return decision and that it can ask the first Member State to reimburse all cost related to removal if something goes wrong and the returnee needs to be removed at the cost of the transit State (in application of Council Decision 2004/191/EC [42]).Those Member States which are still reluctant to use this voluntary option (either as sending or receiving Member State) are encouraged to join in and to inform Commission and other Member States about their participation.
Vabatahtliku lahkumisega seoses õhuteed pidi toimuva läbisõidu korraldamisel soovitab komisjon süstemaatiliselt tugineda direktiivile 2003/110/EÜ (vt ka punkt 7.2).
Form of recognition: the very broad and general wording of Directive 2001/40/EC provides for discretion as regards the practical modalities (procedural details) for mutual recognition in accordance with practical needs and national legislation.
Praegu ei ole ELis mingit keskset süsteemi vabatahtliku lahkumise üle arvestuse pidamiseks.
The form proposed in Annex 39 of the Schengen Handbook is one possible but not the exclusive way to proceed.
Tagasipöördujate maismaad pidi toimuva läbisõidu korral kooskõlas Schengeni käsiraamatu 39. lisas sätestatud soovitusega saadab piirivalve tagasisaatmisotsuse teinud liikmesriigile faksiga kinnituse.
Legally speaking, all relevant elements of the return decision issued by Member State A are recognised by Member State B, including recognition of the statement that the third-country national is illegally staying and enjoys a period for voluntary departure — with effect for the territory of the recognising Member State B.
Teistel juhtudel annavad tagasipöördujad mõnikord endast teada liikmesriikide kolmandates riikides asuvate konsulaatide vahendusel.
The recognising Member State enjoys three different ‘safeguards’, namely:
Mõnikord registreerivad lahkumise ka väljumiskontrolli tegevad piirivalveametnikud.
use of the standard form of Annex 39 is made on a voluntary basis only; this always leaves Member States with the option not to recognise a return decision issued by another Member State in a specific individual case;
Vabatahtliku lahkumise üle arvestust pidada võimaldava keskse liidu süsteemi puudumine tekitab tühimiku nii otsuste täideviimise kontrollimise kui ka statistika seisukohast.
the first Member State may only grant a period for voluntary departure in accordance with Article 7 of the Return Directive if there is no ‘counter-indication’, such as a risk of absconding.
Seda olukorda püüab lahendada komisjoni ettepanek võtta vastu määrus Schengeni infosüsteemi kasutamise kohta ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmiseks [45].
The assessment of the personal situation of returnees in accordance with Article 7 which has to be carried out by the first Member State may be a helpful reassurance for the recognising transit Member State;
Lühiajalises perspektiivis peaksid liikmesriigid looma vahendid, mis võimaldavad kontrollida, kas kolmanda riigi kodanik on liidust lahkunud, sealhulgas vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul ja ilma abita, et tagada lahkumiskohustuse täitmatajätmise korral tõhusate meetmete võtmine.