natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The policy background for the current guidelines also includes Decision No 1600/2002/EC of the European Parliament and of the Council of 22 July 2002 laying down the Sixth Community Environment Action Programme [3] (hereafter referred to as the “Sixth Environment Action Programme”), incorporated in the EEA Agreement through Article 3, point 7(d) of Protocol 31, identifies priority areas for actions to protect the environment [4].
Käesolevate suuniste poliitilisi tagamaid on mõjutanud ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuli 2002. aasta otsus nr 1600/2002/EÜ, millega võetakse vastu ühenduse kuues keskkonnaalane tegevusprogramm [3] (edaspidi „kuues keskkonnaalane tegevusprogramm”), mis on inkorporeeritud EMP lepingusse protokolli nr 31 artikli 3 punkti 7 alapunkti d kaudu ja milles on kindlaks määratud keskkonnakaitsemeetmete esmatähtsad valdkonnad [4].
The primary objective of State aid control in the field of environmental protection is to ensure that State aid measures will result in a higher level of environmental protection than would occur without the aid and to ensure that the positive effects of the aid outweigh its negative effects in terms of distortions of competition, taking account of the polluter pays principle (hereafter “PPP”) established by Article 73 of the EEA Agreement.
Riigiabi kontrollimise põhiline eesmärk keskkonnakaitse vallas on tagada, et riigiabi meetmed aitavad kaasa keskkonnakaitse parandamisele, mis ilma abita ei saaks toimuda. Lisaks sellele on vaja tagada, et abi positiivne mõju kaaluks üles konkurentsi moonutamisest tuleneva negatiivse mõju, arvestades EMP lepingu artiklis 73 sätestatud põhimõtet „saastaja maksab”.
Economic activities can harm the environment not least through pollution.
Majandustegevus võib eelkõige saaste kaudu keskkonda kahjustada.
In certain cases, in the absence of government intervention, undertakings can avoid bearing the full cost of the environmental harm arising from their activities.
Teatavatel juhtudel võivad ettevõtjad riigipoolse sekkumiseta kõrvale hiilida oma tegevusest keskkonnale tekkiva kahju kulude täielikust kandmisest.
As a result, the market fails to allocate resources in an efficient manner, since the (negative) external effects of production are not taken into account by the producer, but are borne by society as a whole.
Selle tulemusena ei täida turg oma ülesannet jagada ressursse tõhusalt, sest tootjad ei vastuta (negatiivse) välismõju eest, vaid selle kannab kogu ühiskond.
According to the PPP, these negative externalities can be tackled by ensuring that the polluter pays for its pollution, which implies full internalisation of environmental costs by the polluter.
Vastavalt põhimõttele „saastaja maksab” on kõnealuse negatiivse välismõjuga võimalik toime tulla, kui tagada, et saastaja maksab oma saaste eest, mis tähendab, et keskkonnakulud kajastuvad täielikult saastaja kuludes.
This is intended to ensure that the private costs (borne by the undertaking) reflect the true social costs of the economic activity.
Selle eesmärk on tagada, et erakulud (mida kannab ettevõtja) peegeldavad majandustegevusest tulenevaid tegelikke kulusid ühiskonnale.
Full implementation of the PPP would thus lead to correction of the market failure.
Rakendades põhimõtet „saastaja maksab” on seega võimalik korrigeerida turutõrget.
The PPP can be implemented either by setting mandatory environmental standards or by market-based instruments [5].
Põhimõtet „saastaja maksab” saab rakendada kas kohustuslike keskkonnanormatiivide kehtestamise või turupõhiste vahendite kasutamise abil [5].
Some of the market-based instruments may involve the granting of State aid to all or some of the undertakings which are subject to them.
Mõne turupõhise vahendiga võib kaasneda riigiabi andmine kõikidele ettevõtjatele või mõnele, kelle suhtes neid kohaldatakse.
Although there are currently limits to the application of the PPP, this regulatory failure should not prevent EFTA States from imposing requirements for environmental protection that go beyond Community requirements [6] and from reducing negative externalities to the greatest possible extent.
Kuigi põhimõtte „saastaja maksab” kohaldamine on praegu piiratud, ei tohiks kõnealuse reguleerimisega seotud puudused takistada EFTA riikidel sätestamast keskkonnakaitsealaseid norme, mis on ühenduse nõuetest rangemad, [6] ja vähendamast välismõju ulatust nii palju kui võimalik.
In order to increase the level of environmental protection, EFTA States may want to use State aid to create incentives on an individual level (at the level of the undertaking) to achieve a higher level of environmental protection than required by Community standards or to increase the environmental protection in the absence of Community standards.
Selleks et parandada keskkonnakaitset, võivad EFTA riigid soovida kasutada riigiabi, et pakkuda ettevõtja tasandil stiimuleid parema keskkonnakaitse saavutamiseks võrreldes ühenduses kehtestatud normatiividega või tõhustada keskkonnakaitset juhul, kui ühenduse normatiivid puuduvad.
They may also set national standards or environmental taxation at a higher level than that required by Community legislation or they may use environmental taxation to implement PPP unilaterally in the absence of Community legislation.
Nad võivad ka kehtestada ühenduse õiguses nõutavatest rangemaid riiklikke normatiive või keskkonnamakse või kasutada keskkonnamakse põhimõtte „saastaja maksab” ühepoolseks rakendamiseks ühenduse õigusaktide puudumise korral.
According to the Community guidelines on aid for environmental protection aid to undertakings which go beyond Community standards may be declared compatible with the common market on certain conditions.
Ühenduse keskkonnakaitseks antavat riigiabi käsitlevate suuniste kohaselt võib abi ettevõtjatele, kes teevad ühenduse normatiivides nõutust rohkem, pidada ühisturuga kokkusobivaks teatavatel tingimustel.
Similarly, aid in the form of reductions or exemptions from harmonised Community taxes can on certain conditions be considered compatible with the common market.
Sarnaselt võib teatavatel tingimustel pidada ühisturuga kokkusobivaks ühenduse ühtlustatud maksu vähendamise või sellest vabastuse vormis antavat abi.
Certain legislation establishing such Community standards may not be incorporated into the EEA Agreement.
Kõiki selliseid ühenduse normatiive kehtestavaid õigusakte ei pruugita EMP lepingusse inkorporeerida.
Moreover, Community legislation on tax harmonisation falls as such outside the scope of the EEA Agreement.
Lisaks sellele ei kuulu ühenduse õigusaktid ühtlustatud maksude kohta EMP lepingu reguleerimisalasse.
Nonetheless, with a view to ensure a uniform application of State aid provisions and equal conditions of competition throughout the European Economic Area (the EEA) the Authority will in general apply the same points of reference as that of the Community guidelines when assessing the compatibility of environmental aid with the functioning of the EEA Agreement, while taking into account the particular legislative situation of the EFTA States.
Selleks et tagada riigiabi sätete ühtne kohaldamine ja kogu Euroopa Majanduspiirkonnas võrdsetel tingimustel toimuv konkurents, kohaldab järelevalveamet keskkonnakaitseks antava riigiabi EMP lepingu toimimisega kokkusobivuse hindamisel üldiselt siiski samu võrdlusnäitajaid kui ühenduse suunistes, arvestades samal ajal ka EFTA riikide õiguslikku olukorda.
This implies that the present guidelines make reference to relevant Community standards and Community tax harmonisation measures where such have been adopted.
See tähendab, et käesolevates suunistes viidatakse asjaomastele ühenduse normatiividele ja ühenduse maksude ühtlustamise meetmetele, juhul kui need on vastu võetud.
The Authority emphasises that such references to Community legislation do not imply that the EFTA States are obliged to comply with the Community legislation when such legislation has not been implemented in the EEA Agreement [7].
Järelevalveamet rõhutab, et sellised viited ühenduse õigusele ei tähenda, et EFTA riigid on kohustatud järgima ühenduse õigust juhul, kui kõnealust õigust ei ole EMP lepingus rakendatud [7].
They serve only as a basis for assessing the compatibility of aid measures with the functioning of the EEA Agreement in terms of Article 61(3) of the Agreement.11.
Need on ainult aluseks, et hinnata, kas abimeetmed on kokkusobivad EMP lepingu toimimisega lepingu artikli 61 lõike 3 tähenduses.11.
The Authority considers that it is necessary to revise the State aid Guidelines on environmental protection in order to meet similar objectives as those set out in the State Aid Action Plan, in particular to ensure better targeted aid, improved economic analysis and more effective procedures.
Järelevalveamet on arvamusel, et keskkonnakaitse vallas on vaja vaadata läbi riigiabi suunised, selleks et saavutada riigiabi tegevuskavas sätestatud eesmärkidele sarnased eesmärgid, eelkõige abi parem suunatus, majanduslike põhjenduste laiaulatuslikum arvessevõtmine aruteludes ja tõhusam menetlus.
Furthermore, the Authority considers it necessary to take into account developments in environmental policy and environmental technologies and to adjust the rules in the light of experience.
Lisaks sellele on järelevalveameti arvates vaja arvestada keskkonnapoliitika ja keskkonnatehnoloogia arengut ning kohandada eeskirju vastavalt saadud kogemustele.
The Authority will apply these Guidelines in the assessment of environmental aid, thereby increasing legal certainty and the transparency of its decision-making.
Järelevalveamet kohaldab käesolevaid suuniseid, et hinnata keskkonnakaitseks antavat riigiabi, suurendades seeläbi oma otsuste tegemise õiguskindlust ja läbipaistvust.
Aid for environmental protection will primarily be justified on the basis of Article 61(3)(c) of the EEA Agreement.
Keskkonnakaitseks antavat abi põhjendatakse eelkõige EMP lepingu artikli 61 lõike 3 punkti c alusel.
These Guidelines replace the State aid Guidelines on aid for environmental protection that came into force in 2001 [8].
Kõnealused suunised asendavad suuniseid keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta, mis jõustusid 2001. aastal [8].
Guidelines are given for two types of assessments: a standard assessment for measures involving aid under a certain threshold or aid granted to installations with a production capacity below a certain threshold (Chapter 3) and a detailed assessment for measures involving aid above that threshold or aid granted to installations with a production capacity above that threshold as well as for aid granted to new plants producing renewable energy where the aid amount is based on a calculation of the external costs avoided (Chapter 5).
Suunised on mõeldud kahte tüüpi hindamiseks: standardne hindamine meetmete puhul, mille raames eraldatud abisummad jäävad allapoole teatavat künnist või on antud rajatistele, mille tootmisvõimsus jääb allapool teatavat künnist (3. peatükk), ning üksikasjalik hindamine meetmete puhul, mille raames eraldatud abisummad ületavad kõnealust künnist või on antud rajatistele, mille tootmisvõimsus ületab kõnealust künnist, või uutele taastuvenergiat tootvatele jaamadele, mille puhul abisumma arvutatakse kokkuhoitud väliskulude alusel (5. peatükk).
These Guidelines will be applied to all measures notified to the Authority (either because the measure is not covered by a block exemption regulation (BER) or a BER imposes an obligation to notify aid individually, or because the EFTA State concerned decides to notify a measure which could in principle have been exempted under a BER), as well as in the assessment of all non-notified aid after the adoption of these Guidelines.
Käesolevaid suuniseid kohaldatakse kõikide meetmete suhtes, millest järelevalveametit teavitatakse põhjusel, et meedet ei reguleeri grupierandi määrus, et grupierandi määruses on sätestatud individuaalse teatamise kohustus või et liikmesriik otsustab teavitada meetmest, mille suhtes oleks võidud eelnimetatud määruse alusel kohaldada grupierandit. Suuniseid kohaldatakse ka pärast käesolevate suuniste avaldamist teatamata jäetud abi hindamisel.
The balancing test and its application to aid for environmental protection
Tasakaalustatuse kriteerium ja selle rakendamine keskkonnakaitseks antava abi suhtes
Less and better targeted aid, balancing test for the assessment of aid
Vähem ja paremini suunatud abi, tasakaalustatuse kriteerium abi hindamisel
In the State aid Action Plan, referred to above, the Commission announced that it will “when relevant, strengthen its economic approach to State aid analysis.”
Eespool nimetatud riigiabi tegevuskavas teatas komisjon oma kavatsusest „täiustada vajaduse korral oma riigiabianalüüsi majanduslikku lähenemisviisi”.
In assessing whether an aid measure can be deemed compatible with the functioning of the EEA Agreement, the Authority balances the positive impact of the aid measure in reaching an objective of common interest against its potentially negative side effects, such as distortion of trade and competition.
Hinnangu andmisel sellele, kas abimeedet võib lugeda EMP lepingu toimimisega kokkusobivaks, võrdleb järelevalveamet abimeetme positiivset mõju ühist huvi pakkuva eesmärgi saavutamisele selle võimaliku negatiivse kõrvalmõjuga, nagu kaubanduse ja konkurentsi moonutamine.
The State aid Action Plan, building on existing practice, has formalised this balancing exercise in what has been termed a “balancing test” [9].
Tasakaalustatuse tagamiseks tehakse praktikal põhinevas riigiabi tegevuskavas ettepanek võtta kasutusele tasakaalustatuse kriteerium [9].
It operates in three steps; the first two steps address the positive effects of the State aid and the third addresses the negative effects and resulting balancing of the positive and negative effects.
Seda kohaldatakse kolmes järgus. Kahes esimeses käsitletakse riigiabi positiivset mõju ja kolmandas negatiivset mõju ning positiivse ja negatiivse mõju tasakaalustamist.
The balancing test is structured as follows:
Tasakaalustatuse kriteerium on struktureeritud järgmiselt:
In the context of these Guidelines, the relevant common interest objective is the protection of the environment.
Kõnealuste suuniste raames on ühist huvi pakkuv eesmärk keskkonnakaitse.
Is the aid well designed to deliver the objective of common interest that is to say, does the proposed aid address the market failure or other objective?
Kas abi on kavandatud nii, et oleks võimalik saavutada ühist huvi pakkuv eesmärk, st kas kavandatud abi võimaldab turutõrgete kõrvaldamist või muu eesmärgi saavutamist?
is State aid an appropriate policy instrument?
Kas riigiabi on asjakohane poliitikavahend?
is there an incentive effect, namely does the aid change the behaviour of undertakings?
Kas abil on ergutav mõju, st kas abi muudab ettevõtjate käitumist?
is the aid measure proportional, namely could the same change in behaviour be obtained with less aid?
Kas abimeede on proportsionaalne, st kas sama muutus käitumises oleks saavutatav väiksema abi korral?
This balancing test is applicable to the design of State aid rules as well as to the assessment of cases.
Tasakaalustatuse kriteeriumi kohaldatakse nii riigiabi eeskirjade koostamisel kui ka juhtumite hindamisel.
The objective of common interest addressed by the Guidelines
Käesolevates suunistes käsitletav ühist huvi pakkuv eesmärk
The ninth recital of the Preamble to the EEA Agreement states the EFTA States’ determination to preserve, protect and improve the quality of the environment and stipulates that sustainable development is one of their objectives.
EMP lepingu üheksandas põhjenduses on sätestatud EFTA riikide kindel tahe säilitada, kaitsta ja parandada keskkonna kvaliteeti ning et säästev areng on üks nende eesmärkidest.
Promoting environmental protection is thus an important objective of common interest.
Keskkonnakaitse edendamine on seega oluline ühist huvi pakkuv eesmärk.
In addition, Article 73(2) of the EEA Agreement mentions the need to integrate protection of the environment into the EFTA States’ other policies and it states that environment policy is to be based on the principles of prevention, rectifying pollution [10] at source and that the “polluter should pay”.
Lisaks sellele on EMP lepingu artikli 73 lõikes 2 nimetatud vajadust integreerida keskkonnakaitse ka EFTA riikide muudesse poliitikavaldkondadesse ja selles on sätestatud, et keskkonnapoliitika peab rajanema ennetusprintsiibil ja põhimõtetel, et kahjustus heastatakse kahjustuse kohas [10] ja et saastaja maksab.
These Guidelines lay down the conditions for authorising the granting of State aid to address those market failures which lead to a sub-optimal level of environmental protection.
Käesolevates suunistes sätestatakse tingimused, mille täitmisel võib lubada riigiabi anda nende turutõrgete lahendamiseks, mille tõttu keskkonnakaitse jääb allapoole optimaalset taset.
The most common market failure in the field of environmental protection is related to negative externalities.
Kõige levinum turutõrge keskkonnakaitse vallas on seotud negatiivse välismõjuga.
Undertakings acting in their own interest have no incentive to take the negative externalities arising from production into account either when they decide on a particular production technology or when they decide on the production level.
Oma huvides tegutsevatel ettevõtjatel ei ole stiimulit võtta arvesse tootmisest tulenevat negatiivset välismõju ei konkreetse tootmistehnoloogia ega tootmismahu valimisel.
In other words, the production costs that are borne by the undertaking are lower than the costs borne by society.
Teisisõnu tähendab see, et ettevõtja kannab madalamaid tootmiskulusid kui ühiskonna kantavad kulud.
Therefore undertakings have no incentive to reduce their level of pollution or to take individual measures to protect the environment.
Seetõttu puudub ettevõtjatel stiimul vähendada oma saaste taset või võtta üksikmeetmeid keskkonna kaitseks.
Governments confronted with this market failure tend to use regulation in order to ensure that the negative externalities arising from production are accounted for.
Riigid, kes seisavad silmitsi kõnealuse turutõrkega, kalduvad kasutama regulatiivseid norme tagamaks, et tootmisest tekkivat negatiivset välismõju võetakse arvesse.
Through the introduction of standards, taxation, economic instruments and other regulation, the undertakings producing pollution have to pay for the cost to society of pollution in accordance with the PPP.
Normatiivide, maksustamise, majandushoobade ja muude normide kaudu on saastavad ettevõtjad sunnitud maksma ühiskonnale tekitatud saaste eest vastavalt põhimõttele „saastaja maksab”.
Internalising these negative externalities will consequently raise the private costs borne by those undertakings, thereby negatively affecting their revenue.
Kõnealuse negatiivse välismõju arvessevõtmise tagajärjel suurenevad ettevõtja erakulud, mõjutades seetõttu negatiivselt ettevõtja tulusid.
Moreover, since the generation of pollution is unevenly spread among industries and undertakings, the costs of any environmentally friendly regulation tend to be differentiated, not only between undertakings, but also between EEA States.
Et tekitatav saaste on jaotunud ebavõrdselt tööstusharude ja ettevõtjate vahel, on keskkonnasäästlike normidega seotud kulud tihti erinevad mitte ainult ettevõtjati, vaid ka Euroopa Majanduspiirkonna riigiti.
EEA States may furthermore have a different appreciation of the need to introduce high environmental targets.
Lisaks sellele võivad Euroopa Majanduspiirkonna riigid hinnata erinevalt vajadust kehtestada kõrgeid keskkonnaalaseid eesmärke.
In the absence of Community standards and market-based instruments fully reflecting the PPP level (regulatory failure), EFTA States may thus decide unilaterally to pursue a higher level of environmental protection.
Selliste ühenduse normatiivide ja turupõhiste vahendite puudumise tõttu, mis peegeldaksid täielikult põhimõtte „saastaja maksab” järgimist (tõrge õigusloomes), võivad EFTA riigid otsustada ühepoolselt seada kõrgemaid keskkonnakaitse alaseid eesmärke.
This may in turn create additional costs for the undertakings active in their territory.
See võib omakorda kaasa tuua täiendavaid kulusid nende territooriumil tegutsevatele ettevõtjatele.
For that reason, in addition to regulation, EFTA States may use State aid as a positive incentive to achieve higher levels of environmental protection.
Sel põhjusel võivad EFTA riigid lisaks regulatiivsetele normidele kasutada riigiabi positiivse stiimulina parema keskkonnakaitse saavutamiseks. Seda on võimalik teha kahel viisil:
They can do this in two ways:
positiivsed konkreetsed stiimulid vähendada saastet ja muud negatiivset mõju keskkonnale.
positive individual incentives to reduce pollution and other negative impacts on the environment: First, EFTA States can create positive incentives on an individual level (at the level of the undertaking) to go beyond Community standards [11].
Esiteks võivad EFTA riigid luua ettevõtja tasandil positiivse stiimuli teha ühenduse normatiivis sätestatust rohkem [11].
In this case, the aid beneficiary reduces pollution because it receives aid to change its behaviour, and not because it has to pay for the costs of this pollution.
Sellisel juhul vähendab abisaaja saastamist seetõttu, et ta saab abi oma käitumise muutmiseks, ja mitte seetõttu, et ta peab tasuma saastekulud.
The objective of State aid here is to address directly the market failure linked with the negative effects of pollution;
Riigiabi eesmärk on seega kaotada turutõrge, mis on otseselt seotud saaste negatiivse mõjuga;
positive incentives to introduce national environmental regulation going beyond Community standards: Second, EFTA States can impose national regulation going beyond the Community standards.
positiivsed stiimulid võtta kasutusele riiklikud keskkonnanormid, mis on ühenduse normatiividest rangemad. Teiseks võivad EFTA riigid kohaldada riiklikke norme, mis on ühenduse normatiividest rangemad.
However, this may lead to additional costs for certain undertakings, and thus affect their competitive conditions.
See võib aga kaasa tuua täiendavaid kulusid teatavatele ettevõtjatele ja seega mõjutada nende konkurentsitingimusi.
Moreover, such costs may not represent the same burden for all undertakings given their size, market position, technology and other specificities.
Lisaks sellele ei pruugi kõik ettevõtjad seda kulu tajuda võrdselt, arvestades nende suurust, turuseisundit, tehnoloogiat ja muid iseloomustavaid näitajaid.
In this case, State aid may be necessary, to lessen the burden on the most affected undertakings and thereby enable EFTA States to adopt national environmental regulation that is stricter than Community standards.
Sellisel juhul võib riigiabi olla vajalik, et vähendada kõige enam kannatavate ettevõtjate koormat ja võimaldada seega EFTA riikidel vastu võtta ühenduse normatiividest rangemaid riiklikke keskkonnanorme.
There is a role for government intervention to ensure more adequate environmental protection.
Riigi sekkumise eesmärk on tagada keskkonnale piisav kaitse.
Regulation and market-based instruments are the most important tools to achieve environmental objectives.
Regulatiivsed normid ja turupõhised vahendid on kõige olulisemad vahendid keskkonnaalaste eesmärkide saavutamiseks.
Soft instruments, such as voluntary eco-labels, and the diffusion of environmentally friendly technologies may also play an important role.
Leebetel vahenditel, näiteks vabatahtlik ökomärgiste süsteem, ja keskkonnasäästlike tehnoloogiate levitamisel võib samuti olla oluline roll.
However, even if finding the optimal mix of policy instruments can be complicated, the existence of market failures or political objectives does not automatically justify the use of State aid.
Kuigi poliitiliste vahendite optimaalse valimi leidmine on keeruline, ei õigusta turutõrke või poliitiliste eesmärkide olemasolu automaatselt riigiabi kasutamist.
According to the PPP, the polluter should pay all the costs of its pollution, including the indirect costs borne by society.
Vastavalt põhimõttele „saastaja maksab” peaks saastaja maksma kõik saastega seotud kulud, sealhulgas kaudsed kulud, mida kannab ühiskond.