natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Compensation paid pursuant to a public service contract as defined by Article 14 of Regulation (EEC) No 1191/69 which constitutes state aid must be notified to the Commission before it is put into effect.
Määruse (EMÜ) nr 1191/69 artiklis 14 defineeritud avaliku teenindamise lepingu alusel makstavast hüvitisest, mis on riigiabi, tuleb komisjonile enne selle maksmist teatada.
Failure to do so will result in that compensation being deemed illegally implemented aid.
Teatamata jätmise korral käsitletakse sellist hüvitist ebaseaduslikult antud abina.
The question of whether Article 17(2) indeed dispensed the Italian authorities from prior notification in the present case therefore depends, first, on whether a public service obligation was in fact unilaterally imposed on Simet by the Italian authorities and, second, on whether the compensation paid pursuant to that obligation complies with Regulation (EEC) No 1191/69.
See, kas Itaalia ametiasutused ei pidanud käesoleval juhtumil tõepoolest vastavalt artikli 17 lõikele 2 meetmest eelnevalt teatama, sõltub seega esiteks sellest, kas Itaalia ametiasutused panid Simetile ühepoolselt avaliku teenindamise kohustuse, ja teiseks sellest, kas selle kohustuse eest määratud hüvitis on kooskõlas määrusega (EMÜ) nr 1191/69.
The Commission will examine both questions in turn.
Komisjon uurib mõlemat küsimust järgemööda.
Did the Italian authorities unilaterally impose a public service obligation on Simet?
Kas Itaalia ametiasutused panid Simetile ühepoolselt avaliku teenindamise kohustuse?
According to Simet [33], the unilateral imposition of a public service obligation upon it can be inferred from the specifications regarding the details of the services to be provided as laid down in the concession specifications issued for each separate inter-regional scheduled bus route, the imposition of fares by the Ministry and the ministerial refusals to accept changes to existing services or to issue new service concessions.
Simeti väitel [33] järeldub talle ühepoolselt pandud avaliku teenindamise kohustuse olemasolu teenuste osutamise tingimustest, mis olid sätestatud iga piirkondadevahelise liinimarsruudi jaoks väljastatud kontsessioonitingimustes, tariifide kehtestamisest ministeeriumi poolt ja ministeeriumi eitavatest vastustest olemasolevate teenuste muutmise või uute teenuste kontsessioonide väljastamise taotlustele.
However, on the basis of the information it has received, the Commission finds that Simet has not convincingly shown that the Italian authorities unilaterally imposed a public service obligation upon it.
Komisjon leiab talle esitatud teabe põhjal aga, et Simet ei ole veenvalt tõestanud, et Itaalia ametiasutused panid talle ühepoolselt avaliku teenindamise kohustuse.
First, Simet’s initiative in requesting the renewal of concession specifications for all sixteen years during the period under review cannot be reconciled with the unilateral imposition of a public service obligation.
Esiteks ei ole avaliku teenindamise kohustuse ühepoolse kehtestamisega kooskõlas Simeti initsiatiiv kontsessioonitingimuste uuendamise taotlemisel vaatlusaluse ajavahemiku kõigil 16 aastal.
The purpose of those specifications was to provide Simet with the exclusive right to provide the relevant services for the period under review.
Kõnealuste tingimuste eesmärk oli anda Simetile asjaomaste teenuste osutamise ainuõigus vaatlusalusel ajavahemikul.
Despite the fact that each of those specifications stipulated that the operation of the service was not subject to compensation and that the service was operated entirely at the company’s own risk, Simet repeatedly requested the prolongation of those rights.
Hoolimata sellest, et kõikides kontsessioonitingimustes oli sätestatud, et teenuse osutamist ei hüvitata ja et ettevõtja osutab teenust täielikult omal riskil, taotles Simet korduvalt kõnealuste õiguste pikendamist.
Second, the fact that these specifications stipulated the fares, the routes and the frequency and timing of the services does not necessarily mean that unilateral public service obligations were imposed on Simet as a result of the concessions.
Teiseks ei tähenda see, et kõnealustes tingimustes olid sätestatud tariifid, marsruudid, sõidusagedus ja sõiduplaan, tingimata seda, et Simetile pandi kontsessioonidega ühepoolselt avaliku teenindamise kohustus.
Rather, considering that the services provided were regular scheduled services, it was necessary for the concession specifications, which granted Simet an exclusive right to provide those services, to stipulate in advance the details of the services to be provided.
Pigem oli vaja – kuna tegu oli regulaarsete liiniteenustega –, et kontsessioonitingimustes, mis andsid Simetile nende teenuste osutamise ainuõiguse, oleksid eelnevalt sätestatud osutatavate teenuste tingimused.
No evidence has been provided of formal requests to change those details followed by refusals by the Ministry.
Ei ole esitatud mingeid tõendeid, et kõnealuste tingimuste muutmiseks oleks tehtud ametlikke taotlusi, mille ministeerium oleks tagasi lükanud.
Nor has Simet provided evidence to show that these details were unilaterally imposed by the Italian authorities on Simet, rather than proposed by that operator, in return for the right to provide services on an exclusive basis, and subsequently authorised by the Ministry.
Samuti ei ole Simet esitanud tõendeid selle kohta, et kõnealused tingimused olid kehtestatud Simetile ühepoolselt Itaalia ametiasutuste poolt, mitte pakutud välja ettevõtja enda poolt vastutasuks teenuste osutamise ainuõiguse eest ja seejärel ministeeriumi poolt heaks kiidetud.
This could either mean that the provision of those services did not go against the commercial interests of the company or that it considered the provision of those services as a fair remuneration for the right to operate the inter-regional transport services on an exclusive basis.
See võib tähendada kas seda, et nende teenuste osutamine ei olnud vastuolus ettevõtja majandushuvidega, või seda, et ettevõtja pidas nende osutamist õiglaseks tasuks piirkondadevaheliste transporditeenuste osutamise ainuõiguse eest.
Fourth, as regards the fares that Simet could charge to passengers for the services it provided, while the Italian authorities acknowledge that until 2001 there were indeed national provisions setting broad principles for the pricing of bus transport services pricing as part of a wider national transport policy and a wider pricing policy [34], operators could submit a specific application to apply a different fare.
Neljandaks tunnistavad Itaalia ametiasutused seoses tariifidega, mida Simet võis osutatud teenuste eest reisijatelt küsida, et 2001. aastani kehtis küll tõepoolest riiklik kord, mis nägi ette bussiveoteenuste hinnasüsteemi üldised põhimõtted osana laiemast riiklikust transpordi- ja hinnapoliitikast, [34] kuid ettevõtjad võisid esitada eraldi taotluse teistsuguse tariifi kehtestamiseks.
This is clearly explained in the ministerial letter that Simet refers to [35].
Seda mainitakse sõnaselgelt ministeeriumi kirjas, millele Simet viitab [35].
The Commission notes, however, that Simet has provided no evidence that it ever submitted such an application to the Italian authorities, nor that any applications for fare changes during the period 1987-2003 were ever rejected by the Ministry.
Komisjon märgib, et Simet ei ole esitanud mingeid tõendeid selle kohta, et ta on Itaalia ametiasutustele selliseid taotlusi esitanud ja et ministeerium on ajavahemikul 1987–2003 tariifi muutmise taotlusi tagasi lükanud.
Contrary to Simet’s contention, the fact that long-distance scheduled transport fares were ‘approved’ by the Provincial Motor Vehicle Office of the Ministry [36] and the reference to ‘regulated’ fares in circular No 3/02 of 5 April 2002 [37] do not mean that those fares were not initially set by the operators.
See, et ministeeriumi kohalik mootorsõidukite büroo kaugliiniveo tariifid „heaks kiitis”, [36] ning viide „reguleeritud” tariifidele 5. aprilli 2002. aasta ringkirjas nr 3/02 [37] ei tähenda vastupidiselt Simeti väitele seda, et neid tariife ei kehtestanud algselt teenuseosutajad.
Rather, the use of these terms only means that the fares were set in advance in the interests of transparency and publicity for passengers and subsequently authorised by the competent ministerial services.
Pigem tähendavad need sõnad lihtsalt seda, et tariifid määrati reisijate huvides läbipaistvuse ja teavituse tagamiseks eelnevalt kindlaks ning ministeeriumi pädevad talitused kiitsid need seejärel heaks.
In any event, such measures do not constitute a ‘tariff obligation’ within the meaning of Article 2(5) of Regulation (EEC) No 1191/69 which would have been subject to the common compensation procedure.
Igal juhul ei kujuta need meetmed endast määruse (EMÜ) nr 1191/69 artikli 2 lõike 5 mõistes tariifikohustust, millele oleks kehtinud ühine hüvitamiskord.
The latter is limited to ‘any obligation imposed upon transport undertakings to apply, in particular for certain categories of passenger, for certain categories of goods, or on certain routes, rates fixed or approved by any public authority which are contrary to the commercial interests of the undertaking and which result from the imposition of, or refusal to modify, special tariff provisions’.
Tariifikohustuse all mõistetakse üksnes „vedajale pandud mis tahes kohustust kehtestada eelkõige teatavate reisijate ja kaupade kategooriate või teatavate marsruutide suhtes veohinnad, mis avaliku võimu kandja on kindlaks määranud või heaks kiitnud, kuid mis on vastuolus ettevõtja kaubandushuvidega ning mis tulenevad eriliste tariifisätete kehtestamisest või keeldumisest neid muuta”.
The definition of tariff obligations ‘shall not apply to obligations arising from general measures of price policy applying to the economy as a whole or to measures taken with respect to transport rates and conditions in general with a view to the organisation of the transport market or of part thereof’.
Tariifikohustuste määratlust „ei kohaldata kohustuste suhtes, mis tulenevad kogu majanduses kohaldatava hinnapoliitika üldmeetmetest või veohindade ja -tingimustega üldiselt seotud meetmetest, mille eesmärk on transpordituru või selle osa korraldamine”.
Finally, as regards the ministerial refusals submitted by Simet, the Commission observes that these were requests for expansion and did not concern changes in the manner of provision of existing services.
Seoses Simeti esitatud ministeeriumi eitavate vastustega märgib komisjon, et tegemist oli laiendamistaotlustega, mis ei olnud seotud olemasolevate teenuste korralduse muutmisega.
An expansion of services was not always possible, because of the way in which the operation of scheduled passenger transport services is regulated under Law No 1822/39.
Teenuste laiendamine ei olnud alati võimalik selle tõttu, kuidas regulaarsete reisijateveo teenuste osutamine on seadusega nr 1822/39 reguleeritud.
Concessions to provide new services or to extend the scope of existing services could be granted only to the extent they did not impinge on the rights of other scheduled services operators, so that the refusals to start new services or extend existing services were the result of a balancing of interests of different economic operators, rather than the consequence of imposing public service obligations as alleged by Simet.
Kontsessioone uute teenuste osutamiseks või olemasolevate teenuste laiendamiseks võis anda üksnes tingimusel, et need ei avalda mõju teiste liiniveoteenuste osutajate õigustele. Uute teenuste avamise või olemasolevate teenuste laiendamise taotluste tagasilükkamine tulenes seega erinevate ettevõtjate huvide tasakaalustamisest, mitte avaliku teenindamise kohustuste kehtestamisest, nagu väidab Simet.
Consequently, Simet has not shown that the Italian authorities unilaterally imposed a public service obligation upon it.
Seega ei ole Simet tõestanud, et Itaalia ametiasutused panid talle ühepoolselt avaliku teenindamise kohustuse.
Does the compensation paid pursuant to that obligation comply with Regulation (EEC) No 1191/69?
Kas selle kohustuse eest määratud hüvitis on kooskõlas määrusega (EMÜ) nr 1191/69?
In any event, even if a unilateral imposition of public service obligations were shown to exist in some form, the compensation for those services, in order to be exempted from prior notification under Article 17(2) of that Regulation, would still need to comply with the common compensation procedure (Section IV) of Regulation (EEC) No 1191/69.
Isegi kui avaliku teenindamise kohustuste ühepoolne kehtestamine mingil kujul oleks tõestatud, peaks nende eest makstav hüvitis olema igal juhul kooskõlas määruse (EMÜ) nr 1191/69 ühise hüvitamiskorraga (IV jagu), et see oleks kõnealuse määruse artikli 17 lõike 2 kohaselt vabastatud eelnevast teatamiskohustusest.
The Commission does not consider this to be the case.
Komisjon ei leia, et see tingimus oleks täidetud.
First, the Commission notes that Article 10 of Regulation (EEC) No 1191/69 provides, inter alia, that the amount of the compensation must, in the case of an obligation to operate or to carry, be equal to the difference between the reduction in financial burden and the reduction in revenue of the undertaking if the whole or the relevant part of the obligation in question were terminated for the period of time under consideration.
Esiteks märgib komisjon, et määruse (EMÜ) nr 1191/69 artiklis 10 on muu hulgas sätestatud, et toimimis- või veokohustuse puhul peab hüvitise suurus võrduma ettevõtja finantskohustuse vähenemise ja tulude vähenemise vahega, kui kõnealune kohustus või selle asjakohane osa lõpetataks kavandatava ajavahemiku jooksul.
The Commission further notes that, according to the Court of Justice in the Antrop judgment, the requirement set out in that provision is not fulfilled where ‘it is not possible to ascertain on the basis of reliable data [from the company’s accounts] the difference between the costs imputable to the parts of [its] activities in the areas covered by the respective concessions and the corresponding income and consequently it is not possible to calculate the additional cost deriving from the performance of public service obligations by [that undertaking]’ [38].
Samuti märgib komisjon, et Euroopa Kohtu Antropi otsuse kohaselt ei ole kõnealuses sättes kehtestatud nõue täidetud, kui „ei ole … võimalik [ettevõtja raamatupidamise] usaldusväärsete andmete põhjal kindlaks teha [tema] neid kulusid, mis on tekkinud tegevusest kontsessiooni esemeks olevas piirkonnas, ja sellele vastavat tulu, ning seega ei ole võimalik välja arvutada [selle ettevõtja] avaliku teenindamise kohustuse täitmisega seotud täiendavaid kulusid” [38].
Moreover, as of 1 July 1992, Regulation (EEC) No 1191/69, by virtue of Article 1(5)(a) thereof, requires transport undertakings which operate not only services subject to public service obligations but also engage in other activities to operate the public services as separate divisions, whereby: (i) the operating accounts corresponding to each of those activities are separate and the proportion of the assets pertaining to each is used in accordance with the accounting rules in force, and (ii) expenditure is balanced by operating revenue and payments from public authorities, without any possibility of transfer from or to another sector of the undertaking’s activity.
Lisaks nähakse määrusega (EMÜ) nr 1191/69 (artikli 1 lõike 5 punkt a) alates 1. juulist 1992 ette, et veoettevõtjad, kes on peale avaliku teenindamise kohustuse alusel teenuste osutamise seotud ka muu tegevusega, peavad osutama avalikke teenuseid eraldi üksusena, kusjuures i) iga kõnealuse tegevuse kohta peab olema eraldi raamatupidamisarvestus ning iga tegevusega seotud varaosa tuleb kasutada kehtivate raamatupidamiseeskirjade kohaselt ja ii) kulutused tasakaalustatakse põhitegevustuludega ning maksetega ametivõimudelt, ilma et neid oleks võimalik ettevõtte teisest tegevussektorist või teise tegevussektorisse üle kanda.
In the present case, Simet failed to implement a proper account separation for the different services provided by it until 2002 and the robustness of the cost accounts as regards account separation for the years 2002 and 2003 can be called into question since there is no evidence that those cost accounts were used by the company’s governance bodies to exercise control over its operations.
Käesoleval juhtumil ei kasutanud Simet kuni 2002. aastani osutatud erinevate teenuste puhul nõuetekohast raamatupidamisarvestuste eristamist. Peale selle võib kahelda 2002. ja 2003. aasta kohta käiva kuluarvestuse õigsuses seoses raamatupidamisarvestuste eristamisega, sest puuduvad tõendid, et äriühingu juhtorganid oleksid kasutanud seda arvestust oma tegevuse kontrollimiseks.
Article 10 has therefore not been complied with.
Artiklit 10 ei ole seega järgitud.
Second, Simet has not demonstrated that ‘economic disadvantages … were determined taking into account the effects of the obligation on the undertaking’s activities as a whole’ (Article 5(1) of Regulation (EEC) No 1191/69), nor was the requirement to fix the amount of compensation in advance (Article 13 of the Regulation) fulfilled, as explained in section 7.1.2.
Teiseks ei ole Simet tõestanud, et „[m]ajandusliku halvemuse kindlaksmääramisel [võeti] arvesse kohustuse mõju ettevõtja kogu tegevusele” (määruse (EMÜ) nr 1191/69 artikli 5 lõige 1), ega ole täidetud hüvitise suuruse ette kindlaks määramise nõue (kõnealuse määruse artikkel 13), nagu on selgitatud jaotises 7.1.2.
Finally, the compensation period of the notified measure covers 1987 to 2003. However, the common compensation procedure applied to inter-regional bus services only until July 1992 and was subsequently restricted to ‘urban, suburban, or regional passenger transport services’ by Council Regulation (EEC) No 1893/91 [39].
Viimaks hõlmab teatatud meetme hüvitamisperiood aastaid 1987–2003, kuid ühine hüvitamiskord kehtis piirkondadevahelistele bussiteenustele üksnes 1992. aasta juulini ning piirati nõukogu määrusega (EMÜ) nr 1893/91 [39] „ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega”.
The definition of ‘regional services’ provided in Regulation (EEC) No 1191/69 (‘transport services operated to meet the transport needs of a region’) cannot be extended to cover all transport services serving the needs of the population of a region and therefore also to cover inter-regional routes.
Määruses (EMÜ) nr 1191/69 antud „piirkondlike liinide” määratlust („veoteenused, mis vastavad piirkonna transpordivajadusele”) ei saa laiendada kõikidele veoteenustele, mis vastavad mingi piirkonna elanike vajadustele, ja seeläbi ka piirkondadevahelistele marsruutidele.
This is because such a wide interpretation would have rendered the Regulation largely ineffective, as Member States were in any event allowed to exclude its application to undertakings whose activities were confined exclusively to the ‘operation of urban, suburban or regional services’ [40].
Nii lai tõlgendus oleks muutnud määruse üsna ebatõhusaks, sest liikmesriigid võisid niigi jätta selle reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult „linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega” [40].
The Commission therefore finds that the notified compensation does not comply with the common compensation procedure laid down in Regulation (EEC) No 1191/69.
Komisjon leiab seetõttu, et teatatud hüvitis ei ole kooskõlas määruses (EMÜ) nr 1191/69 sätestatud ühise hüvitamiskorraga.
Conclusion on the exemption from notification
Kokkuvõte teatamiskohustuse mittekohaldamise kohta
In light of the above, the Commission concludes that the compensation the Council of State considers due to Simet for the provision of inter-regional bus transport services in the period 1987-2003 was not exempted from compulsory prior notification on the basis of Article 17(2) of Regulation (EEC) No 1191/69.
Eespool kirjeldatut arvestades järeldab komisjon, et hüvitis, mida Itaalia haldusasjade ülemkohtu hinnangul tuleb Simetile maksta piirkondadevahelise bussiveo teenuste osutamise eest ajavahemikul 1987–2003, ei olnud määruse (EMÜ) nr 1191/69 artikli 17 lõike 2 kohaselt eelneva teatamise kohustusest vabastatud.
Since it has not been shown that the compensation payments were exempted from prior notification pursuant to Article 17(2) of Regulation (EEC) No 1191/69, the compatibility of those payments with the internal market will need to be examined, as they constitute state aid within the meaning of Article 107(1) TFEU, as explained in section 7.1 above.
Kuna ei ole tõestatud, et hüvitisele ei pidanud tulenevalt määruse (EMÜ) nr 1191/69 artikli 17 lõikest 2 kohaldama eelneva teatamise kohustust, tuleb uurida hüvitise kokkusobivust siseturuga, kuna see on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 mõistes riigiabi, nagu on selgitatud eespool jaotises 7.1.
The Commission considers that the examination of the compatibility of the notified measure should be conducted under Regulation (EC) No 1370/2007, which entered into force on 3 December 2009 and repealed Regulation (EEC) No 1191/69, since that is the legislation in force at the time the present decision is being adopted [41].
Komisjon leiab, et teatatud meetme kokkusobivust tuleb uurida määruse (EÜ) nr 1370/2007 alusel, mis jõustus 3. detsembril 2009 ja millega tunnistati kehtetuks määrus (EMÜ) nr 1191/69, sest see on käesoleva otsuse vastuvõtmise ajal jõus olev õigusakt [41].
It notes in this respect that the compensation awarded to Simet by the Council of State has not yet been paid, so that the date on which the effects of the planned aid would occur is the same as that on which the Commission adopts the decision ruling on the compatibility of the aid with the internal market [42].
Ta märgib sellega seoses, et Itaalia haldusasjade ülemkohtu poolt Simetile määratud hüvitis ei ole veel välja makstud, mistõttu kavandatud abi tagajärgede teokssaamise kuupäev langeks kokku ajaga, mil komisjon võtab vastu otsuse abi kokkusobivuse kohta siseturuga [42].
Moreover, it is questionable that an entitlement to that compensation was irrevocably granted to Simet prior to judgment 1405/2010, delivered by the Council of State on 9 March 2010, which effectively obliges the Italian State to make those payments to that undertaking.
Peale selle on kaheldav, kas Simetile oli antud tagasivõetamatult õigus sellele hüvitisele enne Itaalia haldusasjade ülemkohtu 9. märtsi 2010. aasta otsust nr 1405/2010, milles kohustatakse Itaalia riiki ettevõtjale kõnealust hüvitist maksma.
As explained in (94) above, the concession specifications upon which Simet relies to demonstrate that a public service obligation was imposed upon it stipulate that the operation of the services does not give the company any right to a subsidy or compensation of any kind and that the provision of those services was operated entirely at the company’s own risk.
Nagu on selgitatud eespool põhjenduses (94), sätestatakse kontsessioonitingimustes, millele Simet avaliku teenindamise kohustuse olemasolu tõestamiseks toetub, et teenuste osutamine ei anna ettevõtjale õigust mingile toetusele ega hüvitisele ja ettevõtja osutab teenust täielikult omal riskil.
Finally, it should be stressed that the amount of the compensation to be paid to Simet has not yet been decided by the Council of State.
Viimaks tuleb rõhutada, et Itaalia haldusasjade ülemkohus ei ole veel otsustanud Simetile makstava hüvitise suurust.
Regulation (EC) No 1370/2007 governs the award of public service contracts, as defined in Article 2(i) thereof, in the field of public passenger transport by road and by rail.
Määrus (EÜ) nr 1370/2007 reguleerib määruse artikli 2 punktis i defineeritud avaliku teenindamise lepingute sõlmimist raudteel ja maanteel toimuva avaliku reisijateveo valdkonnas.