natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Since suppliers from all the Member States can take part in procurement procedures, the contribution is also liable to affect trade between the Member States.
Kuna hankemenetluses võivad osaleda kõigi liikmesriikide pakkujad, võivad iga-aastased tasud kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust.
The economic advantages from the annual contributions are also liable to strengthen ZT’s position on markets where it is in direct competition with other suppliers (disposal of category 3 material, procurement procedure for the disposal of category 1 and 2 material in Northern and Central Hessen).
Samuti võib iga-aastastest tasudest saadav majanduslik eelis tugevdada ZT seisundit turgudel, kus ta konkureerib otseselt teiste ettevõtjatega (3. kategooria materjali kõrvaldamine, hankemenetlus 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamiseks Põhja- ja Kesk-Hessenis).
Provisional conclusion on the existence of aid
Esialgne otsus riigiabi olemasolu kohta
The annual contributions satisfy the conditions for the existence of aid within the meaning of Article 107(1) TFEU.
Iga-aastased tasud vastavad tingimustele, mille kohaselt on tegemist riigiabiga ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
The following section will examine in detail Germany’s claim that the four conditions of the Altmark judgment are met.
Järgmises punktis uuritakse üksikasjalikult Saksamaa väidet, et neli Altmarki kriteeriumit on täidetud.
ASSESSMENT OF THE ALTMARK CRITERIA IN THE CONTEXT OF ARTICLE 107(1) TFEU
ALTMARKI KRITEERIUMITE HINDAMINE ELI TOIMIMISE LEPINGU ARTIKLI 107 LÕIKE 1 ALUSEL
The first Altmark criterion states that the recipient undertaking must actually have public service obligations to discharge, and the obligations must be clearly defined.
Esimese Altmarki kriteeriumi kohaselt peab abi saav ettevõtja olema tegelikult vastutav avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest ja see kohustus peab olema täpselt määratletud.
First it should be noted that a distinction has to be made between the period from 1979 to 2008 and the period from 2009 to 2011.
Kõigepealt tuleks märkida, et hindamisel tuleb eristada ajavahemikke 1979–2008 ja 2009–2011.
Before the Verbandsordnung was amended on 2 February 2010 with retroactive effect from 1 January 2009 the ZT was only generally entrusted with the disposal of category 1 and 2 material.
Enne põhikirja muutmist 2. veebruaril 2010 (tagasiulatuva mõjuga alates 1. jaanuarist 2009) oli ZT-le pandud ainult üldine kohustus kõrvaldada 1. ja 2. kategooria materjali.
The old Verbandsordnung did not specify any obligation to maintain an epidemic reserve.
Vanas põhikirjas ei viidatud kohustusele hoida epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsust.
There was thus no clearly defined obligation to maintain an epidemic reserve within the meaning of the first Altmark criterion.
Seega puudus epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsuse hoidmise täpselt määratletud kohustus esimese Altmarki kriteeriumi tähenduses.
With the amended Verbandsordnung there is now besides the obligation to dispose of category 1 and 2 material also an explicit obligation for the ZT to maintain an epidemic reserve.
Muudetud põhikirjaga nähti peale 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise kohustuse sõnaselgelt ette, et ZT on kohustatud hoidma epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsust.
The Commission show in what follows that neither the ZT’s obligation to dispose of category 1 and 2 material nor its obligation to maintain an epidemic reserve can justify the annual contributions as State compensation payments within the meaning of the first Altmark criterion.
Järgnevalt tõendab komisjon, et iga-aastased tasud pole ei ZT-le pandud 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise kohustuse ega epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsuse hoidmise kohustuse alusel põhjendatud kui riiklikud hüvitised esimese Altmarki kriteeriumi tähenduses.
Obligation to dispose of category 1 and 2 material
Kohustus kõrvaldada 1. ja 2. kategooria materjali
Not a service of general economic interest
Tegemist ei ole üldist majandushuvi pakkuva teenusega
The BVerwG held that under Regulation (EC) No 1069/2009 and § 3(1) TierNebG the disposal of category 1 and 2 material is a public service obligation and hence a service of general economic interest.
Bundesverwaltungsgericht leiab, et vastavalt määrusele (EÜ) nr 1069/2009 ja loomsete kõrvalsaaduste seaduse § 3 lõikele 1 on 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine avaliku teenindamise kohustus ja seega üldist majandushuvi pakkuv teenus.
The BVerwG attached particular importance to the fact that under German law the disposal of the material is an obligatory public task, and proceeded from the assumption that to that extent the ZT is exercising public powers.
Bundesverwaltungsgericht peab eriti tähtsaks asjaolu, et Saksa õiguse kohaselt on kõnealuse materjali kõrvaldamine kohustuslik avalik-õiguslik ülesanne, ning lähtus eeldusest, et ZT teostab selles osas avalikku võimu.
The BVerwG held that the public service obligation also included the provision of an epidemic reserve [43].
Bundesverwaltungsgericht leiab, et avaliku teenindamise kohustus hõlmab ka epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsuse hoidmise kohustust [43].
Germany shares this view and also argues that the disposal of category 1 and 2 material and providing the epidemic reserve serve to protect human health.
Saksmaa jagab seda seisukohta ja väidab lisaks, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise ning epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsuse hoidmise eesmärk on kaitsta inimeste tervist.
As the disposal of category 1 and 2 material is a public service obligation, the BVerwG and Germany considered the annual contributions justified as they represented State compensation for the costs that the ZT incurred as a result of the obligation.
Kuna 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine on avaliku teenindamise kohustus, peavad Bundesverwaltungsgericht ja Saksamaa iga-aastaseid tasusid põhjendatuks, sest need kujutavad endast riiklikke hüvitisi kõnealuse kohustuse tõttu ZT-l tekkivate kulude katmiseks.
As explained in paragraph 13 of the Union guidelines on State aid that is granted as compensation for performing public services [44] (‘Union SGEI guidelines’), the Court of Justice has consistently held that Member States have a wide margin of discretion regarding the nature of services that can be classified as services of general economic interest, except in sectors where there are specific Union rules governing this.
Nagu avalike teenuste eest makstava hüvitisena antavat riigiabi käsitleva Euroopa Liidu raamistiku [44] (edaspidi „üldist majandushuvi pakkuvate teenuste raamistik”) punktis 13 selgitatakse, on liikmesriikidel vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale suur vabadus otsustamisel, millist laadi teenused liigitatakse üldist majandushuvi pakkuvateks teenusteks, välja arvatud valdkondades, kus seda reguleerivad liidu erieeskirjad.
The Court of Justice has emphasised that an activity is of general economic interest only if it exhibits special characteristics as compared with the general economic interest of other economic activities [45].
Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas rõhutanud, et tegevus on üldist majandushuvi pakkuv tegevus ainult siis, kui see esindab üldist majandushuvi, millel on spetsiifilised omadused võrreldes teiste majanduselu tegevuste esindatava huviga [45].
In GEMO the Court of Justice then had to deal with the question of whether farmers and slaughterhouses should bear the full disposal costs of fallen stock and slaughterhouse waste or whether the State could bear the costs on the grounds that this was a service of general economic interest.
Euroopa Kohus pidi GEMO kohtuasjas lahendama küsimuse, kas surnud loomade ja tapamaja jäätmete kõrvaldamise kulud peaksid täismahus kandma põllumajandustootjad ja tapamajad või peaks kulud osaliselt kandma riik, sest tegemist on üldist majandushuvi pakkuva teenusega.
In its ruling the Court held that farmers and slaughterhouses should bear the entire costs [46].
Euroopa Kohus leidis oma otsuses, et kulud peaksid täielikult kandma põllumajandustootjad ja tapamajad [46].
The Court of Justice found that the financial burden entailed by the disposal of fallen stock and slaughterhouse waste is a cost item that is inevitably bound up with the economic activity of farmers and slaughterhouses.
Euroopa Kohus leidis, et surnud loomade ja tapamaja jäätmete kõrvaldamisest tekkiv finantskoormus on kuluartikkel, mis on põllumajandustootjate ja tapamajade tegevusega vältimatult seotud.
Their activities generate products and residues that are unusable and above all harmful for the environment, and disposal is incumbent on the polluters.
Nende tegevuse tulemusel tekivad tooted ja jäätmed, mis on kasutamiskõlbmatud ja eelkõige keskkonda kahjustavad, ning nende kõrvaldamise kohustus lasub saastajatel.
Intervention by State bodies with the aim of releasing farmers and slaughterhouses from this burden creates an economic advantage that is liable to distort competition.
Riigiasutuste sekkumine eesmärgiga vabastada põllumajandustootjad ja tapamajad sellest kohustusest loob seega majandusliku eelise, mis võib moonutada konkurentsi.
Even if the State were pursuing a health policy objective by taking over responsibility for the disposal costs, that would not change the fact that it constituted an economic advantage for farmers and slaughterhouses, as it is established case-law that Article 107(1) TFEU does not make distinctions according to the reasons for and goals of State intervention measures but defines them by their effects [47].
Isegi kui riik tegutses jäätmete kõrvaldamise kulusid üle võttes tervishoiupoliitika eesmärgil, ei muuda see asjaolu, et sellega anti põllumajandustootjatele ja tapamajadele majanduslik eelis, sest väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tehta ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 riiklikel sekkumismeetmetel vahet põhjuste või eesmärkide alusel, vaid neid määratletakse nende mõju põhjal [47].
The Community guidelines for State aid concerning TSE-Tests, fallen stock and slaughterhouse waste (2002/C324/02) (until 2006), paragraphs 27 and 37, and the Community guidelines on State aid in the agricultural and forestry sector 2007–2013 (2006/C319/01), section V.B.4, also confirm that it is the owners or producers of animal by-products who are responsible for the proper disposal and therefore have to bear the costs under the polluter-pays principle.
TSE testide, surnud loomade ja tapamaja jäätmetega seoses riigiabi andmist käsitlevate ühenduse suuniste (2002/C324/02) (kuni 2006. aastani) punktides 27 ja 37 ning põllumajandus- ja metsandussektoris aastatel 2007–2013 antavat riigiabi käsitlevate ühenduse suuniste (2006/C319/01) peatükis V.B.4 kinnitatakse samuti, et nõuetekohase kõrvaldamise eest vastutavad loomsete kõrvalsaaduste omanikud või tootjad, kes peavad seega kandma kulud vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele.
Under these guidelines State aid is an exception to the rule that is permissible only in special situations (especially for fallen stock).
Kõnealuste suuniste kohaselt moodustab sellest reeglist erandi riigiabi, mida on lubatud anda üksnes eriolukorras (eelkõige surnud loomade kõrvaldamiseks).
The fact that the polluter-pays principle applies generally is also confirmed by Rhineland-Palatinate law, where § 4(1) of the TierNebGAG states that the costs of disposal and related processes can be imposed on the owners.
Põhimõtte „saastaja maksab” üldist kohaldamist kinnitab ka Rheinland-Pfalzi liidumaa õigus. Loomsete kõrvalsaaduste seaduse § 4 lõikes 1 on sätestatud, et jäätmete kõrvaldamise kulud ja sellega seoses tehtud väljaminekute kandmise kohustuse võib panna loomakasvatajatele.
For the case at issue the following conclusions flow from the case-law of the Court, Regulation (EC) No 1069/2009, the TSE guidelines and the agricultural aid guidelines 2007-20013:
Käesolevas asjas saab Euroopa Kohtu praktikast, määrusest (EÜ) nr 1069/2009, TSE suunistest ja 2007.–2013. aasta põllumajandusabi suunistest teha järgmised järeldused.
Firstly for there to be a service of general economic interest it is not decisive whether the Member State defines the service in question as a communal obligation.
Esiteks ei ole üldist majandushuvi pakkuva teenuse olemasoluks oluline, kas liikmesriik on asjaomase teenuse määratlenud ühiskondliku kohustusena.
The definition of a service as a communal obligation is equivalent to granting an exclusive right.
Teenuse määratlemine ühiskondliku kohustusena on samaväärne ainuõiguste andmisega.
Were the BVerwG to be correct in its view, a Member State could declare any service to be a communal obligation, so making it a service of general economic interest.
Kui Bundesverwaltungsgerichti seisukoht oleks õige, saaks liikmesriik määratleda ühiskondliku kohustusena iga teenuse, muutes selle üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks.
However, this interpretation would deprive Article 106 TFEU of all effectiveness: its purpose is precisely to ensure that compensation payments may only be granted where a service of general economic interest warrants it.
Selline tõlgendus kaotaks aga ELi toimimise lepingu artikli 106 kasuliku mõju: kõnealuse artikli eesmärk on tagada, et hüvitist makstakse ainult siis, kui see on põhjendatud üldist majandushuvi pakkuva teenuse osutamisega.
The Commission takes the view that a distinction must be made between granting an exclusive right and classing a service as a service of general economic interest.
Komisjoni arvates tuleb teha vahet ainuõiguse andmisel ja teenuse liigitamisel üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks.
Granting an exclusive right for the disposal of category 1 and 2 material may constitute a restriction of the freedom to provide services under Article 56 TFEU.
Ainuõiguse andmine 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamiseks võib piirata ELi toimimise lepingu artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabadust.
Under Article 52 in conjunction with Article 62 TFEU may be justified on the grounds of protecting public health.
Vastavalt ELi toimimise lepingu artiklile 52 koostoimes artikliga 62 võib selline piiramine olla põhjendatud rahvatervise kaitsmisega.
When Germany and Rhineland-Palatinate lay down that only one undertaking is responsible for the disposal of category 1 and 2 material in a certain region, they are seeking to ensure that the undertaking is subject to very intensive supervision, so guaranteeing the protection of public health.
Sätestades, et teatavas piirkonnas vastutab 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise eest ainult üks ettevõtja, soovivad Saksamaa ja Rheinland-Pfalz tagada tugeva järelevalve teostamine kõnealuse ettevõtja üle ja seega rahvatervise kaitse.
However, a measure aimed at protecting public health does not automatically constitute a service of general public interest — contrary to the view taken by Germany and the BVerwG.
Erinevalt Saksamaa ja Bundesverwaltungsgerichti seisukohast ei ole iga meede, mille eesmärk on kaitsta rahvatervist, automaatselt üldhuviteenus.
The Commission therefore does not question that the disposal of category 1 and 2 material involves the disposal of waste which, by its nature, poses a particular threat to health.
Komisjon ei kahtle seega selles, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine tähendab oma olemuse tõttu tervisele eriti ohtlike jäätmete kõrvaldamist.
That is why Regulation (EC) No 1069/2009 provides for a strict system of controls for establishments disposing of such waste.
Seepärast on määruses (EÜ) nr 1069/2009 sätestatud range kontrollisüsteem, mida kohaldatakse selliste jäätmete kõrvaldajate suhtes.
These provisions certainly entail extra costs for the disposal undertakings, but those costs have to be included in the fees and charges.
Kõnealuste sätete tõttu on jäätmekäitlejatel kindlasti lisakulusid, kuid neid kulusid võetakse tasudes arvesse.
In this respect the disposal of category 1 and 2 material is no different from the disposal of other waste that, by its nature, poses a particular threat to health.
Selles suhtes ei erine 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine oma olemuselt muude tervisele eriti ohtlike jäätmete kõrvaldamisest.
The cost of disposing of such waste normally has to be borne by whoever caused it and not by the public.
Selliste jäätmete kõrvaldamise kulud peab tavaliselt kandma saastaja, mitte üldsus.
In the present case the service comprises the disposal of category 1 and 2 material.
Käesolevas asjas on tegemist 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise teenusega.
The Commission must therefore examine whether this service is especially different in essence from other economic activities so that it is in the general interest, and not only in the interest of the economic operators that profit from it.
Komisjon peab seega käesolevas asjas uurima, kas kõnealune teenus erineb põhimõtteliselt muudest majanduselu tegevustest, mis tähendab, et seda osutatakse üldistes huvides, mitte ainult sellest kasu saavate ettevõtjate huvides.
In the Commission’s view the disposal of category 1 and 2 material is not fundamentally different in terms of content from other economic activities.
Komisjoni arvates ei erine 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine põhimõtteliselt oma sisult muudest majanduselu tegevustest.
For this reason it cannot be classed as a service of general economic interest.
Seepärast ei saa seda liigitada üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks.
Contrary to the view of the BVerwG, the strict control prescribed by Regulation (EC) No 1069/2009 does not mean that the disposal of category 1 and 2 material has to be regarded as a service of general economic interest.
Erinevalt Bundesverwaltungsgericht arvamusest ei tähenda määrusega (EÜ) nr 1069/2009 ettenähtud range kontroll, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamist tuleks käsitada üldist majandushuvi pakkuva teenusena.
Furthermore, the sector in question is regulated by provisions of Union law.
Lisaks kohaldatakse kõnealuse valdkonna suhtes liidu õigusnorme.
In particular, those provisions require that the polluter bears cost for the disposal of category 1 and 2 material.
Need näevad eelkõige ette, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise kulud peab kandma saastaja.
It follows that there is no scope for the public purse to take on part of the cost, as the Court of Justice found in GEMO [48].
Seega ei saa üldsus põhimõtteliselt kanda osa kõnealustest kuludest, nagu Euroopa Kohus leidis GEMO kohtuotsuses [48].
Because of these specific provisions of Union law there is no longer any room for national provisions seeking classify the disposal of category 1 and 2 material as a service of general economic interest, depart from Union law.
Selliste liidu erinormide tõttu ei saa liikmesriigid enam vastu võtta eeskirju, mille eesmärk on liigitada 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamine liidu õigusest kõrvale kaldudes üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks.
Classing it as a service of general economic interest is therefore ruled out.
Üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks liigitamine on sel põhjusel välistatud.
Lastly as regards Germany’s claim that the disposal of category 1 and 2 material serves to protect human health, the Commission would refer to the GEMO judgment, where the Court of Justice held that Article 107(1) TFEU does not distinguish between measures of State intervention by reference to their causes or aims but defines them in relation to their effects.
Seoses Saksamaa väitega, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise eesmärk on kaitsta inimeste tervist, viidatakse taas GEMO kohtuotsusele, milles Euroopa Kohus leidis, et ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 ei tehta riiklikel sekkumismeetmetel vahet põhjuste või eesmärkide alusel, vaid neid määratletakse nende mõju põhjal.
It follows that in principle an economic operator must bear the costs entailed by regulatory provisions governing the performance of his activity, such as the strict rules on the disposal of category 1 and 2 material in the present case.
Järelikult peab ettevõtja põhimõtteliselt kandma kulud, mis tulenevad tema tegevust reguleerivatest õigusnormidest, näiteks käesolevas asjas 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise rangetest eeskirjadest.
The objective of protecting human health is taken into account for justifying granting an exclusive right with respect to the freedom to provide services and at the level of the compatibility of aid for farmers with the internal market.
Inimeste tervise kaitsmise eesmärki võetakse arvesse ainuõiguste andmise põhjendamisel, pidades silmas teenuste osutamise vabadust ja põllumajandustootjatele antava abi kokkusobivust siseturuga.
For these reasons the Commission considers that the disposal of category 1 and 2 material cannot be classed by Germany as a service of general economic interest.
Seepärast leiab komisjon, et Saksamaa ei saa liigitada 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamist üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks.
In the alternative: compensation payments are not a requirement in any case
Teine võimalus: hüvitised ei ole mingil juhul vajalikud
All the costs of the disposal of category 1 and 2 material must be borne by those responsible for producing them, as they are inherent costs of the economic activities of farmers and slaughterhouses.
Kõik 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamisega seotud kulud peab kandma saastaja, sest need kulud on paratamatult seotud põllumajandustootjate ja tapamajade majandustegevusega.
The Court of Justice held that State compensation for the costs arising from this obligation is not justified, as the costs have to be borne by those responsible.
Euroopa Kohus leidis, et riiklikud hüvitised kõnealusest kohustusest tulenevate kulude katmiseks ei ole põhjendatud, sest kulud peab kandma saastaja.
Contrary to the view of the BVerwG, the strict control prescribed by Regulation (EC) No 1069/2009 does not imply that the cost of disposal of category 1 and 2 material can be met by State compensation payments.
Erinevalt Bundesverwaltungsgerichti seisukohast ei tähenda määruses (EÜ) nr 1069/2009 sätestatud range kontroll seda, et 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise kulud võib katta riiklike hüvitiste kaudu.
In other words the mere existence of a public service obligation does not necessarily imply that State compensation for the costs arising from that obligation is justified.
Teisisõnu, avaliku teenindamise kohustuse olemasolu üksi ei tähenda tingimata, et riiklikud hüvitised kõnealusest kohustusest tulenevate kulude katmiseks on põhjendatud.
In the Commission’s view Germany cannot justify the annual contributions as State compensation for the cost to the ZT arising from the obligation to dispose of category 1 and 2 material, since under the polluter pays principle the entire cost must be covered by the fees that the ZT charges those responsible for producing that material.
Komisjoni arvates ei saa Saksamaa õigustada tasusid sellega, et need on riiklikud hüvitised ZT-le pandud 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise kohustusest tulenevate kulude katmiseks, sest „saastaja maksab” põhimõtte kohaselt tuleb kõik kulud katta teenustasudest, mida ZT saastajatelt võtab.
Maintaining an epidemic reserve
Epideemiaks ettenähtud vaba tootmisvõimsuse hoidmine
As regards the question whether the reserve capacity, viewed in isolation, can be classed as a service of general economic interest, the following points should be made.
Seoses küsimusega, kas vaba tootmisvõimsuse hoidmist saab eraldi võttes liigitada üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks, tuleks märkida järgmist.
Under German law, an undertaking that has a regional monopoly for the disposal of category 1 and 2 material must ensure that it can cope with an increased quantity of material in the event of an outbreak of disease.
Saksa õiguse kohaselt peab ettevõtja, kellel on 1. ja 2. kategooria materjali kõrvaldamise geograafiline monopol, tagama, et ta suudab epideemia korral töödelda ka suuremat materjalikogust.