natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Rejection of the arguments of the French authorities
Prantsusmaa ametiasutuste argumentide ümberlükkamine
Contrary to the French authorities’ affirmation, the Commission is able to conclude that French law does acknowledge the existence of implied guarantees, and in particular the existence of a State guarantee deriving from the status of publicly owned establishment.
Vastupidiselt Prantsusmaa ametiasutuste kinnitatule saab komisjon teha järelduse, et Prantsuse õiguses tunnistatakse kaudsete tagatiste ning eelkõige avalik-õigusliku asutuse staatusest tuleneva riigitagatise olemasolu.
The Commission rejects the arguments of the French authorities for the following reasons.
Komisjon lükkab Prantsusmaa ametiasutuste väited tagasi järgmistel põhjustel.
Firstly, where the French authorities assert that there is no legislation or decision laying down the principle that the State is to guarantee the debts of EPICs, the Commission refers to recitals 120 and 121 of decision C 56/2007, mutatis mutandis.
Esiteksviitab komisjon vajalike muudatustega riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustele 120 ja 121, kus Prantsusmaa ametiasutused kinnitavad, et ühegi õigusakti ega otsusega ei ole kehtestatud põhimõtet, mille kohaselt tagab riik avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste võlgu.
The Commission considers, on the contrary, that although it is true that there is no legislation or decision confirming or excluding the existence of an express State guarantee in favour of EPICs, this absence does not mean that there can be no implied guarantee.
Komisjon aga arvab vastupidi, et kuigi on tõsi, et ei ole õigusakti ega otsust, mis kinnitaks või välistaks sõnaselgelt riigitagatise olemasolu avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste puhul, ei välista see kaudse tagatise olemasolu.
Secondly, where the French authorities consider that the courts have held that there is no such guarantee, notably in the judgments in Société de l’hôtel d’Albe [72] and Campoloro [73], the Commission refers to recitals 122 to 124 of decision C 56/2007, mutatis mutandis.
Teiseks viitab komisjon vajalike muudatustega riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustele 122 ja 124, kus Prantsusmaa ametiasutused leiavad, et kohtupraktikas on olemas otsused tagatiste puudumise kohta, nimelt otsus kohtuasjas Société de l'hôtel d'Albe [72] ja otsused kohtuasjas Campoloro [73].
In Société de l’hôtel d’Albe, as the Commission expert pointed out in the postal case, the judgment did not refer to the precise situation in which the guarantee would come into play [74].
Nagu on komisjoni ekspert postiteenuse juhtumis rõhutanud, ei käsitletud esimese kohtuasja puhul täpselt sellist olukorda, milles peaks eeldatavalt rakendama tagatist [74].
In Campoloro [75], the Commission considers, on the contrary, that the judgments establish a scheme of State liability in proceedings for the recovery of the debts of publicly owned establishments which displays all the characteristics of a guarantee mechanism.
Teisest kohtuasjast [75] nähtub komisjoni arvates aga, et kui avalik-õiguslike asutuste võlgade sissenõudmise menetluses rakendatakse riigi vastutust, on sel olemas kõik tagatismehhanismitunnused.
Thirdly, in the postal case the French authorities argued that the debts contracted by EPICs since the entry into force of the Organic Law governing the Finance Act on 1 January 2005 did not qualify for an implied guarantee: the Commission considers that this argument cannot hold:
Kolmandaks leiab komisjon, et ei ole võimalik kinnitada Prantsusmaa ametiasutuste postiteenuse juhtumis esitatud väidet, mille kohaselt avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse võetud laenudel ei saa pärast LOLFi jõustumist 1. jaanuaril 2005 olla kaudset tagatist.
The Commission emphasises that the change of legal form of the publicly owned establishment IFP occurred on 7 July 2006, i.e. after the entry into force of the Organic Law governing the Finance Act.
Komisjon rõhutab, et avalik-õigusliku asutuse IFP staatust muudeti 7. juulil 2006 ehk pärast LOLFi jõustumist.
Under such circumstances, it is not necessary to examine the arguments put forward by the French authorities’ expert in the postal case regarding debts contracted before 1 January 2005, despite the fact that the French authorities refer to this mutatis mutandis in their comments.
Seega ei ole vaja analüüsida Prantsusmaa ametiasutuste eksperdi esitatud väiteid postiteenuse juhtumi puhul enne 1. jaanuari 2005 võetud võimalike laenude kohta ning seda sõltumatult asjaolust, et Prantsusmaa ametiasutused viitavad sellele oma märkustes vajalike muudatustega.
Debts contracted by IFP before 1 January 2005 were contracted by a trade body within the meaning of Law No 43-612 of 17 November 1943 on the management of trade interests, and therefore by a legal person governed by private law, and consequently could not be covered, at the time they were entered into [76], by the unlimited guarantee conferred by the EPIC status.
Laenud, mille avalik-õiguslik asutus IFP võttis enne 1. jaanuari 2005, võttis ta ettevõtjana 17. novembri 1943. aasta seaduse nr 43-612 (ärihuvide haldamise kohta) tähenduses (ja seega eraõigusliku juriidilise isikuna), ning seetõttu ei saanud nende suhtes võtmise [76] ajal kehtida avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest tulenev piiramatu tagatis.
The Commission nevertheless notes, as its expert pointed out in the postal case, and as it explained in recital 130 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that the obligation to enter State guarantees in a Finance Act is confined to the ‘giving’ (octroi) of such guarantees. To ‘give’ a guarantee the State must confer a guarantee on an organisation or an operation by an express manifestation of its intention. The scope of the obligation to enter guarantees in the Finance Act does not extend to guarantees that arise out of the legal form of an organisation, or out of an obligation established in case-law, which are guarantees of an implied and automatic character. This category is not the result of a decision of the State, but of the fact that the State places itself in an existing legal framework, the guarantee being only one effect of that framework [77].
Komisjon märgib seega, nagu tõi esile ka komisjoni ekspert postiteenuse juhtumis ja nagu juba selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 130, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, et finantsseaduses riigitagatiste loetlemise kohustuse rakendamisala piirdub selliste tagatiste andmisega; et seetõttu hõlmab tagatise andmine juhtumeid, kus riik otsustab sõnaselge tahteavalduse kaudu anda tagatise teatavale organile või tehingule; et finantsseaduses tagatiste loetlemise kohustus ei hõlma neid tagatisi, mis tulenevad staatusest või kohtuotsusega määratud kohustusest ning millel on kaudne ja automaatne iseloom, ning et see teine kategooria ei sõltu riigi otsusest, vaid asjaolust, et riik tegutseb eelnevalt kindlaks määratud õigusraamistikus, mille puhul tagatis on üksnes tagajärjeks [77].
The Commission concludes, as it did in recital 131 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that the argument put forward by the French authorities on the basis of the Organic Law governing the Finance Act is not convincing, because the fact that it is not stated in any Finance Act that the State extends a guarantee to IFP by virtue of its legal form does not mean that there is no implied guarantee. The Commission is not in any event bound by the description of the measure as a ‘guarantee’ for purposes of French law, or by the fact that a guarantee is or is not caught by the Organic Law governing the Finance Act. The only relevant consideration is how the measure is to be described for purposes of Union law. Union law recognises the existence of an implied guarantee once a Member State legally has to repay a claim on another person in the event of that person’s defaulting [78].
Komisjon järeldab selle põhjal samamoodi nagu riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse põhjenduses 131, millele ta viitab vajalike muudatustega, et LOLFile tuginev Prantsusmaa ametiasutuste argument ei ole veenev ning et asjaolu, et üheski finantsseaduses ei täpsustata, et riik annab avalik-õiguslikule asutusele IFP tema staatusest tuleneva tagatise, ei välista kaudse tagatise olemasolu; igal juhul rõhutab komisjon, et see ei ole seotud sellega, et Prantsuse õiguses liigitatakse meede tagatiseks, ega isegi mitte sellega, et tegemist on LOLFi reguleerimisalasse kuuluva tagatisega; et asjakohane on ainult kõnealuse meetme liigitamine Euroopa Liidu õiguse alusel ning et selles õiguses tunnustatakse kaudse tagatise olemasolu, kui liikmesriik on õiguslikult kohustatud tagasi maksma teise isiku võlad, kui viimane on makseviivituse olukorras [78].
Fourthly, the Commission rejects the argument of the French authorities that, if a State guarantee does exist in favour of EPICs, any establishment of a new EPIC (including by change of legal form) would necessitate measures to preserve the rights of creditors arising before the change, and that conversely (modus tollens), since no such mechanism has ever been set up [79], no guarantee exists in favour of the publicly owned establishment IFP:
Neljandaks lükkab komisjon tagasi Prantsusmaa ametiasutuste väite, mille kohaselt tuleb juhul, kui avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel on riigitagatis, rakendada uue avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuste loomisel (sealhulgas staatuse muutmise kaudu) tagatismeetmeid, millega säilitada võlausaldajate enne asjaomase avalik-õigusliku isiku staatuse muutmist tekkinud õigused, ning tuletusreegli modus tollens, mille kohaselt ei rakendatud sellist mehhanismi kunagi [79], mistõttu ei ole avalik-õiguslikule asutusele IFP antud ühtegi tagatist.
As pointed out by the Commission’s expert in the postal case, and as recalled in recital 133 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that this assertion is based on too broad an interpretation of the constitutional protection of the right of property.
Nagu komisjoni ekspert on märkinud postiteenuse juhtumi puhul ning nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 133, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, tooks selline kinnitus kaasa omandiõiguse põhiseadusliku kaitse väga laia tõlgendamise.
The Commission takes the view, as it did in recital 134 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, that in the same way, when an EPIC is converted into a company that can be made the subject of court proceedings for administration or winding up, the right of property does not require that a specific measure be taken to preserve the entitlements of creditors, and that the fact that no such measure has been taken does not constitute evidence that there is no implied guarantee.
Komisjon soovib seega täpsustada, nagu ta ka juba tegi riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 134, millele ta viitab vajalike muudatustega, et omandiõigus ei nõua erimeetme võtmist eesmärgiga tagada võlausaldajate õigused avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse äriühinguks muutmisel, mille suhtes on kohaldatavad saneerimis- ja likvideerimismenetlused, ning et selliste meetmete puudumine ei ole märgiks kaudse tagatise puudumisest.
The Commission adds that, as explained in recitals 135 and 136 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the fact that the French authorities decided to give an express guarantee to La Poste when it obtained a legal form equivalent to that of an EPIC in 1990 [80] does not mean that there was no implied guarantee before that date.
Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 135 ja 136, millele viidatakse vajalike muudatustega, lisab komisjon, et asjaolu, et Prantsusmaa ametiasutused otsustasid anda sõnaselge tagatise La Post'ile [80], kui see sai 1990. aastal avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusega samaväärse staatuse, ei tõenda, et tal juba ei olnud kaudset tagatist.
Finally, as regards the article by Mr Labetoulle cited by the French authorities [81], and its analysis of the Campoloro case-law [82], the Commission refers to the part of the present decision relating to the liability of the State and to section 4.1.1 A(b)(3) of decision C 56/2007
Viimaseks viitab komisjon käesoleva otsuse jaotisele, milles käsitletakse riigi vastutust, ning riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) jaotise 4.1.1 A osa punkti b alapunktile 3 seoses Labetoulle’i artikliga, mida tsiteerisid Prantsusmaa ametiasutused [81], ning oma analüüsile kohtuasja Camporolo kohta [82].
Contrary to the argument put forward by the French authorities, who contend that such a guarantee is excluded by the legislation, the Commission notes that the existence of implied guarantees arising out of the legal form of publicly owned establishments is confirmed by a memorandum of the Council of State drawn up in 1995 in the Crédit Lyonnais case, which took the view that the organisation concerned enjoyed an implied guarantee given by the State by reason merely of its character as a publicly owned establishment [83].
Vastupidiselt sellele, mida väidavad Prantsusmaa ametiasutused – nende sõnul on selline tagatis õigusaktidega välistatud –, märgib komisjon, et avalik-õigusliku asutuse staatusega seotud kaudsete tagatiste olemasolu kinnitab riiginõukogu teatis kohtuasjas Crédit Lyonnais, milles tugineti kaudse tagatise kindlakstegemisel üksnes asjaolule, et tegemist oli avalik-õigusliku asutusega [83].
As explained in recitals 142 to 145 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission does not share the interpretation put forward by the French authorities that this opinion of the Council of State cannot be transposed to the case of IFP.
Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 142–145, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, ei jaga komisjon Prantsusmaa ametiasutuste tõlgendust, mille kohaselt ei ole riiginõukogu seisukoht avalik-õiguslikule asutusele IFP ülekantav.
The opinion makes no reference to the aims of the establishment or to whether or not a public accountant is present within it.
Ta rõhutab, et selles arvamuses ei osutata mingil moel avalik-õigusliku asutuse ülesannetele ega avaliku sektori raamatupidamisarvestuse olemasolule või selle puudumisele vastavas asutuses.
Moreover, the French authorities do not explain why, in their view, this opinion should apply to publicly owned establishments only if they have a public accountant.
Muu hulgas ei selgita Prantsusmaa ametiasutused, miks on nende arvates kõnealune seisukoht kohaldatav ainult avaliku sektori raamatupidamisarvestusega avalik-õiguslike asutuste suhtes.
The Commission rejects the arguments put forward by the French authorities to the effect that the opinion is not applicable because it predates the Organic Law governing the Finance Act and is contrary to the subsequent case-law of the Council of State: in recital 104 above, and in decision C 56/2007, the Commission concluded that the Organic Law governing the Finance Act did not stand in the way of an implied guarantee given by the State to IFP.
Komisjon lükkab muu hulgas ümber Prantsusmaa ametiasutuste argumentidega, mille kohaselt ei ole asjaomane seisukoht kohaldatav, kuna see koostati enne LOLFi vastuvõtmist ja on vastuolus riiginõukogu hilisema praktikaga, olles tuletanud põhjenduses 104 ning riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (mida on nimetatud eespool) meelde, et LOLF ei ole takistuseks avalik-õiguslikule asutusele IFP antud kaudse riigitagatise olemasolule.
Finally, as indicated in recitals 146 and 147 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes the memorandum from the Minister for Economic Affairs, Finance and Industry dated 22 July 2003, concerning a ‘Census of implied and express guarantee arrangements granted by the State’, which confirms that there are implied State guarantees that derive from an administrative or legislative act which ‘produces and entails financial consequences for the State’.
Nagu märgitud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 146 ja 147, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, võtab komisjon teadmiseks majandus-, rahandus- ja tööstusministri 22. juuli 2003. aasta teatise, mille teemaks on „Riigi kaudsete või sõnaselgete tagatiste arvelevõtmine” ja mis kinnitab kaudsete tagatiste olemasolu, mis tulenevad haldus- või õigusaktist, „millel on või mis põhjustab riigi jaoks finantstagajärgi”.
That memorandum shows that a State guarantee can derive from legal acts of very different kinds [84] and indicates that the setting up of a publicly owned establishment may entail an implied guarantee given by the State to the establishment’s creditors [85].
Selles teatises tõendatakse, et riigitagatis võib tuleneda väga erineva iseloomuga õigusaktidest [84] ning tuletatakse meelde, et avalik-õigusliku asutuse loomine tähendab kaudse riigitagatise andmist selle asutuse võlausaldajatele [85].
A creditor of IFP can be sure that his claim will be repaid.
Avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajale on tagatud tema nõude rahuldamine.
Following the example of the argument in section 4.1.1.A(b) of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission will now set out to demonstrate that in the event of a default by IFP, its creditors would be in a more favourable position than that of creditors of an enterprise governed by commercial law.
Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jaotise 4.1.1 A osa punktis b esitatud tutvustuse näitel kavatseb komisjon järgnevalt tõendada, et avalik-õigusliku asutuse IFP maksete tegemise peatamise korral on viimase võlausaldajad soodsamas olukorras kui äriõigusele alluva ettevõtja võlausaldajad.
Firstly, in the case of publicly owned establishments, the conventional obstacles to the settlement of a claim against a body governed by private law are not applicable.
Esiteks puuduvad avalik-õigusliku asutuste puhul tavapärased piirangud, mis esinevad eraõigusliku asutuse nõude puhul.
On the basis of the factors detailed at greater length in recitals 150 to 154 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission concludes on this first point that:
Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 150–154 üksikasjalikumalt esitatud andmetele tuginedes järeldab komisjon esimese punkti kohta järgmist:
unlike the creditors of undertakings governed by commercial law, creditors of IFP (which is not subject to the ordinary law governing the compulsory administration or winding up of firms in difficulty) are not in danger of seeing their claim cancelled in whole or in part as an outcome of compulsory winding-up proceedings;
vastupidiselt äriõigusele alluvate ettevõtjate võlausaldajatele ei riski avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajad (arvestades, et IFP suhtes ei kohaldata tavaõigust raskustes olevate äriühingute saneerimise ja likvideerimise küsimuses) sellega, et nende nõuded võivad likvideerimismenetluse tagajärjel täielikult või osaliselt kaduda;
the fact that IFP has legal personality is no bar to the existence of a guarantee given by the State;
avalik-õigusliku asutuse IFP juriidilise isiku staatus ei ole takistuseks riigitagatise olemasolule;
in the absence of any express limitation on the State’s liability in respect of IFP, IFP’s creditors may legitimately act on the principle that the State will bear the debts of IFP, even though IFP possesses legal personality.
kuna riigi vastutuse ulatus avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes ei ole sõnaselgelt piiritletud, võivad viimase võlausaldajad õiguspäraselt tugineda põhimõttele, mille kohaselt toetab riik avalik-õigusliku asutuse IFP laene, ehkki viimane on juriidiline isik.
Secondly, in the case of the recovery of the debts of a publicly owned establishment that has been found by a court to be in default, the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 (and in implementing provisions [86]) is, for the reasons explained in recitals 113 to 117, more favourable to IFP’s creditors than insolvency proceedings in the courts under ordinary law, in so far as it is not liable to result in the cancellation of their claim on IFP.
Teiseks on 16. juuli 1980. aasta seaduse (ja eri rakendusmääruste) [86] kohaselt algatatud kohtuotsusega avalik-õigusliku asutuse võlgade sissenõudmise menetlus põhjendustes 113–117 esitatud põhjustel soodsam avalik-õigusliku asutuse IFP võlglastele kui tavaõigusega ettenähtud juriidiliste menetluste puhul, kuivõrd nende puhul ei saa võlausaldaja nõue avalik-õigusliku asutuse IFP vastu kaduda.
In accordance with the analysis developed in recitals 157 to 161 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission notes firstly that the Law of 1980 [87] and its implementing provisions [88] designate the State as the authority responsible for covering the debts of publicly owned establishments, and confer important prerogatives on the State: the mandatory payment order and the creation of sufficient resources.
Vastavalt riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 157–161 esitatud analüüsile märgib komisjon esiteks, et 1980. aasta seaduse [87] ja selle rakendusmeetmete [88] kohaselt on avalik-õiguslike asutuste võlgade sissenõudmise puhul pädev instants riik ja sellele antakse olulised eesõigused: ametikohustustest lähtuva makse tegemine ja piisavate vahendite loomine.
Following the example of the argument in recitals 162 to 168 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the specific procedure laid down by the Law of 1980 and the measures implementing it is a procedure only for the recovery of claims, and not for winding up, and that at the end of the procedure the claim is not cancelled, whereas at the end of winding-up proceedings under ordinary law a judgment terminating the proceedings on the ground that the assets are insufficient, without penalty, prevents creditors from pursuing the proceedings further.
Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 162–168, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, esitatud kaalutluste näitel leiab komisjon, et 1980. aasta seaduse ja selle rakendusmäärustega kindlaksmääratud konkreetne menetlus on ainult nõuete sissenõudmise menetlus, mitte aga likvideerimismenetlus; selle menetluse kohaldamise tulemusel nõue ei kao, samas kui tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse kohaldamise tulemusel toob otsus lõpetada vara puudujäägi tõttu menetlus ilma sanktsioonideta võlausaldajate jaoks kaasa selle, et nad ei saa otsust edasi kaevata.
The Commission also notes that the Law of 1980 and the measures implementing it provide for the deferral of a payment order, and nowhere envisage a cessation of payments, and thereby give creditors to understand that there are or that there will be the resources necessary to settle a claim they hold on the public entity.
Komisjon märgib ka, et kuna 1980. aasta seaduses ja selle rakendusmäärustes on sätestatud maksekorralduse tähtaja edasilükkamine ning samas ei ole neis mitte ühelgi juhul käsitletud maksete tegemise peatamise võimalust, jätavad need võlausaldajatele mulje, et avalik-õigusliku üksuse vastu esitatud nõude rahuldamiseks on vajalikud vahendid alati olemas.
These two factors lead to it consider that a shortage of funds will be covered, if necessary by the State, or is temporary only.
Nende kahe asjaolu põhjal võib järeldada, et vara puudujäägi katab vajaduse korral riik või on selline olukord ainult ajutine.
But winding-up procedures never provide for the possibility that a third party can become liable for the debts of the insolvent party, except of course in the case of a guarantor.
Seevastu ei ole ühegi likvideerimismenetluse puhul võimalust, et maksejõuetu isiku võlgade eest peaks vastutama kolmas isik, välja arvatud juhul, kui tegemist on tagatise andjaga.