natgillin/translations-raw huggingface dataset:
GfW also provided services for winegrowing enterprises in connection with distillation measures (Destillationsmaßnahmen).
Samuti osutas GfW viinamarjakasvatusettevõtetele destilleerimismeetmetega (Destillationsmaßnahmen) seotud teenuseid.
These distillation measures involved the measures covered by the common market organisation [6] and state-funded distillation normally carried out on the basis of Council decisions [7].
Need destilleerimismeetmed hõlmasid ühise turukorralduse meetmeid [6] ja riiklikult rahastatavat destilleerimist, mida viidi tavaliselt ellu nõukogu otsuste [7] põhjal.
In connection to this GfW advised small wine producers and organised the transport of wine to the distilleries.
Sellega seoses andis GfW väikestele veinitootjatele nõu ja korraldas veini veo piiritusetehastesse.
Other possible beneficiaries are the winegrowing enterprises and merchants from whom, as a result of the loan, GfW was placed in a position to buy must and who did not waive any of their claims on GfW when WAK decided to do so at the time GfW got into financial difficulty.
Muud võimalikud abisaajad on viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad, kellelt GfW sai tänu laenule osta viinamarjavirret ja kes ei loobunud ühestki oma nõudest GfW vastu siis, kui WAK otsustas seda GfW rahalistesse raskustesse sattudes teha.
Background of the aid
Abi taust
In 1999, using a loan of EUR 15302696,25 from WAK and its own resources, GfW purchased 44 million litres of must.
GfW ostis 1999. aastal WAKilt saadud 15302696,25 euro suuruse laenu ja omavahendite eest 44 miljonit liitrit viinamarjavirret.
60 % of this must had a minimum of 60 degree Oechsle and an average of 81 degree Oechsle.
60 % sellest viinamarjavirdest oli vähemalt 60 Oechsle kraadi ja keskmiselt 81 Oechsle kraadi.
40 % of the must was ordinary table wine must with a minimum of 44 degree Oechsle which was bought to take advantage of the beneficial conditions of preventive distillation.
40 % viinamarjavirdest oli vähemalt 44 Oechsle kraadine tavalise lauaveini virre, mida osteti eeldestilleerimise soodustingimuste ärakasutamiseks.
An average price of EUR 0,38 per litre was paid for all the must purchased.
Kogu ostetud viinamarjavirde eest maksti keskmiselt 0,38 eurot liitri kohta.
No finished wine was purchased.
Valmisveini ei ostetud.
The purchase was carried out on the basis of simple, extended or prolonged retention of title (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) by the winegrowing enterprises and merchants.
Ost tehti viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate lihtsa, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamise (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) alusel.
At the same time these secured assets were agreed as collateral for WAK.
Samal ajal aktsepteeriti WAKi tagatisena nimetatud tagatud varasid.
According to the information submitted by Germany, GfW’s business plan was to take advantage of the distillation opportunities in accordance with Regulation (EEC) No 822/87 for 40 % of the must and process 60 % of the must into raw wine for the production of sparkling wine and to sell it to sparkling wine producers.
Saksamaa esitatud andmete kohaselt oli GfW äriplaan kasutada 40 % viinamarjavirde puhul ära määruses (EMÜ) nr 822/87 sätestatud destilleerimisvõimalusi ja töödelda 60 % viinamarjavirdest vahuveini tootmiseks mõeldud toorveiniks ning müüa see vahuveinitootjatele.
In addition, GfW were planning to stock 20 % of the raw wine for nine months to one year in order to take advantage of EU subsidies for stocking of wine in accordance with Regulation (EEC) No 822/87, before it would be sold on the market for raw wine for the production of sparkling wine.
Peale selle kavatses GfW ladustada 20 % toorveinist üheksaks kuuks kuni üheks aastaks, et kasutada ära ELi veiniladustamistoetusi vastavalt määrusele (EMÜ) nr 822/87, enne kui see toorveiniturul vahuveini tootmiseks müüakse.
On 11 November 1999 the winegrowing enterprises and merchants received a down payment of 80 % of the purchase price.
11. novembril 1999 said viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad väljaostumakse, mis moodustas 80 % ostuhinnast.
A down payment of EUR 0,31 per litre was paid on average.
Keskmiselt tasuti väljaostumaksena 0,31 eurot liitri kohta.
In 1999, GfW sent 40 % of its stocks to preventive distillation.
aastal saatis GfW 40 % oma varudest eeldestilleerimisele.
In view of the fall in prices on the market for raw wine at the end of 1999 GfW decided not to sell any of the raw wine that year but to wait for the market to recover in 2000.
Pidades silmas 1999. aasta lõpu hinnalangust toorveiniturul, otsustas GfW tol aastal toorveini mitte müüa, vaid oodata turu elavnemist 2000. aastal.
In 2000, due to the comparatively large harvests and falling sales of sparkling wine the market in white wine slumped even further (average prices falling in some instances by as much as EUR 0,20).
aastal kukkusid valge veini turuhinnad suhteliselt suure saagi ja vahuveini müügi languse tõttu veelgi järsemalt (mõnel juhul langesid keskmised hinnad 0,20 euro võrra).
Much of the cask wine still in storage had to be sent for another round of distillation.
Suured ladudesse jäänud vaadiveinikogused tuli saata teistkordsele destilleerimisele.
As a result of an amendment of the common organisation of the market in wine adopted in 1999 and entered into force on 1 August 2000, preventive distillation in accordance with Regulation (EEC) No 822/87 was replaced by distillation to supply the potable alcohol market in accordance with Regulation (EC) No 1493/1999.
aastal vastu võetud ja 1. augustil 2000 jõustunud veinituru ühise korralduse muudatuse tõttu asendati kooskõlas määrusega (EMÜ) nr 822/87 eeldestilleerimine destilleerimisega, et varustada alkohoolsete jookide turgu kooskõlas määrusega (EÜ) nr 1493/1999.
The terms were considerably poorer, and only around half the previous price of EUR 0,50-0,55 per litre for preventive distillation could be achieved.
Tingimused olid märgatavalt halvemad ning eeldestilleerimise eest suudeti saada vaid umbes pool varasemast hinnast, mis oli 0,5–0,55 eurot liitri kohta.
Following on the slump in prices in 2000 it proved impossible for GfW to achieve the expected profits neither on the wine market nor in distillation to supply the potable alcohol market.
Pärast hindade äkklangust 2000. aastal ei olnud GfW-l enam võimalik saavutada oodatavat kasumit ei veiniturul ega alkohoolsete jookide turule tarnimise eesmärgil toimuval destilleerimisel.
As a result, the book value of GfW’s stocks had to be reduced significantly and as a result, GfW’s liabilities exceeded its assets.
Seetõttu tuli GfW varude bilansilist väärtust märkimisväärselt vähendada ja selle tulemusena ületasid GfW kohustused tema varasid.
In view of the commercial problems described above, an interim statement of account was drawn up for the year until 31 October 2000 and examined by an auditor.
Eelkirjeldatud kaubandusprobleeme arvesse võttes koostati aasta kohta kuni 31. oktoobrini 2000 raamatupidamise vahearuanne ja selle vaatas läbi audiitor.
On 31 October 2000 GfW’s liabilities (EUR 15670155) exceeded its current assets (EUR 9886856) with EUR 5783299 and GfW had the liabilities as expressed in the table below.
31. oktoobril 2000 ületasid GfW kohustused (15670155 eurot) tema käibevara (9886856 eurot) 5783299 euro võrra ja GfW-l olid allolevas tabelis toodud kohustused.
According to a report prepared by Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW would very soon be facing insolvency proceedings due to its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) if nothing was done to avoid this.
Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH koostatud aruandes oli öeldud, et GfW seisab oma varasid ületavate kohustuste (Überschuldung) tõttu väga varsti silmitsi maksejõuetusmenetlusega, kui selle vältimiseks midagi ette ei võeta.
Liabilities to
Kohustused
Financial institutions
Finantseerimisasutuste ees
Suppliers
Tarnijate ees
Winegrowing enterprises and merchants
Viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate ees
Other
Muud kohustused
According to §19 of the German insolvency law (Insolvenzordnung) liabilities exceeding the assets of a company is cause for opening the insolvency proceedings.
Saksa maksejõuetuseeskirja (Insolvenzordnung) paragrahvi 19 kohaselt on ettevõtte varasid ületavad kohustused maksejõuetusmenetluse algatamise põhjuseks.
Because of this, the Executive board of GfW was under the obligation in accordance with § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, to within three weeks of entering into the state of its liabilities exceeding its assets (Überschuldung) to apply for the opening of the insolvency proceedings.
Seepärast oli GfW juhatus vastavalt osaühinguseaduse (GmbHG) (vanas redaktsioonis) paragrahvile 64 koostoimes maksejõuetuseeskirja (InsO) paragrahviga 19 kohustatud kolme nädala jooksul pärast seda, kui varad kohustusi ületavad (Überschuldung), taotlema maksejõuetusmenetluse algatamist.
As a result of the impending insolvency, GfW asked some creditors (WAK, the winegrowing enterprises and around 130 merchants involved in the purchase described in recital 18) to waive part of their outstanding claims to enable the company to continue trading.
Ähvardava maksejõuetuse tõttu palus GfW teatavatel võlausaldajatel (WAK, viinamarjakasvatajad ja umbes 130 põhjenduses 18 kirjeldatud ostuga seotud veinimüüjat) loobuda osast oma rahuldamata nõuetest, et ettevõttel oleks võimalik kauplemist jätkata.
In the case of the winegrowing enterprises and merchants, the waiver was to cover 90 % of their outstanding claims, meaning they would only receive an additional 2 % of the agreed purchase price.
Viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad pidid loobuma kokku 90 % oma rahuldamata nõuetest, mis tähendab, et nad saanuks veel üksnes 2 % kokkulepitud ostuhinnast.
The remaining deficit was to be eliminated by the necessary subordination of claims and waiver of claims by WAK.
Ülejäänud puudujäägi pidi kõrvaldama vajalik WAKi-poolne nõuete allutamine ja neist loobumine.
As principle creditor (see table 1) with a weaker security position, WAK had a considerable interest in avoiding the impending insolvency.
Madalamas nõuete rahuldamisjärgus (vt tabel 1) oleva põhivõlausaldajana tundis WAK ähvardava maksejõuetuse vältimise vastu märkimisväärset huvi.
It therefore tried to convince the winegrowing enterprises and merchants to agree to waive a part of their claims.
Seetõttu proovis ta viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid veenda osast nõuetest loobumisega nõustuma.
WAK also signed a written agreement with GfW, dated 4 December 2000, where it agrees to subordinate a part of its outstanding claims — corresponding to GfW’s deficit — in favour of the other creditors.
Samuti sõlmis WAK 4. detsembril 2000 GfWga kirjaliku lepingu, milles ta nõustus allutama osa oma rahuldamata nõuetest GfW puudujäägile vastavas summas teiste võlausaldajate kasuks.
The final amount of the subordination of claims was only to be specified once the waiver of claims declarations of the winegrowing enterprises and merchants had been received, so as to minimise the amount subordinated.
Allutatud nõuete lõppsumma tuli kindlaks määrata alles siis, kui viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuetest loobumise avaldused on kätte saadud, et vähendada allutatud nõuete summat.
It was also agreed that WAK would, if it would prove necessary at a later stage to avoid insolvency proceedings, waive the same amount of claims as it had subordinated.
Samuti lepiti kokku, et kui see osutub hiljem maksejõuetusmenetluse vältimiseks vajalikuks, loobub WAK sama suurest nõuete summast, nagu ta oli allutanud.
1700 out of the 2700 winegrowing enterprises and merchants declared their willingness to waive 90 % of their remaining claims, corresponding to around 60 % of the outstanding claims of the group as a whole.
1700 viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat 2700st väljendasid valmisolekut loobuda 90 % oma järelejäänud nõuetest, mis moodustas ligikaudu 60 % kogu grupi rahuldamata nõuetest.
However, the remaining winegrowing enterprises and merchants either specifically refused the offer or did not answer the request.
Ent ülejäänud viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad kas keeldusid pakkumisest konkreetselt või ei vastanud üleskutsele.
It was clear that some of them decided not to waive their claims because of their stronger security position — some had prolonged retention of title and had already received down payment of 80 % of the agreed price.
Oli selge, et osa neist otsustas oma nõuetest mitte loobuda seetõttu, et nende nõuete rahuldamisjärk oli kõrgem, mõni oli pikendanud omandiõiguse säilitamist ja juba saanud väljaostumakse, mis moodustas 80 % kokkulepitud hinnast.
This meant that their returns in case of insolvency proceedings would be higher than the 2 % of the agreed purchase price which was on offer.
See tähendas, et nende kasum oleks maksejõuetusmenetluse korral suurem kui pakutud 2 % kokkulepitud ostuhinnast.
In addition, a number of the winegrowing enterprises and merchants had handed in complaints against GfW and these complaints had been treated by the court who proposed settlements agreements.
Peale selle esitas mitu viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat GfW vastu kaebuse ning neid kaebusi käsitles kohus, kes pakkus välja lahenduskokkuleppeid.
According to the settlement agreements GfW should pay 70 % of the remaining claims and 30 % should be waived.
Lahenduskokkulepete kohaselt pidanuks GfW tasuma 70 % järelejäänud nõuetest ja 30 % tulnuks loobuda.
The court also decided that GfW would have to carry 80 % of the court fees.
Kohus otsustas ka, et GfW peaks kandma 80 % kohtukuludest.
Similar settlement agreements were proposed by other courts and, with this in mind, it was no longer possible for GfW to expect that the other winegrowing enterprises and merchants would agree to waiving 90 % of their remaining claims.
Teised kohtud pakkusid sarnaseid lahenduskokkuleppeid ning seda silmas pidades ei olnud GfW-l enam võimalik loota, et teised viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad nõustuksid 90 % järelejäänud nõuetest loobuma.
In addition, several winegrowing enterprises and merchants now declared that they would demand 100 % repayment of the remaining 20 %.
Samuti teatasid nüüd mitmed viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad, et nad nõuaksid ülejäänud 20 % täielikku tagasimaksmist.
§ 305a of the German insolvency law states that an out of court settlement (außergerichtliche Einigung) to avoid settlement of debts fails when one single creditor decides to proceed to enforcement after the out of court settlement negotiations have started.
Saksa maksejõuetuseeskirja paragrahvis 305a on sätestatud, et võlgade tasumiseks ette nähtud kohtuväline kokkulepe (außergerichtliche Einigung) on nurjunud, kui kas või üks võlausaldaja otsustab pärast kohtuvälise kokkuleppe läbirääkimiste algust jätkata nõude täitmisele pööramist.
Therefore, contrary to its original intention, GfW could no longer ask the winegrowing enterprises and merchants to waive any of their claims.
Seetõttu ei saanud GfW vastupidi oma algsele kavatsusele enam paluda, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad oma mis tahes nõudest loobuksid.
Instead, GfW signed an agreement with WAK dated 21 February 2001 stating that WAK agrees to fully cover GfW’s deficit of year 2000 by waiving EUR 5005441,60 of its claims.
GfW sõlmis WAKiga 21. veebruaril 2001 hoopis lepingu, milles WAK nõustus täielikult katma GfW 2000. aasta puudujäägi, loobudes oma nõuetest 5005441,60 euro ulatuses.
On the remaining debt for the time period of 1 January 2001 to 31 December 2001, no interest would be charged.
Ülejäänud võla eest ei nõutud ajavahemikus 1. jaanuar 2001 – 31. detsember 2001 intressi.
The agreement also stated that the winegrowing enterprises and merchants remaining claims would be settled in full.
Samuti oli lepingus märgitud, et viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate järelejäänud nõuded rahuldatakse täies ulatuses.
This way, the security of WAK’s non-subordinated claims was guaranteed, the deficit situation was remedied, insolvency proceedings were avoided for the time being and GfW could continue trading.
Niiviisi garanteeriti WAKi allutamata nõuete tagatis, kõrvaldati puudujääk, välditi sel hetkel maksejõuetusmenetlust ja GfW sai kauplemist jätkata.
All the proceeds were used to repay WAK.
Kogu tulu kasutati WAKile tagasimaksete tegemiseks.
By 31 December 2005 EUR 9897154,65 of the loan had been repaid and EUR 793994,99 in interest payments had been made.
31. detsembriks 2005 oli laenu tagasi makstud 9897154,65 eurot ja intressi tasutud 793994,99 eurot.
After winding-up GfW’s remaining assets (EUR 87079,79), WAK’s remaining outstanding claims of around EUR 313000 were declared irrecoverable and were written off. The part of the loan that was never repaid therefore totalled EUR 5318441,60 (the original waiver of claims of EUR 5005441,60 plus the outstanding claims after liquidation of EUR 313000).
Pärast GfW allesjäänud varade (87079,79 eurot) likvideerimist kuulutati umbes 313000 euro suurused järelejäänud rahuldamata nõuded tagastamatuteks ja kustutati. Seega oli laenuosa, mida tagasi ei maksta, kokku 5318441,60 eurot (esialgne nõuetest loobumise summa 5005441,60 eurot pluss likvideerimise järel rahuldamata jäänud nõuded 313000 eurot).
Nature and intensity of the aid
Abi laad ja osatähtsus
WAK’s EUR 15302696,25 loan to GfW was granted in several instalments in 1999 for a term of 12 to 18 months:
WAK andis GfW-le 15302696,25 euro suuruse laenu mitmes osas 1999. aastal 12–18 kuuks:
The interest rates charged was as follows:
Kohaldati järgmisi intressimäärasid:
4th quarter 1999
aasta 4. kvartal
1st quarter 2000
aasta 1. kvartal
2nd quarter 2000
aasta 2. kvartal
3rd quarter 2000
aasta 3. kvartal
4th quarter 2000
aasta 4. kvartal
On 11 November 1999 the suppliers received a down payment of 80 % of the agreed price.
11. novembril 1999 said tarnijad väljaostumakse, mis moodustas 80 % kokkulepitud hinnast.
In addition, as a result of the prolonged retention of title awarded some of the suppliers, which would not come to an end on processing, blending or mixing, part of the stock was used to secure these suppliers’ remaining claim of 20 %.
Peale selle kasutati mõnele tarnijale antud pikendatud omandiõiguse säilitamise tõttu, mis kaotab kehtivuse töötlemisel, kupaažil või segamisel, osa varudest nende tarnijate järelejäänud 20 % nõude tagamiseks.
The stocks were also agreed as collateral for WAK.
Samuti aktsepteeriti varusid WAKi tagatisena.
However, due to the retention of title WAK had only a secondary claim on part of the stock as long as the claims with prolonged retention of title were not settled.
Ent omandiõiguse säilitamise tõttu oli WAKil osa varude suhtes üksnes teisejärguline nõue, kuni pikendatud omandiõiguse säilitamisega nõudeid ei ole rahuldatud.
The larger share of the risk of fluctuations in prices consequently lay with GfW and its creditors of which WAK was the main one.
Sellest tulenevalt lasus suurem osa hinnakõikumise riskist GfW-l ja tema võlausaldajatel, kellest WAK oli peamine.
On the loan granted by WAK to GfW only limited interest was paid: from 11 November 1999 to 31 December 1999 (at a rate of 3,28 %), from 1 January 2000 to 31 December 2000 (3,51-5,15 %) and from 1 January 2001 to 31 December 2001 (4,55-5,25 %).
WAKilt GfW-le antud laenult tasuti üksnes piiratud intressi: 11. novembrist 1999 kuni 31. detsembrini 1999 (määras 3,28 %), 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2000 (3,51–5,15 %) ja 1. jaanuarist 2001 kuni 31. detsembrini 2001 (4,55–5,25 %).
No further interest was claimed after 31 December 2001.
Pärast 31. detsembrit 2001 rohkem intressi ei nõutud.
Considering the risk that WAK took when lending the money to GfW, a substantial risk premium should have been charged on top of the regular interest rate.
Arvestades riski, mille WAK GfW-le raha laenates võttis, oleks tulnud lisaks tavapärasele intressimäärale nõuda märkimisväärset riskipreemiat.
As there was no such risk premium added to the interest rate an aid element was present at the time of granting of the loan.
Et intressimäärale ei lisandunud sellist riskipreemiat, oli abielement laenu andmise ajal olemas.
This aid element can be calculated as the difference between the interest rate charged and the market interest rate plus the risk premium which should have been charged.
Selle abielemendi saab arvutada kohaldatava intressimäära ja turuintressimäära vahena, millele lisatakse riskipreemia, mida oleks tulnud kohaldada.
According to the Commission notice on the method for setting the reference and discount rates [8] as amended by Commission notice on technical adaptation to the method for setting the reference and discount rates [9], applicable for the period in question, the base reference rate for Germany lay between 5,23 % and 6,33 %.
Vastavalt komisjoni teatisele viite- ja diskontomäärade kehtestamise meetodi kohta, [8] mida on muudetud komisjoni teatisega intressi baas- ja diskontomäärade kehtestamise meetodi tehnilise kohandamise kohta, [9] mida kohaldati kõnealusel perioodil, jäi intressi baasmäär Saksamaa puhul vahemikku 5,23–6,33 %.
According to the notice, the reference rate determined is a floor rate which may be increased in situations involving particular risk (for example, an undertaking in difficulty, or where the security normally required by banks is not provided).
Teatise kohaselt on kindlaks tehtud viitemäära baasmäär, mida võib suurendada erilise riskiga olukordades (näiteks raskustes ettevõte või pankade poolt harilikult nõutava tagatise puudumine).
In such cases, the premium may amount to 400 basis points or more if no private bank would have agreed to grant the relevant loan.
Sellistel juhtudel võib preemia olla 400 baaspunkti või rohkem, kui ükski eraõiguslik pank ei oleks sarnast laenu andma nõustunud.
According to Germany, interest rates charged by German banks during the same period for similar credits lay between 5,25 % and 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) and 5,40 % and 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
Saksamaa sõnutsi jäid Saksa pankade sarnaste laenude eest kohaldatavad intressimäärad samal perioodil vahemikku 5,25–6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) ja 5,40–6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
Duration of measure
Meetme kestus
One-off measure.
Ühekordne meede.
The Commission initiated the formal investigation procedure provided for under Article 108(2) of the TFEU because it suspected that the subordination and waiver of claims could constitute State aid in the meaning of Article 107 of the TFEU.
Komisjon algatas ELi toimimise lepingu artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametliku uurimismenetluse, sest ta kahtlustas, et nõuete allutamine ja neist loobumine võib olla riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 tähenduses.
In particular, the Commission had, based on the information available at the time of the initial opening of the formal investigation procedure, examined whether the subordination and waiver of claims were carried out pursuant to the private creditor test.
Eelkõige oli komisjon uurinud ametliku uurimismenetluse esmase algatamise ajal saada olnud teabe põhjal, kas nõuded allutati ja neist loobuti vastavalt eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumile.
The private creditor test assesses whether, under the same market conditions, a private creditor would have acted or has acted in the same way as the public creditor.
Eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga hinnatakse, kas eraõiguslik võlausaldaja oleks samasugustes turutingimustes käitunud või käitus samuti kui avalik-õiguslik võlausaldaja.
As regards the case at hand, private creditors had claims on GfW totalling EUR 5,5 million on 31 October 2000, but none of them waived their claims.
Käesoleval juhul oli eraõiguslikel võlausaldajatel GfW suhtes 31. oktoobri 2000. aasta seisuga nõudeid 5,5 miljoni eurot, kuid keegi neist ei loobunud oma nõuetest.
The report by an independent auditor did appear to show that it made economic sense for WAK to subordinate and waive a share of their claims, but did not explain why none of the other creditors were prepared to waive their own claims.
Sõltumatu audiitori aruandest nähtus, et WAKi jaoks oli majanduslikult otstarbekas osa oma nõuetest allutada ja neist loobuda, kuid sealt ei selgunud, miks ükski teine võlausaldaja ei olnud valmis oma nõuetest loobuma.