natgillin/translations-raw huggingface dataset:
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes a State resource within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [41].
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et siseriikliku õiguse kohaselt kohustuslikust ja seadusega loodud asutusele makstavast lõivust saadavad tulud on riigi ressursid aluslepingu artikli 87 lõike 1 tähenduses, kui see eraldatakse muudele kõnealuses artiklis sätestatud kriteeriumidele vastava meetme rahastamiseks [41].
Italy relies on the judgment of the Court of Justice in PreussenElektra [42] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Selleks et kinnitada oma väidet, et kõnealust meedet ei rahastata riigi ressurssidest, tugineb Itaalia PreussenElektra kohtuotsusele [42].
Italy argues that the funds required to finance the tariff are transferred by private parties (electricity consumers) to private parties (the beneficiaries); the role of the State is confined to the enactment of a law requiring payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Itaalia väidab, et eraõiguslikud isikud (elektritarbijad) kannavad tariifi rahastamiseks vajalikud vahendid eraõiguslikele isikutele (abisaajatele): riigi roll piirdub vajaliku summa maksmist kohustava seaduse vastuvõtmisega, ilma et tal oleks õigust mõjutada muid rahalisi vahendeid kui neid, mis on ette nähtud kohustusliku kava rakendamiseks.
In particular, according to Italy and several of the beneficiaries, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds, and is merely an accounting intermediary.
Itaalia ja mitme abisaaja sõnul ei ole tasakaalustusfondil mingisugust kontrolli vahendite üle ning see on lihtsalt arvepidamise vahendaja.
In the PreussenElektra case, the Court held that an obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity produced from renewable energy sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid, because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
PreussenElektra kohtuasjas leidis kohus, et elektrit tarnivatele eraettevõtjatele kehtestatud kohustus osta taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrit seda tüüpi elektri tegelikust majanduslikust väärtusest kõrgemate miinimumhindadega ei kujutanud endast riigiabi, kuna meede ei hõlmanud riigi ressursside otsest ega kaudset ülekandmist.
The Commission points out that in PreussenElektra the resources required to finance the measure were provided by the electricity suppliers directly to the producers of renewable energies, without transiting through any public body.
Komisjon rõhutab, et PreussenElektra asjas kandsid elektritarnijad meetme rahastamiseks vajalikud rahalised vahendid otse taastuvatest energiaallikatest elektri tootjatele ilma ühegi avalik-õigusliku asutuse sekkumiseta.
In that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
Selle süsteemi puhul ei saanud ülekantavad summad kunagi olla liikmesriigi pädevate asutuste käsutuses.
In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary.
Käesoleval juhul liikus raha siiski avalik-õigusliku asutuse – tasakaalustusfondi – kaudu, enne kui see jõudis lõpliku abisaaja kätte.
Thus PreussenElektra addresses different factual circumstances, and is not relevant to the present case.
Seetõttu käsitletakse PreussenElektra kohtuasjas teistsuguseid faktilisi asjaolusid ning see ei ole käesoleva juhtumi seisukohast asjakohane.
The judgment in Pearle [43] cannot assist Italy or the beneficiaries either.
Pearle kohtuasjas tehtud otsusest [43] ei saa Itaaliale ega abisaajatele abi olla.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the yield of a levy which transited through a public body did not constitute State resources.
Pearle’i kohtuasjas leidis kohus, et teatavatel täpselt kindlaks määratud tingimustel ei saa avalik-õigusliku asutuse kaudu liikuvast lõivust saadavat tulu pidada riigi ressursiks.
In Pearle, the measures were financed entirely by a particular trade at the sole initiative of the trade itself.
Pearle’i juhtumi puhul rahastati meetmeid täielikult asjaomase majandusharu poolt ja ainult selle enda algatusel.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not at any time dispose of the funds freely.
Rahalisi vahendeid koguti maksutaolise lõivu näol ning need liikusid avalik-õigusliku asutuse kaudu, kes ei võinud mitte mingil juhul neid vahendeid vabalt käsutada.
Italy contends that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Itaalia väidab, et tasakaalustusfondil ei ole mingisugust otsustusõigust selliste rahaliste vahendite jaotamisel, mis on määratud tariifide rahastamiseks ega kuulu kunagi „riigi ressursside hulka”.
Thus the State cannot freely dispose of the funds, and consequently the funds do not constitute State resources.
Seega ei saa riik käsutada vabalt rahalisi vahendeid, mis seetõttu ei kujuta endast riigi ressursse.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may subjectively be viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Sissejuhatava märkusena tuleks rõhutada, et kuigi mõnda Pearle’i kohtuotsuse kriteeriumi võib subjektiivselt vaadelda teistest kesksemana, ei ole Pearle’i kohtuotsuses „põhikriteeriumi” kui sellist.
The tests enumerated in the judgment are cumulative.
Kohtuotsuses loetletud tingimused on kumulatiivsed.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat, where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria [44].
Sellise tõlgenduse andis ka Esimese Astme Kohus Earl Salvat’ kohtuasjas, kus ta uuris selles asjas vaidlustatud maksutaolist lõivu kõigist Pearle’i kohtuotsuse kriteeriumidest lähtudes [44].
Before considering the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other tests enumerated in Pearle are satisfied.
Enne tasakaalustusfondi rolli uurimist tegi komisjon kindlaks, kas mõni muu Pearle’i kohtuasjas loetletud tingimus on täidetud.
It is clear that here, by contrast with the Pearle case, the disputed tariffs were established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
Selge on see, et vastupidi Pearle’i kohtuasjale kehtestati vaidlusalused tariifid riigi, mitte majandusharu initsiatiivil.
In Pearle, moreover, the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources used, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden on the State.
Lisaks olid Pearle’i kohtuasjas meetmest kasusaajad ka ainsad ressurssidesse panustajad, mistõttu ei loodud avalik-õigusliku asutuse sekkumisega eelist, mis oleks kujutanud endast riigile avalduvat lisakoormust.
In the case at hand, the beneficiaries do not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
Käesoleva juhtumi puhul ei kanna abisaajad lõivust tulenevat rahalist koormust, mis lasub täielikult elektritarbijatel.
Thus the Pearle judgment cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in the argument that the Equalisation Fund is a mere accounting intermediary.
Seega ei saa õigustatult tugineda Pearle’i kohtuasjale, olenemata sellest, kas väide tasakaalustusfondi pelga arvepidamise vahendaja rolli kohta on põhjendatud või mitte.
Turning now to the Equalisation Fund itself, the Commission points out that, according to settled case-law, no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State [45].
Tasakaalustusfondiga seoses rõhutab komisjon, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tuleks eristada olukordi, kus riik annab abi otse, olukordadest, kus abi annavad riigi määratud või asutatud avalik- või eraõiguslikud asutused [45].
Thus the public or private status of the Equalisation Fund is not a determining factor for the purpose of applying the State aid rules.
Seega ei ole riigiabieeskirjade kohaldamisel määravaks teguriks see, kas tasakaalustusfond on avalik-õiguslik või eraõiguslik asutus.
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically mean that Article 107 TFEU is applicable [46]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article.
Asjaolu, et tasakaalustusfond on avalik-õiguslik asutus ei tähenda automaatselt seda, et ELi toimimise lepingu artikkel 107 on kohaldatav; [46] samuti ei välista avalik-õigusliku asutuse sekkumine iseenesest kõnealuse artikli kohaldamist.
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its capacity as a public body.
Siiski ei tohiks piirduda vaid tasakaalustusfondi kui avalik-õigusliku asutuse volituste analüüsiga.
What has to be ascertained, rather, is the more general question whether the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Pigem tuleks tegeleda üldisema küsimusega ja kindlaks teha, kas riigil on otseselt või mõne muu selleks määratud asutuse kaudu kontroll tariifi rahastamiseks kasutatud vahendite üle.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund were a private body.
Sedasama tuleks uurida juhul, kui tasakaalustusfond oleks eraõiguslik asutus.
The recent judgment of the Court of Justice in the Essent [47] case provides definitive guidance on this point.
Euroopa Kohtu hiljutises otsuses kohtuasjas Essent [47] esitatakse selle kohta selged juhised.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Kohtuasjas Essent on Madalmaad seadusega kehtestanud elektrihinnale lisatasu.
The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities.
Elektritarbijad maksid lisatasu võrguettevõtjatele, kes omakorda kandsid raha määratud ettevõtjale, SEPile. SEPil ei olnud mingisugust otsustusõigust rahaliste vahendite haldamisel ja ta töötas pädevate asutuste põhjaliku kontrolli all.
The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge, and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities.
Euroopa Kohus järeldas, et lisamaksust saadud tulu kujutas endast riigi ressursse, sest elektrihinna lisatasu oli kehtestatud siseriikliku õigusega, mistõttu kujutas see endast maksu ning SEPil ei olnud õigust kasutada maksust saadavat tulu muul otstarbel kui seadusega ettenähtud eesmärkidel; seega jäid rahalised vahendid riigi kontrolli alla ning olid seetõttu kättesaadavad riigi ametiasutustele.
The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
Euroopa Kohus otsustas, et sellest piisas kõnealuste rahaliste vahendite käsitamiseks riigi ressurssidena.
The surcharge on the electricity price used to finance the tariffs at issue here is imposed, as in Essent, by law.
Elektrihinna lisatasu kõnealuste tariifide rahastamiseks kehtestati seadusega, nagu kohtuasja Essent puhulgi.
The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs).
Tasakaalustusfondil on sama roll mis SEPil, kuna see koondab ja haldab maksutaolise lõivu teel saadud tulu ning selle suhtes kehtivad samasugused piirangud, kuna tasakaalustusfond ei saa seda tulu kasutada muul otstarbel kui seadusega ettenähtud eesmärkidel (soodustariifide rahastamine).
The State is in a position to control and orient the use of the resources: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation.
Riik on võimeline kontrollima ja suunama kõnealuste ressursside kasutamist: tasakaalustusfond täidab oma arvepidamise ülesannet konkreetsete suuniste järgi, mida ta saab elektrienergia- ja gaasiametilt, kes tegutseb oma seadusjärgse pädevuse piires ja/või rakendades siseriiklikke õigusakte.
Thus the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
Seetõttu on ressursid, millega tegeleb tasakaalustusfond, pidevalt riigi kontrolli all.
This analysis is consistent with the Commission’s decision in the Italian stranded costs case, in which it classified as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account [48].
Käesolev analüüs on kooskõlas komisjoni otsusega Itaalia luhtunud kulude juhtumi kohta, milles komisjon pidas riigi ressurssideks tasakaalustusfondi hallatavaid rahalisi vahendeid, mis tulenevad A6 arvest [48].
The classification as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out in the judgment of the Court of First Instance in the Iride case [49].
Tasakaalustusfondi hallatavate rahaliste vahendite liigitamist riigi ressurssideks kinnitas Esimese Astme Kohus oma otsusega kohtuasjas Iride [49].
Italy’s Supreme Court of Cassation had already ruled that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings (judgment No 11632/03 of 3 April 2003).
Itaalia kassatsioonikohus oli juba otsustanud (3. aprilli 2003. aasta kohtuotsus nr 11632/03), et tasakaalustusfond ei ole Itaalia riigist eraldi seisev õigussubjekt ja tasakaalustusfondile laekunud rahalisi vahendeid tuleks käsitada riigi omandina, isegi kui need saadakse eraõiguslikelt üksustelt ja on ette nähtud eraõiguslikele ettevõtjatele.
In the Iride case, the applicants, Iride SpA and Iride Energia SpA, brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Kohtuasjas Iride esitasid hagejad Iride SpA ja Iride Energia SpA Esimese Astme Kohtule hagi, vaidlustades otsuse, milles komisjon oli liigitanud riigi ressurssideks tasakaalustusfondi hallatavad summad A6 arvel.
The arguments put forward by the applicants were very similar.
Hagejate esitatud argumendid olid väga sarnased.
They disputed the substance of the Court of Cassation’s ruling, contending that the role of the Equalisation Fund was merely that of an accounting intermediary between private citizens subject to a financial obligation and the beneficiaries of the sums concerned, a role which did not allow the Equalisation Fund to make use of the monies deposited even for a short period of time.
Nad vaidlustasid kassatsioonikohtu arutluskäigu, väites, et tasakaalustusfondi roll oli lihtsalt olla arvepidamise vahendaja rahalisi kohustusi omavate eraisikute ja vastavaid summasid saama õigustatud isikute vahel, ning selline roll ei võimaldanud tasakaalustusfondil kasutada hoiustatud rahalisi vahendeid isegi lühiajalise ajavahemiku jooksul.
The applicants also claimed that the case-law developed in PreussenElektra was applicable.
Hagejad väitsid ka, et PreussenElektra kohtuasjast tulenev kohtupraktika oli kohaldatav.
The Court of First Instance, after pointing out that it had no jurisdiction to review the interpretation of Italian legislation by the Court of Cassation, confirmed that the monies held in the Equalisation Fund’s A6 account were to be classified as State resources, because, in addition to being State property, they were under constant State control [50].
Pärast rõhutamist, et tal puudus pädevus seada kahtluse alla kassatsioonikohtupoolset Itaalia siseriikliku õiguse tõlgendust, kinnitas Esimese Astme Kohus, et tasakaalustusfondi A6 arvel hoiustatud rahalisi vahendeid tuleb käsitada riigi ressurssidena, sest lisaks sellele, et need kuuluvad riigile, on need ka riigi pideva kontrolli all [50].
It can, however, logically be extended to the A4 component, which finances the disputed tariffs.
Seda võib siiski loogiliselt laiendada ka A4 komponendile, mille kohaldamise tulemusel saadud tulust rahastatakse vaidlusaluseid tariife.
The judgment of the Court of Cassation was based on an analysis of the legal personality of the Equalisation Fund, and its finding with respect to State property therefore applies to all of the monies deposited with the Equalisation Fund.
Kassatsioonikohtu otsus tugines tasakaalustusfondi õigussubjektsuse analüüsile ning selle järeldus seoses riigi omandiga kehtib seetõttu kõigi tasakaalustusfondi arvetel hoiustatud summade kohta.
There is no difference between the A6 account and the A4 component other than the purpose to which the resources are put (covering stranded costs in the case of the A6 account, and financing preferential tariffs in the case of the A4 component).
A6 arve ja A4 komponendi vahel ei ole muud erinevust kui kogutud ressursside eesmärk (A6 arve puhul luhtunud kulude katmine ja A4 komponendi puhul soodustariifi rahastamine).
The sums transferred to the Sardinian beneficiaries from the A4 component must therefore also be categorised as State resources.
Sardiinia abisaajatele üle kantud A4 komponendi kohaldamise tulemusel saadud summad tuleb seetõttu liigitada riigi ressurssideks.
In addition to being financed by State resources, the disputed tariffs are imputable to the State, since the legal basis for the measures is laid down in national legislation and decrees and in the decisions taken by the AEEG, which is a public body, in the exercise of its public authority functions [51].
Lisaks sellele, et vaidlusaluseid tariife rahastatakse riigi ressurssidest, on need ka riigiga seostatavad, kuna meetmete õiguslik alus on sätestatud siseriiklikes õigusaktides ja dekreetides ning elektrienergia- ja gaasiameti otsustes, kes on avalik-õiguslik asutus ja täidab avalikke ülesandeid [51].
As regards the effect of the measures on trade between Member States and the ensuing distortion of competition, it is undisputed that the markets concerned (lead, zinc, silver, aluminium and chlorine/soda) are fully open to competition.
Seoses meetmete mõjuga liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja sellest tulenevale konkurentsi moonutamisele on asjaomased turud (plii, tsink, hõbe, alumiinium ja kloor/naatriumhüdroksiid) vaieldamatult konkurentsile täielikult avatud.
This by itself is enough to establish that the tariffs have an effect on intra-Union trade.
Sellest iseenesest piisab tuvastamaks, et tariifid mõjutavad liidusisest kaubandust.
Nevertheless, the Commission has considered the argument advanced by the beneficiaries and by Italy that in the metals industry (the argument has not been put forward expressly in respect of chlorine) the tariffs have no effect on trade and do not distort competition because there are no actual trade flows between Member States; no such trade flows are likely to develop, and in view of the particular features of the industry the tariffs do not damage the beneficiaries’ competitors in the Union.
Komisjon on siiski kaalunud abisaajate ja Itaalia väidet, mille kohaselt ei mõjuta metallitööstuses (väidet ei ole sõnaselgelt esitatud seoses klooriga) kohaldatavad tariifid ei mõjuta kaubandust ega moonuta konkurentsi, kuna liikmesriikide vahel ei ole tegelikke kaubavooge ning on ebatõenäoline, et sellised kaubavood tekivad, ning võttes arvesse asjaomase tööstusharu eripära, ei kahjusta tariifid abisaajate Euroopa Liidu konkurente.
In the Commission’s decisions and the judgments of the Court of Justice it has never been accepted that an absence of actual trade flows shows that an aid measure has no effect on intra-Union trade.
Komisjoni ja Euroopa Kohtu otsustes ei ole kunagi nõustutud tegelike kaubavoogude puudumisega kui tõendiga selle kohta, et abimeede ei mõjuta ühendusesisest kaubandust.
The Court has in fact consistently ruled that aid to an undertaking may be such as to affect trade between the Member States and distort competition even if the beneficiary undertaking does not participate in intra-Union trade itself.
Euroopa Kohus on tegelikult järjekindlalt leidnud, et ettevõtjale antav abi võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja moonutada konkurentsi isegi siis, kui abi saav ettevõtja ise ei osale liidusiseses kaubanduses.
Where a Member State grants aid to an undertaking, domestic production may for that reason be maintained or increased, with the result that undertakings established in other Member States have less chance of exporting their products to the market in that Member State [52].
Kui liikmesriik annab ettevõtjale abi, võib selle tulemusena omamaine toodang jääda samale tasemele või suureneda, mis omakorda võib vähendada muudest liikmesriikidest pärit ettevõtjate võimalusi eksportida oma tooteid selle liikmesriigi turule [52].
Moreover, the pattern of decreasing EU production, increasing imports from non-Union countries, and limited or no trade flows between Member States is not unusual: indeed it is typical of industries which are experiencing structural difficulties or which are subject to high competitive pressure.
Peale selle ei ole ELi toodangu vähenemine ja kolmandatest riikidest pärit impordi suurenemine ning liikmesriikidevahelised piiratud kaubavood või nende puudumine ebatavaline: see on tõepoolest tüüpiline nende tööstusharude puhul, mis kogevad struktuurseid raskusi ja/või kus valitseb tihe konkurents.
Such industries are particularly sensitive to measures taken by Member States to improve the competitive position of their domestic industries.
Sellised tööstusharud on eriti tundlikud liikmesriikide võetud meetmete suhtes, millega püütakse parandada omamaiste tööstusharude konkurentsipositsiooni.
The fact that production of zinc, lead and silver in Italy is too modest to affect the reference price is irrelevant.
Asjaolu, et tsingi, plii ja hõbeda tootmine Itaalias on võrdlushinna mõjutamiseks liiga tagasihoidlik, on tähtsusetu.
The fact that there is a reference price for these metals which is not easily influenced by conditions of production in a single Member State does not mean that there cannot be competition between undertakings based in the EEA and selling on the worldwide metal markets.
Kõnealuste metallide võrdlushinna olemasolu, mida ei mõjuta kergesti ühe liikmesriigi tootmistingimused, ei välista konkurentsi olemasolu selliste ettevõtjate vahel, kes on asutatud EMPs ja müüvad oma tooteid üleilmsel metalliturul.
It is conceivable that aid to the Sardinian beneficiaries will not enable them to reduce the world price for their products and squeeze competitors out of the market, and that other European producers may remain in business as long as they can sell profitably at the world price.
On võimalik, et Sardiinia abisaajatele antav abi ei võimalda neil vähendada oma toodete maailmaturuhinda ning konkurente turult välja tõrjuda, ning et muud Euroopa tootjad võivad jätkata oma tegevust niikaua, kuni suudavad müüa oma toodangut tulusalt maailmaturuhinnaga.