natgillin/translations-raw huggingface dataset:
To fully apprehend the effects of the pension subsidy in the later assessment, the following sections will describe in more detail the civil servants' social benefits and contributions in comparison to the compulsory social insurances for employees under private law contracts (hereafter: private employees).
Selleks et võtta hindamisel täielikult arvesse pensionitoetuse mõju, kirjeldatakse järgmistes punktides põhjalikumalt ametnikele mõeldud sotsiaaltoetusi ja sotsiaalkindlustusmakseid ning võrreldakse neid erasektori töötajate (edaspidi „lepingulised töötajad”) kohustusliku sotsiaalkindlustusega.
Social benefits for civil servants
Ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetused
Civil servants are entitled to old age pensions, health care and nursing care.
Ametnikel on õigus saada vanaduspensioni ning toetust haiguse ja hooldusvajaduse korral.
The benefits for Deutsche Post's civil servants are equal to the benefits which are granted to all other civil servants:
Deutsche Posti ametnikele ettenähtud toetused on samasugused kui kõigile teistele ametnikele ettenähtud toetused:
The level of the pension is pre-defined, pursuant to Article 14 BeamtVG [27], at a certain percentage of the last salary that the civil servant earns.
pension on vastavalt riigi ning liidumaade ametnike ja kohtunike pensionide seaduse [27] §-le 14 teatud protsent ametniku viimasest ametipalgast.
Thus, for example, a civil servant who retired in 2010 and had worked the required number of years will receive a pension that is equal to 71,75 % of his last salary.Civil servants are entitled to reimbursement of 50 % to 70 % of health and nursing care expenses, while they have to assume the remaining expenses themselves.
Ametnikud, kes jäid pensionile 2010. aastal ja olid töötanud ettenähtud arvu aastaid, saavad näiteks pensioni, mis vastab 71,75 %-le nende viimasest ametipalgast;ametnikel on õigus saada 50–70 % ulatuses hüvitist tervishoiu- ja hoolduskulude eest ning nad peavad ise kandma üksnes nimetatud piirmäära ületavad kulud.
The exact breakdown of health care costs depends on several criteria such as the number of children.
Tervishoiukulude hüvitamise konkreetne määr sõltub eri kriteeriumidest, näiteks laste arvust.
The civil servant can choose either to insure himself with a voluntary complementary insurance or to pay his share of the health care expenses out of his own pocket.
Ametnikud võivad sõlmida vabatahtliku lisakindlustuse või kanda ise oma osa tervishoiukuludest.
Financing of civil servants' social benefits in the period 1989-1994 at POSTDIENST
Postdiensti ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetuste rahastamine 1989.–1994. aastal
After the first postal reform of 1989, pursuant to Article 54(2) PostVerfG 1989, POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK had to fully finance the pension payments and health expenses of the retired civil servants who were allocated to the respective sections on basis of their former activities.
Pärast esimest 1989. aasta postireformi pidid Postdienst, Telekom ja Postbank 1989. aasta postikorralduse seaduse § 54 lõike 2 kohaselt täies ulatuses rahastama pensionile jäänud ametnike pensionimakseid ja tervishoiukulusid, mis jaotati asjaomaste ettevõtjate vahel vastavalt iga üksiku ametniku varasemale töösuhtele.
That provision lays down that whereas the claim of the civil servant continues to be directed against the State, the State has the right to claim the entire amount from POSTDIENST, TELEKOM and POSTBANK respectively.
Selle sätte kohaselt on ametnikul – nagu varemgi – nõue riigi vastu, kes võib asjaomase summa Postdienstilt, Telekomilt või Postbankilt sisse nõuda.
Financing of social benefits for DPAG's civil servants since 1995
DPAGi ametnikele ettenähtud sotsiaaltoetuste rahastamine alates 1995. aastast
DPAG took over, pursuant to Article 1(1) PostPersRG 1994, all employer's rights and obligations from the federal State and assumed, pursuant to Article 2(3) PostPersRG 1994, all the civil servants' proprietary claims.
DPAG võttis 1994. aasta postitöötajate seaduse § 1 lõike 1 alusel riigilt üle kõik tööandja õigused ja kohustused ning 1994. aasta postitöötajate seaduse § 2 lõike 3 alusel kõik ametnike rahalised nõuded.
Pursuant to Article 15 PostPersRG 1994, the payment of pension and health expenses to retired civil servants was taken over by a newly created pension fund for Deutsche Post's civil servants.
aasta postitöötajate seaduse § 15 kohaselt võttis pensionile jäänud ametnikele pensioni- ja tervishoiukulude tasumise üle uus, Deutsche Posti ametnike jaoks loodud pensionifond.
On 1 July 2001, the pension funds for Deutsche Post, Deutsche Telekom AG, and Postbank AG were merged into the ‘Postbeamtenversorgungskasse’ (hereafter jointly referred to as Pension fund for the whole period since 1 January 1995).
1. juulil 2001 liideti Deutsche Posti, Deutsche Telekom AG ja Postbank AG pensionifondid postiametnike pensionikassaks (edaspidi 1. jaanuarile 1995 järgneva ajavahemiku kohta koos „pensionifondid”).
Pursuant to Article 16(1) PostPersRG 1994, Deutsche Post had to pay a yearly contribution of EUR 2045 million to the Pension fund for the period 1995-1999 which totals EUR 10225 million.
aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 1 alusel pidi Deutsche Post 1995.–1999. aastal maksma pensionifondidesse aastas 2,045 miljardit eurot ja kokku 10,225 miljardit eurot.
From 2000 onwards and based on Article 16(2) PostPersRG 1994, Deutsche Post has had to pay a yearly contribution of 33 % of the sum of the incurred civil servant wages to the Pension fund (e.g. from EUR 735 million in 2000 to EUR 540 million in 2010).
aastast alates pidi Deutsche Post 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 kohaselt maksma pensionifondidesse igal aastal 33 % ametnike arvestuslikust palgast (st sissemaksed vahemikus 735 miljonit eurot 2000. aastal kuni 540 miljonit eurot 2010. aastal).
The pension subsidy has covered, pursuant to Article 16(2) PostPersRG 1994, the remaining deficit (e.g. the difference between the pensions for the retired civil servants' pensions and the contribution by Deutsche Post to the Pension fund).
Pensionitoetus katab 1994. aasta postitöötajate seaduse § 16 lõike 2 alusel tekkiva puudujäägi (s.o pensionile jäänud ametnike pensionimaksete ja Deutsche Posti poolt pensionifondidesse tehtud sissemakse vahe).
The pension subsidy increased from EUR 151 million in 1995 to EUR 3203 million in 2010 and totalled EUR 37121 million for the period 1995-2010.
Pensionitoetus suurenes 151 miljonilt eurolt (1995. aastal) 3,203 miljardi euroni (2010. aastal) ja 1995.–2010. aastal maksti pensionitoetust kokku 37,121 miljardit eurot.
Financing of Pension fund (million EUR)
Pensionifondide rahastamine (miljonites eurodes)
DEUTSCHE POST's contribution Pension subsidy
DEUTSCHE POSTi sissemakse Pensionitoetus
Statutory social insurances for private employees and supplementary pension insurance for Deutsche Post's private employees
Lepinguliste töötajate kohustuslik sotsiaalkindlustus ja Deutsche Posti lepinguliste töötajate täiendav pensionikindlustus
Private employees are compulsory members of four social insurances: pension, unemployment, health and nursing care insurance [28].
Sotsiaalkindlustus on lepinguliste töötajate jaoks kohustuslik ja neil peab olema neli kindlustust: pensionikindlustus, töötuskindlustus, ravikindlustus ja hoolduskindlustus [28].
Compared to the civil servant's regime, the statutory social insurance schemes offer a different coverage for the pension and health insurances:
Lepinguliste töötajate kohustusliku sotsiaalkindlustussüsteemi pensioni- ja ravikindlustuse vallas on ette nähtud teistsugune kindlustuskaitse kui ametnikele kehtestatud süsteemis:
The level of the pension is not defined in percentage of the last monthly salary but of an average life-time salary.
pensioni suurus arvutatakse protsendina keskmisest sissetulekust, mitte viimasest kuupalgast;
The expenses for health and nursing care are fully covered.
ravi- ja hoolduskindlustusele tehtud kulutused kaetakse täies ulatuses.
There also exist important differences in the financing of the social benefits compared to those of civil servants: The statutory social insurances are financed by joint contributions from the employee and the employer during the employee's working life (hereafter referred to as compulsory social contributions).
Ka sotsiaaltoetuste rahastamine erineb märkimisväärselt ametnike suhtes kohaldatavates õigusnormides sätestatust: lepinguliste töötajate kohustuslikku sotsiaalkindlustust rahastatakse töötajate tööelu jooksul töötajate ja tööandjate tehtud sissemaksetest (edaspidi „kohustuslikud sotsiaalkindlustusmaksed”).
The total social contribution rate is formally divided into an employee's and employer's share which both covers about half of the total contribution rate.
Sissemaksete kogumäär jaotatakse ametlikult töötaja ja tööandja osaks, mis kumbki moodustab ligikaudu poole kogumäärast.
However, the employer has the formal obligation to pay the total contribution rate to the social insurances.
Tööandja on siiski ametlikult kohustatud maksma sotsiaalkindlustusmaksete kogumäära.
Compulsory social contribution rates in percentage of private employee's gross wage (see also the Annex)
Kohustusliku sotsiaalkindlustusmakse määrad protsendina lepinguliste töötajate brutopalgast (vt ka lisa)
■ Pension insurance
■ Pensionikindlustus
■ Unemployment insurance
■ Töötuskindlustus
■ Nursing insurance
■ Hoolduskindlustus
■ Health insurance
■ Ravikindlustus
Compulsory social contribution rates
Kohustusliku sotsiaalkindlustuse maksete määrad
in percentage of private employee's gross wage
%-na lepinguliste töötajate brutosissetulekust
Figure 2 shows that the compulsory social contribution rates have since 1995 ranged from 38 % to 42 % of the gross wage (= net wage + employee's share).
Jooniselt 2 ilmneb, et kohustusliku sotsiaalkindlustusmakse määrad on 1995. aastast alates jäänud vahemikku 38–42 % brutopalgast (= netopalk + töötaja osa).
The employer's and employee's shares of the social contribution rate have been in the range of 19 % to 21 % of the gross wage (see the Annex for a more detailed time series).
Sotsiaalkindlustusmakse tööandja ja töötaja osad on vahemikus 19–21 % brutopalgast (üksikasjalikud aegread on esitatud lisas).
Deutsche Post's private employees have not only benefited from the statutory social insurances but also from supplementary pension insurance.
Deutsche Posti lepingulistel töötajatel oli peale kohustusliku sotsiaalkindlustuse ka täiendav pensionikindlustus.
Private employees who started before 1997 were offered a supplementary pension insurance cover that would allow them to receive a similar level of pension as civil servants.
Enne 1997. aastat tööle võetud lepingulistele töötajatele pakuti täiendavat pensionikindlustust, mille tulemusel võisid nad saada ametnikega võrreldavat pensioni.
Thus the supplementary pension insurance covered the difference between the private employees' statutory social insurance pension — which is equal to a certain percentage of the average life-time salary — and the civil servant's pension that equals to a certain percentage of the last salary.
Täiendav pensionikindlustus kattis seega lepinguliste töötajate kohustusliku sotsiaalkindlustuse raames makstavat pensioni (s.o kindlaksmääratud protsent keskmisest sissetulekust) ja ametnike pensioni (s.o kindlaksmääratud protsent viimasest ametipalgast) vahe.
The detailed rules are laid down in the Charter of the Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost (hereinafter VAP) [29].
Täpsed tingimused on sätestatud Deutsche Bundesposti pensionifondi põhikirjas (Satzung der Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost; edaspidi „pensionifondi põhikiri”) [29].
Deutsche Post financed the supplementary pension benefits for the retired private employees up to 1997 by a contribution that amounted to approximately [5 to 10 %] [30] of the active private employees' gross wage.
Deutsche Post rahastas pensionile jäänud lepinguliste töötajate lisapensioni 1997. aastani sissemaksetega, mis moodustasid ligikaudu [5–10 %] [30] töötavate lepinguliste töötajate brutopalgast.
Since 1997, Deutsche Post has built up a provision for the outstanding obligations to the VAP (see also description of burden #4 in Section II.3.1.3).
aastast alates moodustas Deutsche Post pensionifondi põhikirja kohaste täitmata kohustuste katmiseks reservid (vt kohustuse nr 4 kirjeldus punktis II.3.1.3).
Since 1997, newly hired private employees were offered a significantly reduced supplementary pension insurance for which Deutsche Post, in the period 1997-2007, paid a contribution between [0 and 5 %] of the gross wage.
aastast alates pakuti uutele lepingulistele töötajatele oluliselt väiksemat täiendavat pensionikindlustust, mille eest Deutsche Post maksis 1997.–2007. aastal [0–5 %] brutopalgast.
Public transfers and guarantee in the context of Deutsche Post's exclusive right and universal postal service obligations
Riiklikud hüvitised ja riigigarantiid Deutsche Posti ainulitsentsi ja universaalteenuse osutamise kohustuse kontekstis
Exclusive right until 2007
Kuni 2007. aastani kehtinud ainulitsents
Before 1998, Article 2 PostG 1989 granted Deutsche Post the exclusive right to establish and maintain facilities for the carriage of letter items.
Enne 1998. aastat oli tasulise kirjateenuse osutamine 1989. aasta postisüsteemi seaduse § 2 kohaselt reserveeritud Deutsche Postile.
Other postal services — like parcels, newspapers or periodicals — were not reserved to Deutsche Post but open to competition.
Muude postiteenuste osutamine, nt postipakkide, ajalehtede või ajakirjade edastamine, ei olnud Deutsche Postile reserveeritud ja neis valdkondades valitses konkurents.
Pursuant to Article 37 PostVerfG 1989, the profits accruing from those reserved letter services were to be used to finance the losses of those universal services that were offered in markets open to competition.
aasta postikorralduse seaduse § 37 kohaselt tuli kõnealuse reserveeritud teenuse osutamisest saadud kasumit kasutada konkurentsipõhiste universaalteenuste valdkonnas kantud kahjumi rahastamiseks.
Pursuant to Article 4 PTRegG 1994 [31], the Minister for Post and Telecommunication was the competent authority to approve the prices for the reserved letter services.
aasta telekommunikatsiooni ja posti reguleerimise seaduse [31] § 4 kohaselt kuulus reserveeritud kirjateenuse tasu heakskiitmine Saksamaa Liitvabariigi posti- ja telekommunikatsiooniministri pädevusse.
Beginning with the entry into force of the PostG 1997 in 1998, the scope of the reserved services started to be progressively reduced for Deutsche Post.
aasta postiseaduse jõustumisega 1998. aastal piirati järk-järgult Deutsche Postile reserveeritud teenuste ulatust.
Universal postal service obligation until 2007
Kuni 2007. aastani kehtinud universaalse postiteenuse osutamise kohustus
The universal service obligations for Deutsche Post were set out in two formal entrustment acts:
Universaalteenuse osutamise kohustus pandi Deutsche Postile ametlikult kahe järgmise õigusaktiga:
The 1994 Postdienst Mandatory Service Regulation [32] (hereafter 1994 Mandatory service regulation) appointed Deutsche Post as the universal postal service provider for letters and parcels not exceeding 20 kg, charging it with the provision of those services throughout Germany at uniform tariffs.The 1997 PostG and the accompanying 1999 Implementing Regulation [33] (hereafter 1999 Universal service regulation) continued the entrustment for DPAG.(73) Article 11 PostG 1997 defined the universal service as a basic set of postal services that are rendered nationwide at affordable tariffs.
Postdienst-Pflichtleistungsverordnung’iga [32] (kohustuslike postiteenuste määrus; edaspidi „kohustuslike teenuste määrus”) määrati Deutsche Post kirjade ja kuni 20 kg kaaluvate postipakkide puhul universaalteenuse osutajaks ning talle pandi kohustus osutada asjaomaseid teenuseid ühtse tasu eest kogu Saksamaal; 1997. aasta postiseadusega ja selle 1999. aastal vastuvõetud rakendusmäärusega [33] (edaspidi „1999. aasta universaalteenuse määrus”) pikendati DPAG-le pandud universaalteenuse osutamise kohustust. (73) 1997. aasta postiseaduse §-s 11 määratleti universaalteenus kui miinimumhulk postiteenuseid, mida tuleb osutada kõikjal taskukohase hinna eest.
Those services include the transport of letters, addressed parcels weighing no more than 20 kg, or books, catalogues, newspapers and magazines (hereafter universal services).
Selline teenus hõlmas muu hulgas kirjade, kuni 20 kg kaaluvate adresseeritud pakkide, raamatute, kataloogide, ajalehtede ja ajakirjade edastamist (edaspidi „universaalteenus”).
The 1999 Universal service regulation set out the minimum quality requirements of the universal service:
aasta universaalteenuse määruses sätestati universaalteenuse kvaliteedi miinimumnõuded:
There must be at least 12000 post offices located throughout Germany.
kogu Saksamaal peab olema vähemalt 12000 alalist postiasutust;
An annual average of 80 percent of letters and parcel must be delivered within certain time targets (one working day for letters and two working days for parcels) and deliveries must be made at least once daily on weekdays.
aastas tuleb keskmiselt 80 % kirjadest ja pakkidest ettenähtud tähtaja jooksul (kirjade puhul üks tööpäev ja pakkide puhul kaks tööpäeva) kätte toimetada; peale selle peab kättetoimetamine toimuma vähemalt kord tööpäevas;
Article 52 PostG 1997 maintained the entrustment of DPAG with the provision of universal services until 31 December 2007, which is the date of the abolishment of DPAG's exclusive right for the provision of letter services.
aasta postiseaduse §-ga 52 pikendati DPAG-le pandud universaalteenuse osutamise kohustust 31. detsembrini 2007, st kuni tema kirjateenuse osutamise ainulitsentsi aegumiseni.
Since the expiry of the exclusive right, no postal operator in Germany has been legally entrusted with the universal service obligation, which means that all postal service providers are assumed to ensure the provision of universal postal services (‘market forces’).
Pärast ainulitsentsi aegumist ei ole Saksamaal ühelegi postiettevõtjale pandud universaalteenuse osutamise kohustust ja see tähendab, et kõik postiteenuste osutajad peavad pakkuma universaalset postiteenust („turujõud”).
Where a universal service is not being appropriately or adequately provided or where there is reason to believe that such will be the case, PostG 1997 provides for legislative instruments to safeguard the provision of those services.
Kui on selge või võib oletada, et universaalteenust ei osutata piisavalt või asjakohaselt, on 1997. aasta postiseaduses kõnealuse teenuse osutamise tagamiseks ette nähtud õiguslikud vahendid.
As shown by the WIK study (see Figure 3), the universal services accounted for about 88 % of total revenue over the period from 1990 to 2007: The majority of the universal letter services were subject to price regulation because of Deutsche Post's dominant position on those markets (see Section II.2.1).
Nagu WIKi hinnangust (vt joonis 3) selgub, saadi 1990.–2007. aastal ligikaudu 88 % kogutulust universaalteenuse osutamisest. Enamiku universaalsete postiteenuste suhtes kohaldati Deutsche Posti turgu valitseva seisundi tõttu hindade reguleerimist (vt punkt II.2.1).
Apart from those price-regulated services that made up about 62 % of total revenue, Deutsche Post has provided in competition with other operators the universal parcel services (about 15 % of total revenue) and further non-price regulated universal letter services (about 11 % of total revenue).
Peale kõnealuste reguleeritud teenuste, mis andsid ligikaudu 62 % kogutulust, osutas Deutsche Post teiste teenuseosutajatega konkureerides universaalset pakiteenust (ligikaudu 15 % kogutulust) ja reguleerimata hindadega universaalset kirjateenust (ligikaudu 11 % kogutulust).
Moreover, Deutsche Post has also offered commercial services (e.g. retail banking services for Postbank, sales services for Telekom, delivery of unaddressed mail items, etc.).
Peale selle pakkus Deutsche Post ka kommertsteenuseid (nt Postbanki jaepangandusteenused, Telekomi jaotusteenused, otsepostitusteenus).
In total, the commercial services amounted to 12 % of Deutsche Post's revenue for the period 1990-2007.
Kommertsteenused andsid ajavahemikul 1990–2007 ligikaudu 12 % Deutsche Posti kogutulust.
Public transfers
Riiklikud hüvitised
Since its creation in 1950, Deutsche Bundespost had been a Sondervermögen of the Federal Government.
Deutsche Bundespost oli alates selle asutamisest 1950. aastal riigi erifond.
Under German administrative law, a Sondervermögen does not have a legal personality that is independent from the State, but does have its own budget and is not liable for the general debts of the State.
Saksa haldusõiguse kohaselt ei ole erifond riigist sõltumatu juriidiline isik, kuid tal on siiski oma eelarve ja ta ei vastuta riigi üldiste võlgade eest.
The first postal reform in 1989 foresaw that the Sondervermögen would have three different sub-sections, — POSTDIENST, POSTBANK, and TELEKOM — which were qualified as ‘public undertakings’ but still did not enjoy independent legal personality from the State.
Esimese 1989. aasta postireformiga nähti ette erifondi jagamine kolmeks osaks: Postdienst’iks, Postbank’iks ja Telekom’iks, mis klassifitseeriti avalik-õiguslikeks äriühinguteks, kuid mis ei olnud riigist sõltumatud juriidilised isikud.
Pursuant to Article 37(2)(3) PostVerfG 1989, although each service of the three entities should be able to finance its costs out of its own revenues, a cross-financing between the three entities was permissible to the extent that losses resulted from universal service obligations.
aasta postikorralduse seaduse § 37 lõigete 2 ja 3 kohaselt pidid kõnealused kolm äriühingut üldiselt katma iga üksiku teenuse kulud täies ulatuses asjaomastest tuludest, ja kolme äriühingu vaheline ristfinantseerimine oli lubatud juhul, kui äriühingul tekib universaalteenuse osutamise kohustuse täitmise tõttu kahjum.
On that basis, in the period 1990-1993 POSTDIENST received transfers of EUR 2844 million from TELEKOM to cover its losses.
Sellest tulenevalt sai Postdienst 1990.–1993. aastal Telekomilt oma kahjumi katmiseks kokku 2,844 miljardit eurot.
In the course of the second postal reform, the three sub-sections of the Sondervermögen were transformed as of 1 January 1995 into public limited companies: POSTDIENST became DPAG, POSTBANK became Postbank AG, and TELEKOM became Telekom AG.
Teise postireformi käigus muudeti erifondi kolm osa 1. jaanuarist 1995 aktsiaseltsideks: Postdienst muudeti DPAG-ks, Postbank muudeti Postbank AG-ks ja Telekom muudeti Telekom AG-ks.
Pursuant to Article 2(2) PostUmwG 1994, Telekom AG assumed all liabilities arising from loans which were attributable to the Sondervermögen as a whole but retained the right to reclaim funds from DPAG and Postbank AG to the extent that those loan commitments could be attributed to their legal predecessors.
Telekom AG võttis vastavalt 1994. aasta posti ümberkorraldamise seaduse § 2 lõikele 2 üle kõik erifondi kui tervikuga seotud laenukohustused, kuid ta võis esitada nõude DPAG ja Postbank AG vastu ulatuses, milles sai laenukohustusi seostada nende õiguseellastega.
According to Germany, that transfer from Telekom AG was — as with the previous transfers based on Article 37(3) PostVerfG 1989 — indispensable for DPAG to discharge its universal service obligations.
Saksamaa väitel oli selline varade üleandmine Telekom AG-lt DPAG-le – nagu ka varem 1989. aasta postikorralduse seaduse § 37 lõike 3 alusel makstud hüvitised – DPAG universaalteenuse osutamise kohustuse täitmiseks vältimatu.
In total, POSTDIENST received EUR 5666 million in the period 1990-1995 as compensation for its universal service obligation.
Postdienst sai 1990.–1995. aastal universaalteenuse osutamise kohustuse hüvituseks kokku 5,666 miljardit eurot.
Public guarantee for debt obligations issued before 1995
Riigigarantii enne 1995. aastat emiteeritud võlaväärtpaberitele
Since 1953, § 22 (4) PostVwG 1953 [34] provided that debt obligations issued by Deutsche Bundespost had the same legal value as debt obligations issued by the Federal Republic of Germany.
Alates 1953. aastast on Deutsche Bundesposti võlaväärtpaberid 1953. aasta postihaldusseaduse [34] § 22 lõike 4 kohaselt samaväärsed riigi võlaväärtpaberitega.