natgillin/translations-raw huggingface dataset:
In addition, the agreements signed between IFP and its subsidiaries, especially the agreements for exclusive technology transfer or the assignment of staff [146], do not produce general disorder in the accounts such as to justify unification of the assets within the meaning of the case-law of the Court of Cassation, since each service is specifically entered in the respective balance sheets of each entity of the IFP group, as will be established in particular in sections 7.1.4 and 7.3.
Lisaks ei ole avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate vahel sõlmitud lepingud, eelkõige tehnoloogia üleandmise ainuõiguslikud lepingud või personali kasutusse andmise lepingud [146] sellist laadi, mille puhul oleks tegemist raamatupidamise üldise korratusega, mis õigustaks vara taasühendamist kassatsioonikohtu kohtupraktika tähenduses, sest iga teenus on konkreetselt kirjendatud IFP kontserni iga üksuse vastavatesse bilanssidesse, nagu nähtub jaotistest 7.1.4 ja 7.3.
To show that a subsidiary is a ‘fictitious legal entity’ it must be established that the constitution of the subsidiary is flawed for lack of intention to cooperate (affectio societatis) so that the subsidiary does not have a real existence as a company.
Juriidilise isiku fiktiivsuse osas tuleb iseloomustada tütarettevõtja (affectio societatis) lepingus selliste punktide puudumist viisil, mis tõendaks, et seda tegelikult ei eksisteeri.
The Court of Cassation [147] considers that there is a fictitious company where the legal person against which the proceedings are brought exists only apparently, by reason of a lack of any activity separate from that of the natural or legal person directing the business [148].
Kassatsioonikohtu [147] hinnangul on fiktiivse äriühinguga tegemist siis, kui juriidiline isik, kelle suhtes on algatatud menetlus, on olemas üksnes näiliselt, tal ei ole kasusaajast – füüsilisest või juriidilisest isikust – eraldiseisvat tegevust [148].
On the basis of publicly available information [149], the Commission also notes that the publicly owned establishment IFP and Axens, Beicip-Franlab and Prosernat have neither the same contact information nor the same business premises:
Avalikkusele kättesaadava teabe põhjal [149] märgib komisjon ka, et avalik-õiguslikul asutusel IFP ning äriühingutel Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat ei olnud samad kontaktandmed ega tegevuskohad.
The publicly owned establishment IFP is registered in the Nanterre Trade and Companies Register (‘RCS’) under number B 775 729 155 and its registered office is located in Rueil-Malmaison [150].
Avalik-õiguslik asutus IFP on kantud Nanterre'i äriregistrisse (edaspidi „äriregister”) koodi all B 775 729 155 ning tema asukohaks on märgitud Rueil-Malmaison [150].
IFP owns two establishments in France, in Solaize [151] and Pau [152] respectively.
Avalik-õiguslikul asutusel IFP on kaks tegevuskeskust, mis asuvad Prantsusmaal Solaize’is [151] ja Pau’s [152].
Axens is registered in the Nanterre RCS under number B 599 815 073 and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent [153].
Äriühing Axens on kantud Nanterre'i äriregistrisse koodi all B 599 815 073 ning ka tema asukohaks on märgitud Rueil-Malmaison, kuid emaettevõtjast eri aadressil [153].
Its operating centres are also located in different sites from those of its parent, mostly outside France: in the United States, in Houston, Texas; Princeton, New Jersey; Savannah, Georgia; and Calvert City, Kentucky; in Canada, in Brockville, Ontario: in China, in Beijing; in Japan, in Tokyo; in India, in New Delhi; in Bahrain; and in Russia, in Moscow.
Tema ärikeskused asuvad samuti emaettevõtjatest eri kohtades, sageli Prantsusmaast väljaspool: Ameerika Ühendriikides Houstonis (Texas), Princetonis (New Jersey), Savannah’s (Géorgia) ja Calvert Citys (Kentucky), Kanadas Brockville’is (Ontario), Hiinas Pekingis, Jaapanis Tokyos, Indias New Delhis, Bahreinis ja Venemaal Moskvas.
Beicip-Franlab is registered in the Nanterre RCS under number B 679 804 047, and its registered office is also located in Rueil-Malmaison, but at a different address from its parent and Axens [154].
Äriühing Beicip-Franlab on kantud Nanterre’i äriregistrisse koodi all B 679 804 047 ning tema asukohaks on samuti märgitud Rueil-Malmaison, kuid emaettevõtjast ja äriühingust Axens eri aadressil [154].
It has subsidiaries and offices in a large number of countries in the world, in particular in Bahrain; in Abu Dhabi; in Tripoli in Libya; in Kuala Lumpur in Malaysia; in Houston, Texas, in the United States; in Villahermosa in Mexico; in Rio de Janeiro in Brazil; and in Moscow in Russia.
Tal on tütarettevõtjad ja bürood mitmes riigis, nimelt Bahreinis, Abu Dhabis, Liibüas Tripolis, Malaisias Kuala Lumpuris, Ameerika Ühendriikides Texase osariigis Houstonis, Mehhikos Villahermosas, Brasiilias Rio de Janeiros ja Venemaal Moskvas.
Prosernat is registered in the Nanterre RCS under number B 315 251 330 and its registered office is located in Puteaux [155].
Äriühing Prosernat on kantud Nanterre’i äriregistrisse koodi all B 315 251 330 ning tema asukohaks on märgitud Puteaux [155].
The company states [156] that it is present in some twenty countries throughout the world, including in South America (Argentina, Brazil, and Venezuela), Europe (United Kingdom, Italy, and Norway), North Africa (Algeria and Egypt), the Gulf countries (Saudi Arabia, United Arab Emirates, Kuwait, Oman, and Qatar), Iran, Russia, the Commonwealth of Independent States and South-East Asia.
Äriühing märgib [156], et on esindatud ligikaudu kahekümnes riigis, nimelt Lõuna-Ameerikas (Argentina, Brasiilia, Venezuela), Euroopas (Suurbritannia, Itaalia, Norra), Põhja-Aafrikas (Alžeeria, Egiptus), Pärsia lahe riikides (Saudi Araabia, Araabia Ühendemiraadid, Kuveit, Omaan, Katar) Iraanis, Venemaal ja Sõltumatute Riikide Ühenduses ning Kagu-Aasias.
In addition, in this case, the economic activities engaged in by each of the subsidiaries are real, so that the companies cannot reasonably be classified as fictitious, especially as the Court of Cassation is very exacting when it comes to categorising a legal person as ‘fictitious’ [157].
Pealegi tegeleb iga tütarettevõtja reaalse majandustegevusega, mistõttu ei saa neid liigitada fiktiivseteks äriühinguteks – seda enam, et kassatsioonikohus on tõendanud end olevat väga nõudlik juriidilise isiku „fiktiivseks liigitamisel” [157].
Axens, set up in 2001, engages in an economic activity in the market for catalysts and technologies for the refining and petrochemicals industries, for which it employs more than 600 people and through which it achieves an annual turnover of approximately EUR 300 million.
aastal loodud äriühing Axens tegeleb reaalse majandustegevusega katalüsaatorite ning rafineerimis- ja naftakeemiatööstuse tehnoloogiate turul, milleks ta on tööle võtnud 600 isikut ning tänu millele ta aasta käive on ligikaudu 300 miljonit eurot.
Beicip-Franlab, set up in 1967, engages in a real activity in the publication and distribution of exploration-deposits software and in consultancy and advisory services.
Äriühing Beicip-Franlab asutati 1967. aastal, ta tegeleb reaalse majandustegevusega toormeleiukohtade uurimise tarkvara väljaandmise ja levitamise ning uuringute ja nõustamise valdkonnas.
This activity involves over 100 employees and provides an annual turnover of approximately EUR 40 million.
See tegevus hõlmab üle 100 töötaja ning sellega kaasneb ligikaudu 40 miljoni euro suurune aastakasum.
Prosernat, acquired in 2001, provides consultancy and other services and supplies gas treatment and sulphur recovery plants.
aastal omandatud äriühing Prosernat tegutseb gaasitootmise ja väävlitustamise seadmete uurimise, teenuste osutamise ja tootmise valdkonnas.
The company employs about 70 people to carry out this activity and has a turnover of approximately EUR 50 million.
Selleks tegevuseks pakub ettevõtja tööd ligikaudu 70 isikule ning tema käive on ligikaudu 50 miljonit eurot.
Leaving aside the question of mismanagement, which will be examined in recitals 161 to 164, it is clear from the above that the extremely limited cases in which the case-law gives a parent company vicarious liability for its subsidiaries – the subsidiary is a fictitious legal entity or the assets of the subsidiary and the parent company are inseparable – are clearly not fulfilled in this case.
Eelnevast järeldub, et kui välja arvata juhtimisviga, mida käsitletakse põhjendustes 161–164, ei ole kõnealusel juhul selgelt tegemist nende väga väheste juhtumitega – tütarettevõtja juriidilise isiku fiktiivsus või tütarettevõtja ja emaettevõtja vara segunemine –, mis on kohtupraktikaga ette nähtud emaettevõtja vastutuse rakendamiseks seoses tema tütarettevõtjatega.
Consequently, the Commission considers that if IFP’s subsidiaries Axens, Beicip-Franlab and Prosernat were to be wound up the conditions for automatically holding IFP liable would not be met.
Seetõttu on komisjon arvamusel, et avalik-õigusliku asutuse IFP vastutuse automaatse rakendamise tingimused tema tütarettevõtjate Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat likvideerimise korral ei ole täidetud.
Liability for mismanagement of the subsidiary by the parent
Emaettevõtja vastutus tütarettevõtja juhtimisel tehtud eksimuse korral
A fault in the exercise of supervision over a subsidiary may traditionally render the parent company liable [158].
Tütarettevõtja kontrollimisel tehtud eksimus võib tavapäraselt kaasa tuua emaettevõtja vastutuse rakendamise [158].
Where the parent has committed a fault in the supervision that it has to exercise over the management of its subsidiaries, ‘especially in the case of groups of companies, the case-law allows the parent company to be held liable’ [159].
Juhul kui viimane on teinud vigu oma tütarettevõtjate juhtimise kontrollimisel, mis kuulub tema ülesannete hulka, „võib kohtupraktikast lähtuvalt rakendada eelkõige äriühingute kontserni puhul emaettevõtja vastutust” [159].
According to the literature, mismanagement by a parent company which has acted as de jure or de facto manager of a subsidiary in difficulty may render it liable if the subsidiary is wound up [160]: the parent company may be held liable as a shareholder of the subsidiary [161] if faults that originated the controlled company’s difficulties can be imputed to it [162].
Õiguskirjanduse kohaselt võib emaettevõtja, kes tegutses raskustes tütarettevõtja juhina de jure või de facto, juhtimisviga tütarettevõtja likvideerimise korral kaasa tuua emaettevõtja vastutuse rakendamise [160]. Emaettevõtjat võidakse tegelikult pidada vastutavaks tütarettevõtja osanikuna [161], juhul kui juhtimisvead, mis põhjustavad kontrollitavale äriühingule raskusi, on võimalik temale omistada. [162]
Ordinary law therefore provides for the liability of managers in relation to their company, its shareholders or its creditors [163].
Tavaõiguse kohaselt on juhtidel niisiis vastutus oma äriühingute, aktsionäride või võlausaldajate ees [163].
In the case of a group, the creditors of a subsidiary which has suspended payments will try to demonstrate that the parent company has assumed the role of manager of the subsidiary, de jure or de facto [164].
Kontserni olemasolu korral püüavad maksejõuetu tütarettevõtja võlausaldajad tõendada, et emaettevõtja on tütarettevõtja juht de jure või de facto [164].
Liability of a parent for its subsidiary on the basis of a fault committed by the parent is therefore provided for in particular by the law governing collective proceedings [165], and more specifically in the context of actions for liability for insufficient assets [166], on condition that the parent has acted as the manager [167] of its subsidiary.
Seega on vastutus eksimuse korral, mille emaettevõtja on teinud seoses tütarettevõtjaga, eelkõige sätestatud ühismenetlusi [165] käsitlevas õiguses, täpsemalt vara puudumisega [166] seotud vastutuse puhul võetavate meetmete raames, tingimusel et kõnealune äriühing tegutses oma tütarettevõtja juhina [167].
However, for the parent company to be held liable for fault, it is necessary to provide proof of such fault, and above all of a causal link between this and the damage suffered y reason of the conduct of the subsidiary [168].
Emaettevõtja süülise vastutuse rakendamiseks tuleb sellist eksimust siiski tõendada, eriti põhjuslikku seost eksimuse ja tütarettevõtja käitumise tagajärjel kannatatud kahju vahel [168].
In any event, it is clear from the above that legal actions of this case are never actions seeking the enforcement of a guarantee, since they are always based on a fault committed by the parent company.
Igal juhul järeldub eelnevast, et sellised kolmanda isiku nõuded ei kujuta endast mingil juhul tagatise realiseerimise hagi, sest need põhinevad alati emaettevõtja süülisel vastutusel.
Therefore such actions do not demonstrate the existence of a general principle of vicarious liability of a parent company for its subsidiaries, a principle which would be contrary to the principle of the limitation of a shareholder’s liability to the initial contribution made to the company, apart from cases where the company is a fictitious entity or where its assets are inseparable form those of its parent company, which can be ruled out here.
Samuti ei saa selliste hagidega kindlaks määrata üldpõhimõtet, et emaettevõtja vastutab tema tütarettevõtjate tegevuse eest, sest see rikuks põhimõtet, mis piirab aktsionäri vastutuse aktsiaseltsidele tehtud esialgse panusega, välja arvatud juhud, kui need aktsiaseltsid on fiktiivsed üksused või kui nende ja emaettevõtja vara on segunenud, mis on praeguse juhtumi puhul välistatud.
To sum up, it is clear from the case-law of the Court of Cassation that the principle of liability of a parent company for mismanagement of a subsidiary does not in any way provide a mechanism equivalent to a guarantee.
Kassatsioonikohtu kohtupraktikast tuleneb, et vastutuse põhimõtte kasutamine emaettevõtja eksimuse korral tütarettevõtja juhtimises ei näi mingil määral olevat samaväärne tagatissüsteemiga.
Recent plans for reform of vicarious liability
Hiljutised teise isiku tegude eest vastutamise reformi projektid
According to the findings of a recent parliamentary information report [169], in the present state of the law it appears, therefore, that ‘the approaches taken in the case-law throw into relief the obstacle which legal personality places in the way of the assignment of liability’ (emphasis added) [170].
Hiljutise parlamendi teabearuande järelduste [169] põhjal tundub seega, et kehtivas õiguses „kerkib kohtupraktikast tulenevate lahenduste puhul esile takistus, mida kujutab endast juriidiline isik seoses vastutuse omistamisega” [170]. (Esiletõst lisatud).
This obstacle seems to be so critical that three has recently been debate in France on the advisability of a reform of the Civil Code which would extend vicarious liability to situations of economic dependence [171] (with special reference to the relationships of the subsidiaries of a group with their parent company).
See takistus näib ümber lükkavat Prantsusmaal hiljuti tekkinud arutelu tsiviilkoodeksi sellise reformi asjakohasuse osas, mis laiendaks teiste isikute tegude eest vastutamise [171] olukordadele, mille puhul on tegemist majandusliku sõltuvusega (nimelt sellistele suhetele, mis on kontserni tütarettevõtjatel seoses oma emaettevõtjaga).
Certain consumer associations [172] mentioned in the parliamentary report cited above seem in particular to deplore the fact that the technique of converting units into subsidiaries allows certain entities, in the event of later litigation involving the liability of a subsidiary, to rely on the legal partitioning of the companies of the group even though in their commercial dealings they have presented the image of a group of perfectly integrated companies offering a range of services.
Teatavad eespool viidatud parlamendi aruandes märgitud tarbijaorganisatsioonid [172] näivad eriti kurtvat selle üle, et äriühingu jagamine tütarettevõtjateks võimaldab edasise kohtuvaidluse korral teatavatel üksustel seista vastu kontserni äriühingute õiguslikule eristamisele, kui küsimuse all on tütarettevõtja vastutus, isegi kui kaubanduspakkumistes tõstetakse esile täielikult integreeritud äriühingute kontserni, kes pakuvad teenustepaketti.
Article 1355 of the Catala preliminary draft [173] recently proposed the introduction of a new basis for vicarious liability which would call into question the principle of the legal autonomy of subsidiaries:
Catala [173] esialgse projekti artiklis 1355 on hiljuti tehtud ettepanek kehtestada teiste isikute tegude eest vastutamisele uus alus, mis tõstataks taas küsimuse tütarettevõtjate õigusliku autonoomia põhimõtte kohta:
‘Article 1355
„Artikkel 1355
A person shall be liable automatically for the damage caused by those whose way of life he regulates, or whose activity he organises, directs or controls in his own interest …’
Oleme automaatselt vastutavad nende isikute tekitatud kahju eest, kelle eluviisi reguleerime või korraldame, jälgime või kontrollime enda huvides. […]”
The comments made by the authors of this preliminary draft clarify the innovations proposed with regard to non-contractual vicarious liability.
Kõnealuse esialgse projekti koostajate esitatud märkused selgitavad kõnealuse õigusaktiga kavandatavaid uuendusi teiste isikute tegude eest lepinguvälise vastutamise valdkonnas.
The legislation would add as a possible basis ‘the act of directing and organising the activity of others in the personal interest of the person exercising such control’ [174], which would make quite a profound change to the present legal position, especially as the liability would henceforth be strict: it would not be ‘subject to proof of a fault on the part of the person responsible, but rather to proof of an act that might have rendered the direct author personally liable if he had not acted under the control of others’ [175].
Selle vastuvõtmine lisaks vastutuse rakendamise võimalikuks aluseks „teiste tegevuse kontrollimise ja korraldamise isiklikes huvides [174]”, mis muudaks põhjalikult praegu kehtivat õigust, seda enam, et need vastutused oleksid edaspidi ranged: nende puhul „ei peaks tõendama vastutava isiku eksimust, vaid tegu, mis võis kaasa tuua tegija isikliku otsese vastutuse, kui ta ei tegutsenud teise kontrolli all” [175].
The second paragraph of Article 1360 of the preliminary draft defines this principle in the case of the liability of the parent company of a group of companies in relation to its subsidiaries:
Esialgse projekti artikli 1360 teises lõigus lükatakse see põhimõte tagasi äriühingute kontserni emaettevõtja vastutuse puhul seoses selle tütarettevõtjatega:
‘Article 1360
„Artikkel 1360
Likewise, a person shall also be liable where he controls the economic activity or assets of a professional person who is in a situation of dependence even though acting for his own account, if the victim shows that the act giving rise to the damage is related to the exercise of control.
[…] Samuti on vastutav see, kes kontrollib elukutse esindaja majandustegevust või vara sõltuvusolukorras, kuigi ta tegutseb enda nimel, kui ohver tõendab, et kahjustav tegu on seotud kontrolliga.
This shall apply in particular to parent companies in respect of damage caused by their subsidiaries, and to licensors for damage caused by their licensees’ (emphasis added.)
Eelkõige kehtib see nende emaettevõtjate suhtes, kes vastutavad tütarettevõtjate põhjustatud kahju eest, või selliste kontsessiooni andjate suhtes, kes vastutavad nende kontsessionääride tekitatud kahju eest.” (Esiletõst lisatud).
It is clear from the above, a contrario, that in the present state of French law, vicarious liability of the parent company for its subsidiary requires proof that the parent committed a fault affecting the subsidiary.
Eelnevast järeldub, et sellele vastupidiselt eeldab praegu kehtivas Prantsuse õiguses emaettevõtja vastutuse rakendamine tütarettevõtja teo eest selgesti seda (nagu väidetud eespool), et tuleb esitada tõend emaettevõtja vea kohta tütarettevõtja olukorras.
As regards foreseeable developments in French positive law, the Commission notes that the reform contemplated on this point seems to have been abandoned: in the context of the parliamentary report cited above, the working party of the Senate Legal Affairs Committee declared itself against any legislative provision ‘establishing the existence of strict liability by reason of a state of economic dependence’ (Recommendation No 19).
Prantsuse õiguse prognoositava arengu kohta märgib komisjon asjaolu, et kavandatav reform tundub olevat praegu kõrvale jäetud. Eespool viidatud parlamendi aruandega seoses väitis seaduste komisjoni töörühm, et on vastu igasugusele „majandusliku sõltuvuse olukorrast tingitud mittesüülise vastutuse olemasolu sätestamisele” (soovitus 19).
Moreover, a reform along these lines no longer seems to be on the agenda: in particular, it does not appear in Bill No 657 on the reform of civil liability [176] presented during the ordinary session 2009-2010 (registered at the office of the President of the Senate on 9 July 2010).
Selles suunas kulgev reform ei näi olevat päevakorras: seda ei ole lisatud tsiviilvastutuse reformi käsitleva seaduse nr 657 [176] ettepanekusse, mida tutvustati korralisel istungjärgul 2009–2010 (registreeritud Prantsuse senati kabinetis 9. juulil 2010).
In conclusion, whereas the State is liable in the event of default of a publicly owned establishment, by a mechanism which, especially in view of its automatic character, has all the features of a guarantee, there is in the current state of French law no implicit and automatic liability of parent companies for the actions of subsidiaries governed by private law under compulsory winding up.
Kokkuvõtteks tuleks märkida, et vastupidiselt avalik-õiguslike asutuste makseviivituse korral esinevale riigi vastutusele, millel on (eelkõige) selle automaatsuse tõttu tagatismehhanismile iseloomulikud jooned, ei rakendata praegu kehtiva Prantsuse õiguse kohaselt emaettevõtjate vastutust kaudselt ega automaatselt selliste eraõiguslike tütarettevõtjate rikkumiste korral, kelle suhtes on algatatud likvideerimismenetlus.
Creditors of IFP’s subsidiaries have no guarantee of the continued existence of the subsidiaries and/or their obligations
Avalik-õigusliku ettevõtja IFP tütarettevõtjate võlausaldajatel ei ole ühtegi tagatist tütarettevõtjate olemasolu ja/või kohustuste säilitamise osas.
On the basis of the above, the Commission concludes that if, as public limited companies, the IFP subsidiaries were to be wound up and their existence terminated, their rights and obligations would disappear at the same time.
Eelneva põhjal saab komisjon järeldada, et likvideerimismenetluse lõppedes kaovad avalik-õigusliku asutuse IFP aktsiaseltsidest tütarettevõtjatega koos nende õigused ja kohustused.
Admittedly their controlling shareholder, the publicly owned establishment IFP, would have the option of a prior capital injection [177] to avoid their winding up.
Sellistel asjaoludel on nende kontrollival aktsionäril, avalik-õiguslikul asutusel IFP kindlasti võimalus teha eelnevalt kapitalisüst, [177] et hoida ära tütarettevõtjate kadumine ja likvideerimine.
Such a capital contribution could then ensure the continuation the claims against the subsidiaries held by third parties.
Selline kapitalisüst võib siis tagada kolmandate isikute võlanõuete säilimise tütarettevõtjate ees.
However, that would be a strategic choice on the part of the publicly owned establishment and not a legal obligation automatically imposed on it.
Igal juhul on tegemist avalik-õigusliku asutuse strateegilise valiku, mitte aga tema suhtes automaatselt kehtiva õigusliku kohustusega.
Moreover, such a choice would be subject to the strict framework of State aid law: if the capital injection was not the behaviour of a private investor operating under normal market economy conditions, it would have to be notified to the Commission by the French authorities and await the Commission’s prior vetting (and approval).
Lisaks kuulub selline valik rangelt riigiabiõiguse valdkonda: kui selline kapitali sisenemine ei ole õigustatud turumajandusliku erainvestori käitumisega, peavad Prantsusmaa ametiasutused sellest teavitama Euroopa Komisjoni, kes peab seda eelnevalt kontrollima (ja sellele nõusoleku andma).