natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Its choice is influenced by number of factors, including the creditor’s status as the holder of a secured, preferential or ordinary claim, the nature and extent of any security it may hold, its assessment of the chances of the firm being restored to viability, as well as the amount it would receive in the event of liquidation.
Tema valikut mõjutab hulk asjaolusid, nt kas tema võlanõue on hüpoteegiga tagatud, eelisjärjekorras või n-ö tavaline, millist tüüpi ja millise ulatusega on tema tagatised, kas ta peab võimalikuks äriühingu olukorra paranemist, samuti kasu, mida ta saaks äriühingu likvideerimise korral.
If it turned out, for example, that in the event the firm was liquidated, the realisation value of its assets was only sufficient to cover mortgage and preferential claims, ordinary claims would have no value.
Kui näiteks selguks, et likvideerimise korral jätkub ettevõtte varade müügimaksumusest vaid hüpoteegi ja eelisnõuete katmiseks, oleksid eelisõiguseta nõuded väärtusetud.
In such a scenario, acceptance by an ordinary creditor of the cancellation of a major part of its claim would not really be a sacrifice.
Sellise stsenaariumi korral ei oleks enamiku nõuete tühistamisega nõustumine eelisõiguseta võlausaldaja poolt tõesti mingi ohverdus.
It follows that, in the absence of knowledge about the factors which determine the respective values of the choices offered to creditors, the mere fact that there is an apparent lack of proportion between the amounts which the various creditors have written off is not in itself conclusive as to the reasons which led them to accept the debt remissions proposed.’
Järelikult ei ole võlausaldajatele pakutavate valikuvõimaluste vastavaid väärtusi määravaid asjaolusid teadmata neid pakutava võlakustutusega nõustuma pannud põhjuste puhul iseenesest määravaks vaid tõsiasi, et eri võlausaldajate mahakantud summad on selgelt ebaproportsionaalsed.”
In addition, in the HAMSA [26] case the CFI established that, a public creditor acts like a private creditor when he decides to waive a share of his claims, after extensive and reasonable evaluation of how much he might be able to recover, of the risk of liquidation and of the chance of the firm being restored to viability.
Peale selle on Euroopa Liidu Üldkohus leidnud oma otsuses HAMSA [26] kohtuasjas, et avalik-õiguslik võlausaldaja käitub nagu eraõiguslik võlausaldaja, kui otsustab loobuda osast oma nõuetest pärast põhjaliku ja aruka hinnangu andmist sellele, kui palju tal oleks võimalik tagasi saada, milline on likvideerimisoht ja ettevõtte saneerimise võimalus.
Lastly, in the Commission’s decision in the Huta Cynku [27] case, the Commission decided that no advantage and thus no State aid exists where restructuring would yield better proceeds than liquidation.
Viimaks otsustas komisjon Huta Cynku [27] juhtumis, et juhul kui ümberkorraldamisega kaasneb suurem tulu kui likvideerimisega, ei saa rääkida eelistest ega seega ka mitte riigiabist.
With reference to the case-law quoted above, when assessing whether a private creditor would have acted or has acted in the same way as WAK, it is necessary to examine the choices that WAK had when it was concluded that GfW was facing insolvency and what the economic implications connected to these choices would be.
Viidates eespool tsiteeritud kohtupraktikale, tuleb hindamisel, kas eraõiguslik võlausaldaja oleks käitunud või käitus samamoodi nagu WAK, uurida, millised olid WAKi valikud siis, kui jõuti järeldusele, et GfWd ähvardab maksejõuetus, ja milline oleks olnud nende valikutega seotud majanduslik mõju.
As a second step, it is also necessary to carry out the same examination for the winegrowing enterprises and merchants and then to evaluate whether the situation faced by WAK can be compared to and evaluated based on the actions of the winegrowing enterprises and merchants.
Teise sammuna tuleb samamoodi uurida viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid ning seejärel hinnata, kas WAKi olukorda saab võrrelda viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate tegevusega ja hinnata selle põhjal.
When informed that GfW was facing insolvency, WAK had two choices.
Saanud teada, et GfWd ähvardab maksejõuetus, oli WAKil kaks valikut.
It could either allow for insolvency proceedings to be opened, or it could try to avoid this by reaching an agreement with GfW which would enable GfW to continue trading.
Ta võinuks kas lubada algatada maksejõuetusmenetluse või püüda seda vältida ning jõuda GfWga kokkuleppele, mis võimaldanuks GfWl kauplemist jätkata.
Based on the information submitted by Germany and supported by a report from 3 February 2003 prepared by an independent auditor (see recital 88), the economic implications connected with these two decisions are according to Germany as follows.
Saksamaa esitatud ja sõltumatu audiitori 3. veebruari 2003. aasta aruandes kinnitatud teabe põhjal (vt punkt 88) on Saksamaa arvates nende kahe otsusega seotud majanduslik mõju järgmine.
Ex-ante, in case of insolvency proceedings, WAK could expect to recover a maximum of about EUR 2,4 million of its claims.
Maksejõuetusmenetluse korral võinuks WAK ettevaatavalt loota, et talle makstakse tagasi maksimaalselt umbes 2,4 miljoni euro ulatuses nõudeid.
In the case WAK signed an agreement with GfW, waiving part of its claims and thereby enabling GfW to continue trading, WAK could ex-ante expect to recover some EUR 5,1 million of its claims.
Sõlmides GfWga lepingu, loobudes osast oma nõuetest ja võimaldades seega GfWl kauplemist jätkata, võis WAK ettevaatavalt loota tagasi saada umbes 5,1 miljoni euro ulatuses nõudeid.
This leaves a difference of EUR 2,7 million in favour of enabling GfW to avoid insolvency proceedings.
Nii jäi vaheks 2,7 miljonit eurot, mis võimaldas GfWl vältida maksejõuetusmenetlust.
Whether the winegrowing enterprises and merchants were willing to do the same, only had a slight impact on the recovery calculations, but did not change the outcome on the comparison of the two alternatives.
See, kas viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad soovivad samamoodi tegutseda, mõjutas tagasisaadavate summade arvutusi üksnes vähe, kuid ei muutnud kahe alternatiivi võrdluse tulemust.
The estimate of a recovery rate in case of insolvency of EUR 2,4 million in the report is based on the German assumption that the claims of the winegrowing enterprises and merchants of EUR 4,4 million would have to be settled before those of WAK.
Aruandes nimetatud 2,4 miljoni euro suurune summa, mille tagastamist maksejõuetuse korral prognoositi, põhineb Saksamaa oletusel, et viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate 4,4 miljoni euro suurused nõuded oleks tulnud rahuldada enne WAKi nõudeid.
However, according to the European Commission, the German insolvency law states that only the debt to those winegrowing enterprises and merchants with prolonged retention of title would have had to be settled before the debts of WAK.
Ent Euroopa Komisjoni arvates oleks Saksa maksejõuetuseeskirja kohaselt tulnud enne WAKi võlgu tasuda üksnes pikendatud omandiõiguse säilitamisega viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele võlgnetud summa.
The other debts would be on an equal standing with the debt of WAK.
Muud võlad oleksid olnud WAKi võlaga võrdses seisundis.
The European Commission’s own calculations show however that even in the case where the claims of WAK and the winegrowing enterprises and merchants would all have equal standing, WAK could expect to recover the maximum of EUR 4,7 million in case of insolvency (based on a maximum total repayment of EUR 6,8 million in case of insolvency and that WAK and the winegrowing enterprises received repayment in proportion to what they were owed — EUR 10 million and EUR 4,4 million respectively for WAK and the winegrowing enterprises and merchants).
Euroopa Komisjoni enda arvutuste kohaselt oleks WAK maksejõuetuse korral võinud isegi juhul, kui tema ning viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuded olnuks kõik võrdses seisundis, oodata kõige rohkem 4,7 miljoni euro tagasimaksmist (võttes aluseks maksimaalse täieliku tagasimakse 6,8 miljonit eurot maksejõuetuse korral ja selle, et WAK ja viinamarjakasvatajad said tagasimakseid proportsionaalselt neile võlgnetud summadega: 10 miljonit eurot WAKile ning 4,4 miljonit viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele).
It can therefore be concluded that ex ante the more favourable option for WAK would be to enable GfW to avoid insolvency.
Seetõttu võib järeldada, et ettevaatavalt oleks WAKi jaoks kõige kasulikum variant olnud lubada GfW-l maksejõuetust vältida.
The winegrowing enterprises and merchants on the other hand faced a very different calculation.
Teisalt oli viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate ees hoopis teistsugune arvutus.
Firstly, they had already received 80 % of the payment for their delivered goods.
Esiteks olid nad oma tarnitud kaupade eest juba 80 % maksest saanud.
Secondly, according to the offer by GfW they would only receive 10 % of the 20 % still owed to them.
Teiseks saanuks nad GfW pakkumise kohaselt üksnes 10 % sellest 20 %, mis neile endiselt võlgneti.
In effect this meant that they would only receive an additional 2 % of the agreed purchase price if they signed the agreement.
Tegelikult tähendas see, et kokkuleppe sõlmimise korral oleksid nad saanud veel üksnes 2 % kokkulepitud ostuhinnast.
This is certainly less than what they could expect in insolvency proceeding, irrespectively of their security standing (simple, extended or prolonged retention of title).
Seda oli kindlasti vähem, kui nad maksejõuetusmenetluse korral võisid loota, sõltumata oma nõuete rahuldamisjärgust (lihtsast, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamisest).
In average they could expect to receive 48 % of their remaining claims (EUR 2,1 million of the total EUR 4,4 million owed them).
Nad võisid loota tagasi saada keskmiselt 48 % oma järelejäänud nõuetest (2,1 miljonit eurot kogu 4,4 miljonist eurost, mis neile võlgneti).
It is therefore no surprise that some of the winegrowing enterprises and merchants refused the offer by GfW.
Seetõttu ei ole üllatav, et osa viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid lükkasid GfW pakkumise tagasi.
Thirdly, it must have been evident that it would be in WAK’s interest to waive part of its claims and avoid insolvency even if the winegrowing enterprises and merchants did not do the same, which again would enable the winegrowing enterprises and merchants to get a larger share of their remaining claims back than the offered 10 %.
Kolmandaks pidi olema ilmne, et WAKi huvides olnuks loobuda osast oma nõuetest ja vältida maksejõuetust, isegi kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad sama ei teinud, ning see võimaldanuks viinamarjakasvatajatel ja veinimüüjatel omakorda saada järelejäänud nõuetest tagasi rohkem kui pakutud 10 %.
Fourthly, several of them had already taken GfW to court and the court had rules in their favour, obliging GfW to settle 80 % of the remaining claims.
Neljandaks olid paljud neist GfW juba kohtusse kaevanud ja kohus oli teinud otsuse nende kasuks, kohustades GfWd rahuldama 80 % järelejäänud nõuetest.
It can be concluded that despite the fact that the winegrowing enterprises and merchants and WAK were all creditors to GfW, the choices and outcome of those choices for WAK and the winegrowing enterprises and merchants were so dissimilar that they are not comparable.
Sellest võib järeldada, et olenemata asjaolust, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad ning WAK olid kõik GfW võlausaldajad, olid valikuvõimalused ja nende valikuvõimaluste tulemus WAKi ning viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate jaoks nii erinevad, et neid ei saanud võrrelda.
The fact that the winegrowing enterprises and merchants chose not to waive their claims should not have a negative bearing when analysing whether WAK acted in accordance with the private creditor test.
Asjaolu, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad otsustasid oma nõuetest mitte loobuda, ei tohiks negatiivselt mõjutada analüüsi, kas WAK käitus eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi kohaselt.
Weighing the different options for WAK against each other the Commission concludes that the partial subordination and waiver of claims of 4 December 2000 and of 21 February 2001 totalling of EUR 5005441,60 and waiver of interest payments as from 31 December 2000 was the most favourable option for WAK and is therefore in accordance with the private creditor test.
WAKi eri valikuid võrreldes järeldab komisjon, et 4. detsembri 2000. aasta ja 21. veebruari 2001. aasta nõuete osaline allutamine ja neist loobumine kogusummas 5005441,60 eurot ning intressimaksetest loobumine alates 31. detsembrist 2000 oli WAKi jaoks kõige soodsam valik ja on seetõttu kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga.
The subordination and waiver of claims make out a debt deferral, which is more advantageous to the creditor compared to liquidation.
Nõuete allutamine ja neist loobumine on võla tähtaja pikendamine, mis on võlausaldajale likvideerimisega võrreldes kasulikum.
In accordance with settled case-law [28], a public creditor will balance the advantage inherent in obtaining the offered sum under the restructuring plan and the sum they would be able to recover via the firm’s liquidation.
Väljakujunenud kohtupraktika [28] kohaselt kaalub avalik-õiguslik võlausaldaja kasu, mida ta saab ümberkorralduskava alusel pakutud summa vastuvõtmisel, võrreldes kasuga, mida ta saab ettevõtte likvideerimise korral tõenäoliselt saadavast summast.
Hence, GfW did not receive any advantage it would not have received under normal market conditions and thus no State aid was awarded to GfW as a result of WAK’s decision to subordinate and waive part of its claims.
Sellest tulenevalt ei saanud GfW ühtegi eelist, mida ta ei oleks normaalsetes turutingimustes saanud, ja seega ei antud GfWle osa WAKi nõuete allutamist ja neist loobumist käsitleva otsuse tulemusena riigiabi.
In the opening of procedures doubt was expressed as to whether WAK kept the subordination and waiver of claim to a strict minimum.
Menetluse algatamisel väljendati kahtlust selle üle, kas WAK piirdus nõuete allutamisel ja neist loobumisel võimalikult vähesega.
However, according to the comments of Germany, WAK waived the share of its claims needed to cover GfW’s deficit for 2000, which was necessary according to German insolvency law (see recital 25) in order to avoid insolvency proceedings and enable GfW to continue trading.
Saksamaa märkuste kohaselt loobus WAK osast oma GfW 2000. aasta puudujäägi katmiseks vajalikest nõuetest, mis oli Saksa maksejõuetuseeskirja (vt põhjendus 25) kohaselt maksejõuetusmenetluse vältimiseks ja GfW jätkuva kauplemise võimaldamiseks vältimatu.
In the first contract (signed on 4 December 2000) between GfW and WAK, in order to avoid GfW’s insolvency, WAK agrees with GfW on a subordination of claims of the same amount as GfW’s deficit after the winegrowing enterprises and merchants had agreed to waive 90 % of their remaining claims and to, if necessary, waive the amount of claim they had agreed to subordinate (see recitals 79 and 80).
Esimeses GfW ja WAKi vahelises lepingus (sõlmiti 4. detsembril 2000) leppis WAK GfW maksejõuetuse vältimiseks temaga kokku nõuete allutamises GfW puudujäägiga võrdses summas pärast seda, kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad olid nõus loobuma 90 % oma ülejäänud nõuetest ja vajaduse korral loobuma selle nõude summast, mida nad olid nõus allutama (vt põhjendused 79 ja 80).
The reason for the waiver being larger than first expected was that despite WAK’s and GfW’s efforts to convince the winegrowing enterprises and merchants to contribute their part in helping GfW to avoid insolvency (see recitals 79 and 80 of the German comments), the winegrowing enterprises and merchants’ decision to not waive any of their claims for the reasons mentioned in recital 110 above.
Põhjus, miks loobumine oli esialgu arvatust suurem, oli see, et hoolimata WAKi ja GfW püüetest veenda viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid aitama omalt poolt GfW-l maksejõuetust vältida (vt põhjendused 79 ja 80), otsustasid viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad põhjenduses 110 nimetatud põhjustel ühestki oma nõudest mitte loobuda.
As mentioned in recital 108, the decision by the winegrowing enterprises and merchants to not waive a share of their remaining claims only had a limited impact on WAKs economic assessment and did not change the outcome of this assessment: that it was economically preferential for WAK to enable GfW to avoid insolvency proceedings.
Nagu põhjenduses 108 mainitud, oli viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate otsusel mitte loobuda osast oma järelejäänud nõuetest WAKi majanduslikule hinnangule vaid piiratud mõju ja see ei muutnud hinnangu tulemust, et WAKi jaoks oli majanduslikult kasulik võimaldada GfW-l maksejõuetusmenetlust vältida.
The Commission therefore concludes that WAK’s partial subordination and waiver of claims was the most favourable option for WAK and is therefore in according with the private creditor principle and are therefore not to be considered State aid within the meaning of Article 107(1) of the TFEU to GfW.
Seetõttu järeldab komisjon, et WAKi nõuete osaline allutamine ja neist loobumine oli WAKi jaoks kõige kasulikum valik ja seetõttu kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga; niisiis ei peeta seda GfWle antud riigiabiks ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Existence of aid to winegrowing enterprises and merchants
Viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antava abi olemasolu
In the opening and subsequent extension of the formal investigation procedure questions were raised regarding possible aid to the winegrowing enterprises and merchants.
Ametliku uurimismenetluse algatamisel ja hilisemal pikendamisel tekkisid küsimused seoses võimaliku abiga viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele.
Firstly, the security position awarded the winegrowing enterprises and merchants by GfW at the time of purchase seemed relatively strong and doubts were raised whether the awarded security position was really in accordance with normal business practice.
Esiteks näis GfW poolt viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele ostu ajal antud nõuete rahuldamisjärk suhteliselt kõrge ja tekkisid kahtlused, kas neile antud rahuldamisjärk on tegelikult kooskõlas tavapärase äritavaga.
Secondly, the price paid for the purchased must was estimated to be above the market price.
Teiseks oli ostetud viinamarjavirde eest makstud hind hinnanguliselt kõrgem kui turuhind.
Thirdly, the winegrowing enterprises and merchants decision to not waive any of their claims when GfW was faced with insolvency was put into question together with WAK’s decision to subordinate and then waive a share of its claims even though the winegrowing enterprises and merchants decided not to waive the 90 % of their remaining claims (20 % of value of stock).
Kolmandaks seati kahtluse alla viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate otsus mitte loobuda ühestki oma nõudest, kui GfWd ähvardas maksejõuetus, ning ka WAKi otsus allutada osa oma nõuetest ja loobuda siis neist, isegi kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad otsustasid mitte loobuda 90 % oma järelejäänud nõuetest (20 % varude väärtusest).
At the time of purchase of must — security position awarded
Viinamarjavirde ostu aeg – antud nõuete rahuldamisjärk
In their comments, Germany has given their assurances that that simple, extended or prolonged retentions of title awarded to the different winegrowing enterprises and merchants in connection with the purchase of must, was indeed in accordance with normal business practise.
Saksamaa kinnitas oma märkustes, et kõnealune lihtne, laiendatud või pikendatud omandireservatsioon, mis eri viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele seoses viinamarjavirde ostuga anti, oli tõepoolest kooskõlas tavapärase äritavaga.
This means that though it gave the winegrowing enterprises and merchants a relatively strong security position, especially those awarded prolonged retention of title, it was in accordance with normal business practise and was not stronger than had they made arrangements with a private purchaser.
See tähendab, et kuigi see andis viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele suhteliselt kõrge nõuete rahuldamisjärgu, eriti neile, kellele anti pikendatud omandireservatsioon, oli see kooskõlas tavapärase äritavaga ja nõuete rahuldamisjärk ei olnud kõrgem, kui see oleks olnud eraisikust ostjaga kokkuleppeid sõlmides.
The Commission makes reference to the recommendations [29] registered by the Federation of German wineries and wine retailers, Trier, the Federation of German wine merchants, Mainz and the German Winegrowers’ Association, Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) with the German competition authorities (Bundeskartellamt) in accordance with § 22 Abs. 3 Nr. 2 of the Act against Restraints of Competition (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) [30].
Komisjon viitab soovitustele, [29] mille Trieris asuv Saksa veinitehaste ja veinimüüjate liit (Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier), Mainzis asuv Saksa veinimüüjate liit (Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz) ja Bonnis asuv Saksa viinamarjakasvatajate liit (Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) on registreerinud Saksamaa konkurentsiametis (Bundeskartellamt) kooskõlas Saksamaa konkurentsipiirangute vastase seaduse (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) [30] paragrahvi 22 lõike 3 punktiga 2.
The security positions awarded the winegrowing enterprises and merchants in the case at hand gave varying degree of security.
Käesoleval juhul kindlustasid viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud nõuete rahuldamisjärgud erineva tagatise.
Only the ones with prolonged retention of title had the full security for payment.
Üksnes neil, kellel oli pikendatud omandireservatsioon, oli täielik maksetagatis.
This means that the security position for the winegrowing enterprises and merchants were in average not as strong as recommended in the recommendations mentioned above.
Seega ei olnud viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuete rahuldamisjärk üldiselt nii kõrge kui nimetatud soovitustes välja pakutu.
The Commission therefore accepts, with reference to the recommendations and the actual security position awarded, Germany’s assurances that it is normal business practice to award security positions as was done to the winegrowing enterprises and merchants in this case and that the security position awarded was not stronger than under a normal contract between two private actors and therefore do not constitute State aid in the meaning of Article 107(1) of the TFEU.
Seetõttu nõustub komisjon soovitustele ja tegelikult antud nõuete rahuldamisjärgule viidates Saksamaa kinnitusele, et selline nõuete rahuldamisjärgu andmine, nagu käesoleval juhul viinamarjakasvatajate ja veinimüüjatega toimus, on tavapärane äritava ja et neile antud nõuete rahuldamisjärk ei olnud kõrgem, kui see oleks kahe eraettevõtja vahel sõlmitud tavalepingus, ning seetõttu ei ole tegemist riigiabiga ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
At the time of purchase of must — the price paid for the purchased must
Viinamarjavirde ostu aeg – ostetud viinamarjavirde eest makstud hind
In the opening of procedures, the price paid by GfW for the must bought was said to be above the market price.
Menetluse algatamisel väideti, et hind, mida GfW ostetud viinamarjavirde eest maksis, oli turuhinnast kõrgem.
As market price the price for table wine was used and the price quoted as reference price was EUR 0,26 per litre.
Turuhinnana kasutati lauaveini hinda ja võrdlushinnaks oli 0,26 eurot liitri kohta.
In their comments, Germany has supplied substantial information on the business strategy of GfW, which shows that the ordinary table wine market is not the relevant market and that the strategy of GfW was threefold.
Saksamaa esitas oma märkustes olulist teavet GfW äristrateegia kohta, millest nähtub, et tavalise lauaveini turg ei ole asjaomane turg ning et GfW strateegia hõlmas kolme aspekti.
First, to buy table wine must with which to participate to the EU’s distillation programme (40 % of the stock).
Esimene oli osta lauaveini tootmiseks kasutatavat viinamarjavirret, millega osaleda ELi destilleerimiskavas (40 % varudest).