natgillin/translations-raw huggingface dataset:
First, no legislation or decision lays down the principle that the State would, out of principle, indefinitely guarantee the debts of EPICs.
Esiteks ei ole ühegi õigusakti ega otsusega ette nähtud põhimõtet, mille kohaselt garanteeriks riik põhimõtteliselt lõputult avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste võlgu.
Second, the Council of State has found against the existence of guarantees, in particular in its judgment in Société de l’hôtel d’Albe [27] and in its two judgments in the Campoloro case [28].
Teiseks on riiginõukogu (Conseil d'État) kohtupraktikas tehtud otsused tagatiste puudumise kohta, eelkõige otsus kohtuasjas Société de l'hôtel d'Albe [27] ning kaks otsust kohtuasjas Campoloro [28].
Debts contracted since 1 January 2005 are therefore not covered by an implied guarantee.
Seega ei ole alates 1. jaanuarist 2005 tekkinud võlgadel enam kaudset tagatist.
As for debts incurred before 1 January 2005, the expert takes the view that, in the absence of a court judgment, it is impossible to determine whether it might be held that implied guarantees given before 1 January 2005 which were not expressly authorised by a finance act retain their validity on the basis of respect for the constitutionally protected rights of creditors.
Enne 1. jaanuari 2005 tekkinud võlgade kohta leiab ekspert, et vaidlustava otsuse puudumisel ei saa kindlaks teha, kas need enne 1. jaanuari 2005 antud kaudsed tagatised, mille andmine ei olnud finantsseaduses sõnaselgelt lubatud, võivad võlausaldajate põhiseadusega kaitstud õiguste austamist silmas pidades kehtima jääda.
Fourth, France considers that if EPICs enjoyed a State guarantee, the change in their legal form would require the introduction of new measures to protect creditors’ rights.
Neljandaks arvab Prantsusmaa, et kui avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel oleks riigitagatis, tuleks nende staatuse muutmisel kehtestada meetmed võlausaldajate õiguste säilitamiseks.
Since such a mechanism has never been introduced [32], France concludes conversely that EPICs do not benefit from any State guarantee.
Kuna sellist mehhanismi ei ole kunagi kehtestatud [32], järeldavad nad, et seega ei ole avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel mitte mingisugust riigitagatist.
Fifth, the French authorities refer to an article by Mr Labetoulle, a former president of the litigation division of the Council of State, according to which ‘in law, there is nothing automatic about the granting, enjoyment and scope of this guarantee [a State guarantee that applies automatically to State-owned public establishments]’ [33].
Viiendaks tsiteerivad Prantsusmaa ametiasutused riiginõukogu vaidluste lahendamise koja endise presidendi Labetoulle’i artiklit [33], mille kohaselt: „ei ole selle tagatise [riigitagatise, mida kohaldatakse täieulatuslikult avalik-õiguslike asutuste suhtes] andmises, kasutamises ja ulatuses juriidilises mõttes mingit automaatsust.”
Flawed Commission argument [34]
Komisjoni ekslik arutluskäik [34]
The French authorities consider that, as far as EPICs are concerned, (a) the reimbursement of individual claims is not guaranteed, and (b) there is no assurance of the continued existence of the publicly owned establishment or of its obligations.
Prantsusmaa ametiasutused on seisukohal, et avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste puhul ei ole tagatud üksikute võlanõuete tagasimaksmine (a)) ega avalik-õigusliku asutuse ja selle kohustuste säilimine (b)).
The reimbursement of individual claims is not guaranteed
Üksikute võlanõuete tagasimaksmiseks puudub tagatis
As explained in recitals 46 to 49 of decision C 56/2007, to which the Commission refers mutatis mutandis, the French authorities consider that the Law of 16 July 1980 cannot serve as a basis for a guarantee. In the light of the legislative history of the Law, an interpretation of the Campoloro decisions of 10 November 1999 [35] and 18 November 2005 [36], and the academic literature on the subject [37], France argues that the Law of 16 July 1980 does not impose an obligation on the State to commit its own resources.
Nagu selgitatud riigiabi C 46/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 46 ja 49, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused seisukohal, et 16. juuli 1980. aasta seaduse alusel ei anta tagatist: võttes aluseks seaduse ettevalmistustööd, kohtuasjas Campoloro tehtud 10. novembri 1999. aasta [35] ja 18. novembri 2005. aasta [36] otsuste tõlgenduse ning seda küsimust käsitlevad artiklid [37], märgib Prantsusmaa, et tema arvates ei kohustata 16. juuli 1980. aasta seadusega riiki oma ressursse kasutama.
Furthermore, as indicated in recitals 50 to 53 of decision C 56/2007, to which the Commission refers mutatis mutandis, the French authorities maintain that the State cannot incur strict liability solely on the ground of a lack of assets.
Nagu märgitud eespool viidatud otsuse C 56/2007 põhjendustes 50–53, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et riigi mittesüülist vastutust ei saa rakendada ainult vara puudujäägi põhjendusel.
According to the French authorities, any guarantee requires the guarantor to accept the fact of the guarantee.
Prantsusmaa ametiasutuste sõnul eeldab igasugune tagatis seda, et tagatise andja on selle andmisega nõus.
Where liability arises out of responsibility for a fault or, in the case of strict liability, for the consequences of one’s own actions, there can be no question of a guarantee.
Kuna vastutuse puhul on tegemist eksimuse tunnistamisega või mittesüülise vastutuse korral teatava tegevuse tagajärgede eest vastutuse võtmisega, ei saa tegemist olla tagatisega.
According to France, the liability of the State cannot be incurred on the sole ground that the prefect or supervising authority was unable to take any measures that could allow the claim to be repaid because of the financial and asset situation of the publicly owned establishment.
Prantsusmaa ametiasutuste sõnul ei saa riigi vastutuse kaasamist põhjendada ainult sellega, et prefektil või järelevalveasutusel ei olnud avalik-õigusliku asutuse finants- ja varalise olukorra tõttu võimalik võtta ühtegi meedet, mille kaudu saanuks võla tagasi maksta.
There is no fault: inaction on the part of the prefect or the supervising authority is not necessarily a fault.
Seega tuleks eksimus kõrvale jätta, sest prefekti või järelevalveasutuse tegevusest hoidumine ei ole iseenesest õigusvastane.
The French authorities recognise that when implementing the procedure laid down by the Law of 16 July 1980 the representative of the State is subject to the requirement of continuity of the public service, but consider that even if a court were to order that a creditor be compensated, such compensation would merely place the creditor in the same position that he would have been in under ordinary law, because under ordinary law the asset would have been sold and the body of creditors would have received the corresponding sum.
Prantsusmaa ametiasutused tunnistavad siiski, et riigi esindaja peab 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse täitmisel järgima avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõuet, kuid on seisukohal, et isegi kui kohtunik annaks korralduse maksta võlausaldajale hüvitist, oleks võlausaldaja sellise hüvitamise tagajärjel olukorras, kus ta oleks olnud ka tavaõiguse rakendamise korral, kuna viimasel juhul oleks kõnealune vara võõrandatud ning kõik võlausaldajad oleksid saanud vastava summa.
There is therefore be no advantage to the creditor.
Seega ei tulene sellest võlausaldaja jaoks ühtegi eelist.
The continued existence of IFP or of its obligations is not guaranteed
Puudub avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle kohustuste säilitamise tagatis
As explained in recitals 54 to 56 of decision C 56/2007, to which the Commission refers mutatis mutandis, the French authorities consider that the inapplicability to legal persons governed by public law of the administration and winding-up procedures provided for under ordinary law does not exclude the possibility of the bankruptcy of an EPIC or prevent bankruptcy proceedings being brought against it.
Nagu märgitud eespool nimetatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 54–56, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused arvamusel, et asjaolu, et avalik-õiguslike isikute suhtes ei saa kohaldada tavaõigusega ette nähtud saneerimis- ega likvideerimismenetlusi, ei välista avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse pankrotti või tema suhtes pankrotimenetluse algatamist.
They challenge the Commission’s analysis, which is based on its Notice on State aid in the form of guarantees (‘the Guarantees Notice’) [38], and consider that in the case in point the Commission has not demonstrated the existence of ‘more favourable funding terms’ attributable to the exclusion of the possibility of bankruptcy, and has not established that IFP cannot go bankrupt, nor that insolvency proceedings are impossible: the Law of 1985 is merely a procedural law, and the fact that EPICs lie outside its scope does not mean that administration, winding-up or ad hoc bankruptcy proceedings cannot be brought against them.
Nad vaidlustavad komisjoni analüüsi, mis tugineb garantiidena antavat riigiabi käsitlevale 2000. aasta teatisele [38] (edaspidi „tagatisi käsitlev teatis”), ning leiavad, et antud juhul ei ole komisjon tõendanud pankrotimenetluse välistamisest tingitud „soodsamate rahastamistingimuste” olemasolu ega sedastanud, et avalik-õiguslik asutus IFP ei või pankrotti minna ega ka seda, et ükski maksejõuetusmenetlus ei ole võimalik, kuivõrd 1985. aasta seadus on ainult menetlusseadus, ning asjaolu, et avalik-õiguslik tööstus- ja äriasutus ei kuulu selle seaduse kohaldamisalasse, ei tähenda, et selle suhtes ei võiks algatada ad hoc saneerimis-, likvideerimis- või pankrotimenetlust.
Moreover, as explained in recitals 57 to 67 of decision C 56/2007, to which the Commission refers mutatis mutandis, the French authorities maintain that the application of the ‘procedure’ introduced by the Law of 16 July 1980, rather than the collective procedure under ordinary law, does not confer any advantage on the creditor.
Nagu on selgitatud eespool viidatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 57–67, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse kohaldamine tavaõigusega ette nähtud ühismenetluse asemel ei anna võlausaldajale mingit eelist.
To assess whether the application of a specific procedure in the event of insolvency confers an advantage on the entity subject to the procedure as compared with undertakings subject to commercial law, they challenge the need to fulfil the criteria of publicity [39] and equivalence [40] referred to by the Commission in recital 81 of the opening decision [41], but they use these same criteria to analyse the procedure established by the Law of 16 July 1980.
Nad vaidlustavad menetluse algatamise otsuse põhjenduses 81 komisjoni seatud avalikustamise [39] ja võrdväärsuse [40] kriteeriumi järgimise vajadust, et hinnata, kas erimenetluse kohaldamine maksejõuetuse korral annab sellele üksusele, kelle suhtes seda menetlust kohaldatakse, äriõigusele alluvate äriühingutega võrreldes eelise [41], kuid kasutavad ise neid kriteeriume 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse analüüsimiseks.
As regards the publicity criterion, they consider that the procedure is correctly identified by the rating agencies as applicable in the event of the insolvency of an EPIC; as regards the equivalence criterion, they draw a distinction depending on whether or not there is a requirement for continuity of the public service, at the same time noting that the financial situation of IFP and its subsidiaries makes it unlikely that IFP might be short of assets, since available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million):
Avalikustamise kriteeriumi puhul leiavad nad, et menetluse kohta on reitinguagentuurid õigesti märkinud, et seda kohaldatakse avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse maksejõuetuse korral, samas aga võrdväärsuse kriteeriumi puhul eristavad nad juhtumeid selle põhjal, kas avaliku teenuse osutamise järjepidevus on nõutav või mitte, märkides, et avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate finantsseisundi tõttu on IFP kontserni vara puudujäägi ilmnemine ebatõenäoline, kuna IFP vaba kapital ja investeeringud (150,3 miljonit eurot) ületasid 2007. aasta lõpus ligikaudu viis korda laenude ja võlgade summa (25,2 miljonit eurot).
If there is no requirement for continuity of the public service, in the event of lack of assets of the publicly owned establishment, application of the procedure introduced by the Law of 1980 would not place the creditors in a more favourable position than if the procedure under ordinary law had been applied: they would recover the same amount as the creditors of an entity subject to commercial law, i.e. the proceeds from the sale of the assets, and would no longer have any redress at the end of the procedure [42], since, according to France, the State cannot be held liable solely on the ground of lack of assets.
Eeldusel, et ei kohaldata avaliku teenuse osutamise nõuet, ei aseta avalik-õigusliku asutuse vara puudujäägi korral 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse kohaldamine võlausaldajaid soodsamasse olukorda kui tavaõigusega ettenähtud menetluse kohaldamine: nad saaksid tagasi sama summa kui äriõigusele alluva üksuse võlausaldajad, nimelt vara realiseerimisest saadud summa, ning neil ei oleks menetluse lõppedes enam edasikaebamisvõimalust [42], mistõttu leiavad Prantsusmaa ametiasutused, et riigi vastutust ei saa rakendada üksnes vara puudujäägi põhjendusel.
Only two aspects would be different:
Menetlus erineb ainult kahes aspektis:
The absence of a single procedure for all creditors: unlike the procedure under private law, whereby claims are processed en masse and creditors are satisfied in decreasing order of priority and pro rata from the amounts available, the procedure introduced by the Law of 16 July 1980 requires creditors to take action to protect their rights.
võlausaldajaid ei kohelda ühtse tervikuna: vastupidiselt eraõiguslikule menetlusele, mille puhul võlausaldajaid käsitatakse tervikuna ning nende nõuded rahuldatakse nende eelisõiguste kahanevas järjekorras ja vastavalt kättesaadavatele summadele, eristub 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetlus selle poolest, et ainult võlausaldaja tegevus võimaldab tal oma õigused säilitada.
The approach of the Law of 16 July 1980 is ‘first come, first served’.
16. juuli 1980. aasta seaduse loogika kohaselt makstakse võlad tagasi taotlemise järjekorras;
It is the representative of the State who, under the supervision of the administrative court (monitoring for gross negligence as established by the Council of State in the Campoloro judgment cited above), takes on the role equivalent to that of the liquidator and court-appointed administrator.
riigi esindaja on isik, kes täidab halduskohtuniku kontrolli all (raske eksimuse kontroll, nagu on kindlaks määratud riiginõukogu eespool viidatud otsuses kohtuasjas Campoloro) likvideerija ja pankrotihalduriga samaväärseid ülesandeid.
In the event that the continuity of the public service has to be guaranteed, the French authorities admit that the representative of the State, when exercising the powers conferred by the Law of 16 July 1980, could decide not to sell certain assets needed to perform a public service task.
Prantsusmaa ametiasutused tunnistavad, et juhul kui tagatud peab olema avaliku teenuse osutamise järjepidevus, võib riigi esindaja võib talle 16. juuli 1980. aasta seadusega antud volituste täitmisel otsustada mitte võõrandada teatavaid avaliku teenuse osutamiseks vajalikke varasid.
This failure to sell certain assets would then be reflected, if the State did not pay compensation, in lower proceeds from the assets and a corresponding reduction in the amounts recoverable by creditors.
Teatava vara võõrandamata jätmine, kui sellega ei kaasne riigipoolset hüvitamist, tähendaks, et varad realiseeritaks väiksemal määral ning võlausaldajatele tagasimakstavad summad oleks omakorda väiksemad.
According to the French authorities, such a procedure would not confer on IFP’s creditors rights greater than those they would have had under commercial law.
Prantsusmaa ametiasutuste sõnul ei annaks selline menetlus avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajatele suuremaid õigusi kui need, mis neil oleksid olnud äriõiguse kohaldamise korral.
However, the French authorities admit that, in such an event, the State might incur strict liability, and would have to compensate creditors for the loss they had suffered (not exceeding the market value of the assets retained by the State for the continuity of the public service).
Prantsusmaa ametiasutused möönavad siiski, et sellisel juhul kohaldataks tõenäoliselt riigi mittesüülist vastutust ning see väljenduks võlausaldajatele hüvitise maksmises vastavalt nende kantud kahjule (vähemalt nende varade müügiväärtuse ulatuses, mida riigi esindaja otsustas avaliku teenuse osutamise järjepidevuseks alles jätta).
The creditors would therefore potentially be reinstated in the same situation as that which would have resulted from the application of ordinary law.
Võlausaldajad oleksid seega ilmselt sarnases olukorras nagu tavaõiguse kohaldamise korral.
The French authorities conclude that the procedure introduced by the Law of 16 July 1980 does not confer any advantage over the procedure under ordinary law and that there is therefore no justification for subjecting IFP directly to a procedure such as that which applies under ordinary law.
Prantsusmaa ametiasutused järeldavad sellest, et 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetlusega ei anta tavaõigusega ettenähtud menetlusega võrreldes võlausaldajale mingit eelist ning seega ei ole sellise menetluse kohaldamine avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes õigustatud.
In the opening decision, in particular in recital 82, the Commission referred specifically to the French consolidating instruction No 02-060-M95 of 18 July 2002, on the financial and accounting regulation of national publicly owned industrial and commercial establishments, and to the guide to the financial organisation of the creation, conversion and abolition of national publicly owned establishments and of public interest groups (Guide sur l’organisation financière des créations, transformations et suppressions des établissements publics nationaux et des groupements d’intérêt) of 14 November 2006; as explained in recital 68 of decision C 56/2007, to which the Commission refers mutatis mutandis, the French authorities contend that the instruments in question are neither applicable nor transferable to IFP.
Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjenduses 68, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et menetluse algatamise otsuses komisjoni nimetatud õigusaktid, eriti 18. juuli 2002. aasta kodifitseeriva suunise nr 02–060-M95 (avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste finants- ja raamatupidamiseeskirjade kohta) põhjendus 82 ning 14. novembri 2006. aasta juhend riigi avalik-õiguslike asutuste ja avalikke huve esindavate rühmade loomise ning nende tegevuse muutmise ja lõpetamisega seotud finantskorralduse kohta, ei ole avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes kohaldatavad ega sellele ülekantavad.
Concerning the recapitalisation of IFP’s subsidiaries, the French authorities take the view firstly that the question raised in recital 80 of the opening decision should be considered not in order to establish the existence of any State guarantee, but rather in order to measure the potential effects of such a guarantee, which could place IFP and its subsidiaries in a preferential situation on account of the easier terms for recapitalisation.
Avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjate rekapitaliseerimise osas on Prantsusmaa ametiasutused esiteks seisukohal, et menetluse algatamise otsuse põhjenduses 80 tõstatatud küsimust ei tuleks hinnata võimaliku riigitagatise olemasolu tõendamiseks, vaid pigem selleks, et mõõta sellise tagatise võimalikku mõju, mis asetaks avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjad soodusolukorda tänu rekapitaliseerimise parematele tingimustele.
They argue that the Commission’s argument is based on two incorrect ideas:
Seejärel väidavad nad, et komisjoni arutluskäik tugineb kahele ekslikule ideele:
On the one hand, the Commission commits an error in its reasoning regarding any support that IFP could provide to its subsidiaries through an intra-group transfer, since the conditions on which the parent of a group can support one of its subsidiaries in difficulty are strictly regulated by company law, even if it is a legal person governed by public law [43], and are totally unrelated to the concept of undertaking within the meaning of competition law.
esiteks teeb komisjon arutluskäigus vea, väites, et võimaliku toetuse puhul, mida avalik-õiguslik asutus IFP võis oma tütarettevõtjatele pakkuda kontsernisisese ülekande kaudu, kuuluvad tingimused, mille korral kontserni emaettevõtja, olgugi et avalik-õiguslik juriidiline isik, võib toetada ühte oma raskustes tütarettevõtjat, rangelt äriühinguõiguse valdkonda [43] ega ole mingil määral seotud ettevõtja mõistega konkurentsiõiguse tähenduses.
On the other hand, the French authorities deny that the EPIC status of IFP, with any possible State guarantee that such a status might imply, enables it to recapitalise its subsidiaries more easily than group parent companies with a legal form governed by private law.
teiseks vaidlevad Prantsusmaa ametiasutused vastu väitele, et tänu avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusele ning sellest vajaduse korral tulenevale riigitagatisele on avalik-õiguslikul asutusel IFP oma tütarettevõtjaid lihtsam rekapitaliseerida, kui oleks eraõigusliku kontserni emaettevõtjal.
According to the French authorities, the fact that a company temporarily bears the losses of one of its subsidiaries is part of the normal operation of a group, as the European Union court has already recognised [44], and the intervention of a public investor acting according to the same rules of conduct as a private investor is not considered to contain State aid elements within the meaning of Article 107(1) TFEU [45].
Prantsusmaa ametiasutuste sõnul on kontsernis tavaline, et äriühing toetab ajutiselt ühte oma kahjumis olevat tütarettevõtjat, nagu seda on juba tunnustanud Euroopa Kohtu kohtunik [44], ning eraõigusliku investoriga samade käitumisreeglite järgi tegutseva avalik-õigusliku investori sekkumise korral ei esine riigiabi elemente ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses [45].
This is the case in particular for IFP, which has the legal possibility (and not the obligation) to recapitalise a subsidiary in difficulties according to the same assessment criteria as any prudent investor.
Sellise olukorraga oli tegemist avalik-õigusliku asutuse IFP puhul, kellel oli õiguslik võimalus (ja mitte kohustus) rekapitaliseerida oma raskustes olev tütarettevõtja teadliku investoriga samade hindamiskriteeriumide põhjal.
Finally, the French authorities deny that EPICs have any possibility at all of ‘direct access’ to ‘Treasury imprest accounts’.
Prantsusmaa ametiasutused vaidlustavad ka selle, et avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel on „otsene juurdepääs riigikassa arvelduskontodele”.
They say that the budgetary mechanism of the ‘financial assistance account’, regulated by Article 24 of the Organic Law governing the Finance Act, provides for the constitution of appropriations accounts, capped by the Finance Act, which allow the State to grant advance payments to various bodies, if it wishes and if it is able to do so (in particular in the light of European Union law).
Nad täpsustavad, et LOLFi artiklis 24 sätestatud „finantsabi konto” eelarvesättega on ette nähtud piiratud krediidikontode loomine (piirmäär vastavalt finantsseadusele), mis võimaldavad riigil soovi ja võimaluse korral (eriti seoses Euroopa Liidu õigusega) teha mitmesugustele asutustele ettemakseid.