natgillin/translations-raw huggingface dataset:
based on statements made by the Umicore managers and set out in a report, an extract from which was included in the adjustment notice, it seems that there was no contract between Umicore and company B,
protokollides kajastatud Umicore’i vastutavate isikute avaldustest, mille väljavõte oli käibemaksu tasumise nõudesse ümber kirjutatud, nähtub, et Umicore’i ja äriühingu B vahel ei olnud sõlmitud ühtegi raamlepingut;
however, it seems that the actual existence of company C was never questioned by the Italian tax authorities, who had obtained full access to its accounts during an inspection.
seevastu ilmnes, et Itaalia maksuamet ei olnud äriühingu C tegelikus olemasolus sugugi kahelnud, sest ühe kontrolli käigus oli ta saanud täieliku juurdepääsu nimetatud äriühingu raamatupidamisele.
Look at separately, neither one of these observations is probably sufficient to demonstrate the fictitious nature of the sale between Umicore and company B. However, when looked at together, these observations can instil definite doubt about the reality of the sale between Umicore and company B. The Belgian tax authorities, who had been informed of suspicions about the actual existence of the activities of company B before the conclusion of the transaction with Umicore on 21 December 2000, thus enjoyed a wide discretion in assessing the reality of the transactions and, where appropriate, in reclassifying them.
Eraldi võetuna ei ole ükski neist aspektidest tõenäoliselt piisav, et tõendada Umicore’i ja äriühingu B vahel toimunud müügi fiktiivsust. Üheskoos võivad need aga siiski tekitada teatud kahtlust Umicore’i ja äriühingu B vahelise müügi toimumises. Belgia maksuametil, kelleni jõudsid kahtlused seoses ettevõtja B tegevuse tegeliku olemasoluga enne, kui sõlmiti äriühinguga Umicore 21. detsembril 2000 kokkulepe, oli seega tehingute toimumise ja võimaliku ümberliigitamise osas suur kaalutlusõigus.
It must be remembered, in this respect, that in line with the settled case law of the Court of Cassation in Belgium, tax must be based on actual facts [51].
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Belgia kassatsioonikohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab maks põhinema faktilistel asjaoludel [51].
The Belgian tax authorities are therefore required in principle to base their taxation, not on apparent transactions presented by a taxable person to justify a potential exemption, but on actual transactions based on the real intentions of the parties.
Belgia maksuamet on seega põhimõtteliselt kohustatud põhjendama maksustamist selliste tegelike tehingutega, mis põhinevad poolte tegelikul kavatsusel, mitte näiliste tehingutega, mille maksukohustuslane on esitanud võimaliku maksuvabastuse õigustamiseks.
If it emerged from the information available to the Belgian tax authorities that the sale between A and B was fictitious and that the real sale (involving transfer of the power to dispose of the goods) had in fact occurred between A and C, these authorities were therefore entitled to reclassify delivery of the goods between A and B as delivery of the goods between A and C, and to apply the VAT rules to this reclassified transaction.
Kuigi Belgia maksuameti käsutuses olevast teabest nähtub, et A ja B vaheline müük on fiktiivne ja et tegelik müük (mis tähendab kauba käsutusõiguse üleandmist) on tegelikult toimunud A ja C vahel, ei ole neil asutustel siiski õigust A ja B vahelist kaubatarnet ümber liigitada A ja C vaheliseks kaubatarneks ning kohaldada käibemaksueeskirju sellise ümberliigitatud tehingu suhtes.
The fact that fraud had occurred in Italy through the intermediary of a missing trader does not mean that the right to exemption which Umicore could avail itself of should be called into question, since the good faith of the latter had not been disputed by the Belgian authorities.
Olukorras, kus pettus toimus Itaalias varifirma vahendusel, ei saa vaidlustada Umicore’i saadud maksuvabastusõigust, sest tema tegutsemist heas usus ei ole Belgia maksuamet kahtluse alla seadnud.
In the light of the above, the Belgian tax authorities could legitimately reclassify the transactions in question as intra-Community supplies between Umicore and company C, without this reclassification constituting a disproportionate concession or irregular application of VAT rules.
Seega nähtub eespool esitatust, et Belgia maksuamet tegutses õiguspäraselt, kui ta liigitas asjaomased tehingud ümber Umicore’i ja äriühingu C vahelisteks ühendusesisesteks tarneteks, ilma et selline ümberliigitamine kujutaks endast maksuametipoolset ebaproportsionaalset järelandmist või käibemaksueeskirjade rikkumist.
They could also exempt the reclassified transactions from VAT since all the conditions for exemption had been met (including transport by or on behalf of the purchaser).
Lisaks võis ta vabastada käibemaksust niiviisi ümberliigitatud tehingud, sest maksuvabastuse tingimused ühtekokku olid täidetud (sealhulgas omandaja või tema nimel tegutseva isiku teostatud vedu).
It must therefore be examined (i) whether the Belgian tax authorities were entitled to impose a fine based on Article 70(2) of the VAT Code because of the inaccurate information on the invoices and, if so, (ii) what should have been the amount of this fine, and (iii) whether Umicore benefited from disproportionate concessions or irregular application of the law by the tax authorities.
Seega tuleb analüüsida: i) kas Belgia maksuametil oli õigus kohaldada trahvi käibemaksuseadustiku artikli 70 lõike 2 alusel põhjusel, et arvetel esitatud andmed ei olnud täpsed, ja kui vastus on positiivne, siis ii) millise suurusega trahvi oleks pidanud määrama ning iii) kas Umicore’ile tehti ebaproportsionaalseid järeleandmisi või ei kohaldanud maksuamet seadust nõuetekohaselt.
First, it must be pointed out that, in the case of inaccurate information featured on an invoice relating to intra-Community supplies, Royal Decree No 41 provides for a fine amounting to 100 % of the tax owed on the transactions in question.
Kõigepealt tuleb meenutada, et ühendusesisese tarnega seotud arvel andmete ebatäpse märkimise korral on dekreediga nr 41 ette nähtud trahv suurusega 100 % maksust, mis kuulub tasumisele kõnealuste tehingute eest.
Nevertheless, as stated in recitals 45 and 46, administrative fines are subject to the principle of proportionality and the authorities have the power, pursuant to Article 9 of the Regent’s Decree of 18 March 1831, to depart from the scales for fines set out in Royal Decree No 41.
Nagu on selgitatud eespool põhjendustes 45 ja 46, kohaldatakse haldustrahvi suhtes siiski proportsionaalsuse põhimõtet ja maksuametil on 18. märtsi 1831. aasta regendi dekreedi artikli 9 alusel pädevus kalduda kõrvale dekreedis nr 41 sätestatud trahvivahemikest.
In the present case, it cannot be ruled out that a fine of 100 % would have been disproportionate given the good faith of the taxable person, which had not been disputed by the tax authorities.
Kõnealusel juhul ei ole välistatud, et trahv 100 % oleks olnud ebaproportsionaalne, kui arvestada maksukohustuslase tegutsemist heas usus, mida maksuamet ei ole vaidlustanud.
It may also be true that, in the context of the legal proceedings with Umicore, the Belgian tax authorities had attempted to maximise its revenue in the same way that a creditor tries to optimise the recovery of the amount owed to him.
Välistatud ei ole ka see, et Umicore’iga toimunud vaidluse raames üritas Belgia maksuamet maksimeerida oma tulusid samamoodi, nagu võlausaldaja üritab optimeerida talle võlgnetava summa tagasimaksmist.
It must be remembered that this practice is unlikely to come within the scope of Article 107 of the Treaty in so far as it does not give rise to disproportionate or illegal concessions by the authorities.
Tuleb meenutada, et selline praktika ei saa kuuluda ELi toimimise lepingu artikli 107 kohaldamisalasse, sest see ei too kaasa maksuameti ebaproportsionaalseid või õigusvastaseid järeleandmisi.
Given the discretion available to the authorities in this context, it can reasonably be considered that, in a settlement agreement, the amount of the fine should have been set by the authorities at between 10 % and 50 %.
Arvestades maksuametil selles valdkonnas olevat kaalutlusõigust, saab mõistlikult järeldada, et maksuamet oleks pidanud kokkuleppe raames määrama trahvi summa 10 ja 50 % vahel.
The application of a 50 % rate also appears to be supported by recent case law of the Belgian Court of Cassation [52].
50 % määra kohaldamine tundub olevat ka kooskõlas Belgia kassatsioonikohtu hiljutise kohtupraktikaga [52].
Given the fact that this last judgment concerns a criminal case, it can therefore be considered, in the present case, in which the absence of fraudulent intent on the part of Umicore has been established, that a 50 % rate is the maximum rate.
Kuna viimati nimetatud kohtuotsus on seotud ühe kriminaalasjaga, saab kõnealusel juhul, kus on tõendatud Umicore’i pettuskavatsuse puudumine, pidada 50 % maksimummääraks.
It can therefore be concluded, given the circumstances of the present case, that the fine could reasonably be set at between BEF 33238698 (10 % of BEF 332386976) and BEF 166193488 (50 % of BEF 332386976).
Seega saab järeldada, et kõnealuse juhtumi asjaoludest lähtudes on trahv mõistlik määrata summas, mis jääb 33238698 Belgia frangi (10 % x 332386976) ja 166193488 Belgia frangi vahele (50 % x 332386976).
Since a selective advantage could only have resulted from disproportionate concessions by the tax authorities, only the lowest amount – BEF 33238698 – must be taken into account when determining the potential advantage.
Kuna valikuline eelis võis tuleneda üksnes maksuameti ebaproportsionaalsetest järeleandmistest, tuleb võimaliku eelise kindlaksmääramisel arvestada vaid kõige väiksemat summat ehk 33238698 Belgia franki.
This amount is in principle deductible from the tax base for corporate tax [53].
Selline summa on põhimõtteliselt mahaarvatav ettevõtte tulumaksubaasist [53].
Deliveries of goods to customers established in Switzerland
Šveitsis asutatud klientidele toimunud kaubatarned
In the second example, the sequence of disputed transactions with Swiss customers was as follows:
Teisel joonisel on näidatud, et Šveitsis asuvate klientidega oli vaidlusaluste tehingute järjekord tavaliselt järgmine:
Between February and October 1996, Umicore invoiced the goods to a company B [54], established in Switzerland, with no VAT registration number in any Member State.
(183) Veebruarist 1996 kuni oktoobrini 1996 esitas Umicore kaubaarved Šveitsis asutatud äriühingule B, [54] kellel ei olnud üheski liikmesriigis käibemaksukohustuslaseks registreerimise numbrit.
The goods were transported directly from the place of production in Belgium to Italy.
Järgmine klient on Itaalias asutatud maksukohustuslane C. Kaup veeti Belgias asuvast tootmiskohast otse Itaaliasse.
On the basis of documents communicated by Belgium, it appears that the transportation was commissioned by company C. It also appears that, in some cases, company C paid the price of the goods directly to Umicore, while in others the payment was made by company B. Company C in fact refers to companies deemed fictitious by the Spanish and Italian tax authorities [55].
Belgia esitatud dokumentidest jääb mulje, et veo tellis äriühing C. Lisaks näib, et kord maksis C kauba eest Umicore’ile otse, siis jälle äriühing B. Veel tuleb märkida, et C viitab tegelikult kahele äriühingule, keda Itaalia ja Hispaania maksuametid peavad varifirmadeks [55].
The invoices which Umicore sent to Swiss company B between February and October 1996 concern sales of pure silver ‘ex works (Hoboken)’, with the following indications: ‘Export – Exempt from VAT pursuant to Article 39 of the Code’.
Arved, mille Umicore esitas Šveitsi äriühingule B veebruarist 1996 oktoobrini 1996, on seotud puhta hõbeda müügiga „otse Hoboken’i tehasest” ja kannavad järgmist märkust: „Eksport – käibemaksuvabastus käibemaksuseadustiku artikli 39 alusel”.
Although the goods in question were indeed delivered by Umicore and were exempt from VAT under Article 39 of the VAT Code, the information obtained by the Special Tax Inspectorate from the taxable person and from Belgian Customs and Excise indicated that the goods had been transported to Italy but that export had not taken place.
Kuigi kõnealused tarned tegi UMICORE käibemaksuvabastusega käibemaksuseadustiku artikli 39 alusel, tõendab teave, mille ISI sai maksukohustuslaselt ning Belgia tolli- ja aktsiisiametilt, et kaubavedu toimus Itaaliasse ilma ekspordita.
Because the goods had not been exported and hence there was no entitlement to exemption under Article 39 of the VAT Code, the question once again is whether the Belgian tax authorities could have been led to conclude that the transactions between Umicore and the Swiss company were fictitious, that the real transactions had occurred between Umicore and C, and that these transactions might be exempt in line with Article 39 bis of the VAT Code.
Ekspordi puudumise ja seega käibemaksuseadustiku artiklis 39 sätestatud maksuvabastuse õiguse puudumise tõttu tekib uuesti küsimus, kas Belgia maksuamet võis jõuda järelduseni, et Umicore’i ja Šveitsi äriühingu vahelised tehingud olid näilised, et tõelised tehingud toimusid Umicore’i ja C vahel ning et nimetatud tehingute suhtes võis kohaldada käibemaksuseadustiku artiklis 39a sätestatud maksuvabastust.
In its adjustment notice of 30 November 1998, the Special Tax Inspectorate had considered that the criteria for exemption in line with Article 39 of the VAT Code (exports) had not been met since no document providing evidence of actual export, and in particular no export declaration, had been produced.
Oma 30. novembri 1998. aasta käibemaksu tasumise nõudes leidis ISI, et käibemaksuseadustiku artiklis 39 (eksport) sätestatud maksuvabastuse kriteeriumid ei olnud täidetud, sest ei olnud esitatud ühtegi ekspordi toimumist tõendavat dokumenti, eelkõige ekspordideklaratsiooni.
In view of this, the authorities had concluded that the transactions between Umicore and the Swiss companies could not be exempted from VAT in line with Article 39 of the VAT Code and were deemed to have taken place in Belgium, in accordance with Article 15(7) of the VAT Code. They were therefore subject to Belgian VAT under Article 2 of the VAT Code.
Sellest järeldas maksuamet, et Umicore’i ja Šveitsi äriühingute vahelisi tehinguid ei saanud käibemaksust vabastada käibemaksuseadustiku artikli 39 alusel ja neid peeti vastavalt käibemaksuseadustiku artikli 15 lõikele 7 toimunuks Belgias ning kuulusid seega Belgia käibemaksuga maksustamisele vastavalt käibemaksuseadustiku artiklile 2.
The authorities thus considered that Umicore was liable for VAT amounting to BEF 312608393 [56] (EUR 7749359) and for a fine of 10 % of this amount.
Maksuamet järeldas seega, et Umicore’il tuli maksta 312608393 Belgia frangi [56] (7749359 eurot) suurune käibemaksusumma, millele lisandus sellelt summalt arvestatud trahv 10 %.
In a further reply of 30 March 2000 concerning the adjustment statements, Umicore stated that it had been established that the mechanism used was fictitious, something which Umicore’s commercial department could not have known.
30. märtsi 2000. aasta käibemaksu tasumise nõudele antud täiendavas vastuses kinnitab Umicore, et „nüüd on kindlaks tehtud, et loodud mehhanism oli fiktiivne, millest Umicore’i kaubandusosakond ei saanud olla teadlik.
The goods were never imported into Switzerland and it was therefore essential to point out that, in these cases as in the others, the reality of the deliveries to Italy was not disputed.
Importi Šveitsi ei toimunud kunagi ja seega on oluline rõhutada, et neis dokumentides, nagu teisteski, ei ole seatud kahtluse alla tarneid Itaaliasse”.
It appears, moreover, that the name of the Italian taxable person, the consignee, is explicitly indicated on the pro forma invoices which Umicore sent to its Swiss customers, and that the identity of this consignee is confirmed in the waybills drawn up by the carrier.
Pro forma arvetelt, mille Umicore Šveitsi klientidele saatis, nähtub, et kauba saajast Itaalia maksukohustuslase nime on otseselt nimetatud ja et kauba saaja isik on kinnitatud vedaja koostatud veokirjadega.
The transactions concerned cannot be reclassified as intra-Community supplies between Umicore and company C for the following reasons:
Umicore’i ja üksuse C vahelisi ühendusesisese tarnega seotud tehinguid ei saa liigitada ümber järgmistel põhjustel:
at the time when the agreement was concluded, the Belgian authorities had already been informed that company C in fact referred to entities regarded as fictitious by the Italian and Spanish tax authorities,
kokkuleppe sõlmimise hetkel oli Belgia maksuametit juba teavitatud, et C on tegelikult seotud üksustega, keda Itaalia ja Hispaania maksuametid peavad varifirmadeks;
the actual existence of the Swiss companies had never been questioned by either the Belgian or the Italian tax authorities, or by Umicore,
Šveitsi äriühingute olemasolu ei ole Belgia ega Itaalia maksuametid ega Umicore kunagi kahtluse alla seadnud;
Umicore could not have known that it was not entitled to apply the exemption in Article 39 of the VAT Code (VAT exemption for exports) because the goods had not been exported.
äriühingule Umicore ei saanud jääda märkamatuks, et tal puudub õigus kohaldada käibemaksuseadustiku artiklis 39 sätestatud maksuvabastust (käibemaksuvabastus ekspordi korral), sest kaupa ei eksporditud.
Consequently, the transactions in question were not eligible for a VAT exemption on the basis of Article 39 of the VAT Code (because the goods had not been exported) or for a VAT exemption under Article 39 bis of the VAT Code.
Sellest järeldub, et asjaomaste tehingute suhtes ei saanud kohaldada käibemaksuvabastust käibemaksuseadustiku artikli 39 alusel (sest eksporti ei toimunud) ega käibemaksuseadustiku artikli 39a alusel.
They must, in this case, be looked upon as deliveries of goods without transport which are not eligible for a VAT exemption.
Neid tehinguid oleks tulnud kõnealusel juhul pidada ilma veota kaubatarneks, mille suhtes ei saa kohaldada käibemaksuvabastust.
Therefore, in accordance with Articles 2 and 15(2) and (7) of the VAT Code, Umicore owed VAT amounting to BEF 312608393 (EUR 7749359).
Seega oli Umicore käibemaksuseadustiku artikli 15 lõigete 2 ja 7 ning artikli 2 alusel kohustatud tasuma 312608393 Belgia frangi (7749359 euro) suuruse käibemaksusumma.
Moreover, a 10 % fine, amounting to BEF 31260839, was also chargeable on this amount under Article 70(1) of the VAT Code and Article 1(1) of Royal Decree No 41.
Lisaks tuli sellelt summalt arvestada vastavalt käibemaksuseadustiku artikli 70 lõikele 1 ja dekreedi nr 41 artikli 1 lõikele 1 trahvi suuruses 10 %, mis on 31260839 Belgia franki.
There is nothing in the file to lead the Commission to consider that this 10 % rate would pose a problem in terms of the principle of proportionality [57].
Komisjonil ei ole alust arvata, et 10 protsendine trahvimäär kujutaks endast proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast [57] probleemi.
In line with the tax rules applicable, the additional VAT owed by the taxable person and not invoiced to the customer must be regarded as a deductible expense when determining the taxable base for corporate tax.
Vastavalt kohaldatavatele maksueeskirjadele tuleb maksukohustuslase poolt tasumisele kuuluvat täiendavat käibemaksusummat, mille kohta ei ole kliendile arvet esitatud, pidada mahaarvamisele kuuluvaks kuluks ettevõtte tulumaksubaasi kindlaksmääramisel.
The amount of the administrative fine can also be deducted from corporate tax.
Ettevõtte tulumaksust tuleb maha arvata ka haldustrahv.
Deliveries of goods to customers established in Italy and Spain
Kaubatarned Itaalias ja Hispaanias asutatud klientidele
Between October and December 1996, the sequence of disputed transactions with these customers was as follows:
aasta oktoobrist detsembrini toimusid klientidega järgmised tehingud:
Transport by transport company on behalf of company C
Vedu, mille teostas veoettevõtja äriühingu C nimel
Umicore invoiced the goods to companies ‘B’ established in Italy and Spain and registered for VAT there.
Umicore esitas kaubaarved Itaalias või Hispaanias asutatud äriühingutele B, kus nad olid end registreerinud käibemaksukohustuslasena.
The invoices concerned sales of pure silver ex works and were drawn up on the basis of the exemption in either Article 39 (exports) or Article 39 bis (intra-Community supplies) of the VAT Code.
Kõnealused arved olid seotud puhta hõbeda tarnega põhimõttel „hange tehasest” ja koostatud käibemaksuseadustiku artiklis 39 (eksport) sätestatud maksuvabastusega või käibemaksuseadustiku artiklis 39a (ühendusesisene tarne) sätestatud maksuvabastusega.
In most cases, the invoices were paid by Swiss company C [58], which also seemed to be the company which actually commissioned the transport [59].
Enamikel juhtudel maksis arved Šveitsi äriühing C, [58] kes osutus ka veo tegelikuks tellijaks [59].
Lastly, the information sent by the Italian and Spanish tax authorities to the Belgian authorities prior to the conclusion of the settlement agreement would seem to indicate that companies B were fictitious.
Itaalia ja Hispaania maksuameti edastatud teave Belgia maksuametile enne lepingu sõlmimist pigem tõendab, et äriühingud B olid varifirmad.
In their adjustment notice of 30 November 1998, the Belgian tax authorities considered that the owners indicated on the invoices were incorrect and that the real owners of the goods were Swiss companies C. The Belgian authorities stated in their adjustment notice that, where goods were not exported outside the territory of the EU, the exemption provided for in Article 39 of the VAT Code did not apply and the sales in question had to be reclassified as deliveries of goods subject to Belgian VAT under Article 15(2) and (7), and Article 2 of the VAT Code.
Belgia maksuamet oli oma 30. novembri 1998. aasta käibemaksu tasumise nõudes seisukohal, et ostjate andmed müügiarvetel olid valed ja et Šveitsi äriühingud C olid kauba tegelikud ostjad. Kuna väljapoole Euroopa Liitu eksportimist ei toimunud, täpsustas Belgia maksuamet oma maksunõudes, et käibemaksuseadustiku artiklis 39 sätestatud maksuvabastus ei olnud kohaldatav ja et kõnealune müük tuli ümber liigitada Belgia käibemaksuga maksustatavaks kaubatarneks käibemaksuseadustiku artikli 15 lõigete 2 ja 7 ning artikli 2 alusel.
The authorities thus considered that Umicore was liable for VAT amounting to BEF 63216555 [60] (EUR 1567097,46) and for a fine of 10 % of this amount.
Seega järeldas maksuamet, et Umicore peab maksma käibemaksu 63216555 [60] Belgia franki (1567097,46 eurot) ja sellelt summalt arvestatud trahvi 10 %.
In the context of an exchange of correspondence with the Special Tax Inspectorate, Umicore stated that the Swiss companies had been mandated by companies B to organise the transport of the goods and were in addition acting as the financial agent for these companies.
Kirjavahetuses ISI-ga märkis Umicore, et äriühingud „B” volitasid Šveitsi äriühinguid korraldama kaubavedu ja tegutsema samade äriühingute finantsesindajana.
It must be pointed out here that there is no evidence in the file to suggest that the Swiss companies had acted as transport agents for the Italian and Spanish companies.
Tuleb märkida, et puuduvad dokumendid, mis tõendaksid, et Šveitsi äriühingud tegutsesid kauba vedamisel volitatud isikutena Itaalia ja Hispaania äriühingute nimel.
On the contrary, all the documents communicated to the Commission would seem to indicate that the goods had been transported on behalf of the Swiss companies and that they were the recipients and actual owners of these goods.
Vastupidi, kõik komisjonile edastatud dokumendid tõendavad pigem seda, et kauba vedu toimus Šveitsi äriühingute nimel ja et viimati nimetatud olid kõnealuse kauba tegelikud saajad ja omanikud.
The Commission therefore considers that the Belgian tax authorities had been quite right to reclassify the disputed transactions in their adjustment notice as deliveries of goods to the Swiss companies.
Seetõttu leiab komisjon, et Belgia maksuametil oli täielik õigus liigitada vaidlusalused tehingud oma käibemaksu tasumise nõudes ümber kaubatarneteks Šveitsi äriühingutele.