natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Consequently, the Commission takes the view that the probability that a creditor might not succeed in obtaining satisfaction of his claim under the procedures laid down by the Law of 16 July 1980 is low.
Seega leiab komisjon, et võimalus, et 16. juuli 1980. aasta seadusega sätestatud menetluse kohaldamise tagajärjel jääb võlausaldaja nõue rahuldamata, on ebatõenäoline.
However, contrary to the conclusion it drew in respect of La Poste in decision C 56/2007, the Commission observes that in this case the resources of its own that IFP would be able to mobilise are relatively high, since, as the French authorities have explained (see recital 44), available funds and investments at the end of 2007 (EUR 150,3 million) represented approximately five times the amount of borrowings and financial liabilities (EUR 25,2 million).
Seega väidab komisjon vastupidiselt sellele, mida ta järeldas äriühingu La Poste kohta riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (mida on nimetatud eespool), et kõnealusel juhul on avalik-õigusliku asutuse kasutada suhteliselt märkimisväärsed omavahendid, arvestades, et – nagu on selgitanud Prantsusmaa ametiasutused põhjenduses 44 – vaba kapital ja investeeringud (150,3 miljonit eurot) ületasid 2007. aasta lõpus ligikaudu viis korda laenude ja võlgade summa (25,2 miljonit eurot).
Consequently, the Commission recognises that in its present financial position, it seems unlikely, at least in the near future, that a shortage of own resources could lead to IFP being unable to meet its debts and give rise to the need for State intervention.
Seega tunnistab komisjon, et praeguses finantsolukorras ei ole eriti tõenäoline, et omavahendite puudumise tõttu ei suudaks avalik-õiguslik asutus IFP lähitulevikus oma kohustustega toime tulla ja vajaks riigi sekkumist.
Although it is unlikely at present, it cannot be ruled out that IFP might experience such a shortage of assets in the longer term.
Kuigi praegu ei ole avalik-õigusliku asutuse IFP vara puudujäägi olukord võimalik, ei pruugi see aga pikaajalisemas plaanis nii olla.
In such circumstances, the fact that resources cannot be mobilised by selling assets means that use has to be made of other guarantee mechanisms (advances, efforts to establish a liability on the part of the State, etc.).
Sellises olukorras tooks võimatus saada vahendeid varade võõrandamise teel kaasa muude tagatismehhanismide (ettemaksed, riigi vastutuse rakendamine jne) kasutamise.
Furthermore, in the event of a default on the part of IFP, the fact that the legislature has laid down rules protecting the assets might then be invoked in any dispute in which it was alleged that there was a strict liability resting on the State [89].
Pealegi, kui seadusandja näeb ette vara kaitsmise korra, võib see toetada vaidlusi riigi mittesüülise vastutuse üle avalik-õigusliku asutuse IFP võimaliku makseviivituse korral [89].
On this point, the Commission takes note of the argument put forward by the French authorities [90] according to which even if the State considers an asset belonging to a publicly owned establishment to be ‘indispensable’ for the provision of a public service, and therefore objects to its sale, it is not bound to compensate via a guarantee mechanism.
Selles osas võtab komisjon teadmiseks Prantsusmaa ametiasutuste väite [90], mille kohaselt juhul, kui riik otsustaks, et avalik-õiguslikule asutusel kuuluv vara on avaliku teenuse osutamiseks vajalik ning on selle võõrandamise vastu, ei pea ta siiski vastutama tagatismehhanismide kaudu makstava hüvitise eest.
The Commission notes, however, that the French authorities have acknowledged that in applying the procedure laid down in the Law of 16 July 1980 the representative of the State is bound by the requirement of continuity of public service (although they deny that IFP can benefit as a result) [91].
Ta märgib siiski, et Prantsusmaa ametiasutused on tunnistanud (isegi kui nad vaidlevad vastu sellele, et avalik-õiguslik asutus IFP võiks sellest kasu saada), et riigi esindaja peab 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse täitmisel järgima avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõuet [91].
The Commission therefore considers that such a choice by the public authorities to prevent sales of assets in order to maintain a public service means that the State might incur strict liability for a breach of the principle of equality before public burdens.
Samuti leiab komisjon, et juhul, kui avalik võim otsustab jätta vara võõrandamata avaliku teenuse säilitamiseks, võib see kaasa tuua riigi mittesüülise vastutuse rakendamise võrdsuse põhimõtte rikkumise eest avalik-õiguslike koormiste kandmisel.
Thirdly, for the reasons already set out in recitals 185 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that, in the unlikely event that the procedure laid down by the Law of 16 July 1980 does not result in payment of creditors, the courses still open to them to render the State liable have the characteristics of a guarantee mechanism.
Kolmandaks on komisjon riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 185–226, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et sellisel ebatõenäolisel juhul, kui 1980. aasta seadusega kindlaksmääratud menetlus ei võimalda võlausaldaja nõuet rahuldada, on tal riigi vastutuse rakendamiseks kasutada jäävatel edasikaebamisvõimalustel tagatismehhanismi omadused.
Although the French authorities consider that the State has in principle no liability, whether for a fault on its part or in the absence of any such fault [92], they acknowledge that, if there is a requirement of continuity of public service that is binding on the representative of the State in the procedure laid down by the Law of 16 July 1980, a court may order that the creditor be compensated.
Kuigi Prantsusmaa ametiasutuste arvates ei saa riigi vastutust põhimõtteliselt rakendada, olgu see süüline või mitte [92], tunnistavad nad, et avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõude olemasolu korral ning juhul, kui riigi esindaja peab 1980. aasta seadusega kindlaksmääratud menetluse rakendamisel sellise nõudega arvestama, võib kohus anda korralduse maksta võlausaldajale hüvitist.
But in that event the French authorities consider that the creditor is not given any advantage, as the compensation he receives is comparable to that which he would have received under ordinary law.
Prantsusmaa ametiasutused on siiski seisukohal, et sellisel juhul ei oleks võlausaldajal mingisugust eelist, kuna tema hüvitis oleks võrreldav tavaõiguse kohaldamisel saadavaga.
The Commission draws attention, however, to certain specific features of the special scheme introduced by the Law of 1980: under the ordinary law governing compulsory winding up, creditors (and especially unsecured creditors) will not as a general rule recover the whole of their claims, and the enterprise being wound up will not usually have its debts paid by a third party.
Selles osas viitab komisjon teatavatele 1980. aasta seadusega kehtestatud eriõiguste eripärale: tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse korral ei saa võlausaldajad (eelkõige tagatiseta võlausaldajad) üldiselt tagasi kogu oma võlga ning sageli ei maksa kolmandad isikud likvideerimisele mineva äriühingu võlgu.
The French authorities also further deny that any possibility of compensation of creditors that may be opened up if the State is held liable can be considered equivalent to a guarantee.
Samuti vaidlevad Prantsusmaa ametiasutused vastu sellele, et vastutuse rakendamise teel võlausaldajate jaoks avanenud hüvitise saamise võimalusi saab samastada teatavas vormis tagatisega.
The Commission takes the view, however, that, in the procedure for the recovery of the debts of the public bodies referred to in the Law of 16 July 1980, the liability of the State, with or without fault, is indeed equivalent to a guarantee mechanism for purposes of European Union law, because it ensures creditors that if IFP should default the State will be required to meet their claims.
Komisjon leiab aga, et riigi (süülise või mittesüülise) vastutuse rakendamine 16. juuli 1980. aasta seaduses viidatud avalik-õiguslike isikute võlgade sissenõudmise menetluse rakendamisel on ELi õiguse tähenduses võrdne tagatismehhanismiga, kuna sellega tagatakse võlausaldajatele nende nõuete tagasimaksmine, kohustades riiki seda tegema avalik-õigusliku asutuse IFP makseviivituse korral.
The judgment of the European Court of Human Rights (‘ECHR’) in Société de gestion du port de Campoloro et Société fermière de Campoloro v France [93] (the Campoloro case) also points to the existence of an automatic guarantee.
Pealegi tundub Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika kohtuasjas Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro vs. Prantsusmaa [93] (edaspidi „kohtuasi Campoloro”) tunnustavat automaatse tagatise olemasolu.
Finally, as shown in recitals 181 to 184 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the French authorities’ proposal for a clarification of the Decree implementing the Law of 1980 is not sufficient to prevent an increase in resources from being achieved by an injection of public funds.
Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 181–184 esitatu näitel leiab komisjon, et Prantsusmaa ametiasutuste ettepanek 1980. seaduse rakendusmääruse selgitamiseks ei ole piisav, et välistada riigi ressurssidest kapitalisüsti tegemise võimalus.
The French authorities propose to amend the Decree implementing the Law of 1980 as follows (the amendment is shown in italic): ‘If the notice given has had no effect by the time these deadlines expire, the representative of the State or the authority responsible for supervision shall enter the expenditure in the budget of the defaulting authority or publicly owned establishment. The representative of the State or the authority responsible for supervision shall, as appropriate, release the necessary resources from the budget of the defaulting authority or establishment either by reducing the appropriations allocated to other expenditures and still available or by increasing resources’.
Prantsusmaa ametiasutused on teinud ettepaneku muuta 1980. aasta rakendusmäärust järgmiselt: „Kui märgukiri ei ole kõnealuseks tähtajaks tulemusi andnud, kirjendab riigi esindaja või järelevalveasutus asjaomase kulu raskustes oleva omavalitsuse või avalik-õigusliku asutuse eelarvesse. Vajaduse korral eraldab ta selle omavalitsuse või asutuse eelarvest vajalikud vahendid, vähendades muudeks kuludeks ettenähtud ja veel kasutamiseks vabasid vahendeid või siis tulusid suurendades.” (Muudatused on alla joonitud).
However, as the Commission pointed out in recital 67 of the opening decision, neither in its present wording nor in the amended wording proposed by the French authorities does the legislation prevent an increase in resources from being made possible by a subsidy or injection of public funds.
Komisjon märgib siiski, nagu ta seda tegi juba menetluse algatamise otsuse punktis 67, et need õigusaktid ei välista ei praeguses redaktsioonis ega ka Prantsusmaa ametiasutuste kavandatavas muudetud redaktsioonis seda, et vahendite eraldamine võiks toimuda tulude suurendamise teel, mille on eelnevalt võimalikuks teinud toetus või kapitalisüst riigi ressurssidest.
For the reasons already set out in recitals 204 to 211 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission also considers that the EHCR’s judgment in the Campoloro case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to injury.
Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (millele on viidatud eespool) põhjendustes 204–211, millele ta osutab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et Euroopa Inimõiguste Kohtu otsusest kohtuasjas Campoloro nähtub, et Prantsuse riigi vastutuse rakendamist kõnealusel juhul saab samastada kaudse tagatise andmisega avalik-õiguslike asutuste kohustuste suhtes ning et see ei ole seotud ühegi kahjutingimusega.
The Commission notes more specifically that the ECHR rejected the arguments of the French authorities which attempted to base their case [94] on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality, and accepted the contrary arguments of the applicants [95].
Komisjon märgib eelkõige, et Euroopa Inimõiguste Kohus lükkas ümber Prantsusmaa ametiasutuste argumendid [94], millele nad oma arutluskäigus püüdsid tugineda: ühest küljest see, et vastutuse tekkimise alust ei saa omistada riigile, ning teisest küljest see, et juriidilistest isikutest avalik-õiguslikel asutustel ei ole riigitagatist, mistõttu nõustub komisjon hagejate vastupidiste argumentidega [95].
The ECHR found that there had been a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights (‘the Convention’), and added that the judgments had to be implemented and that a State authority could not use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision.
Komisjon märgib, et Euroopa Inimõiguste Kohus tegi lõpuks kindlaks Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „konventsioon”) artikli 6 lõike 1 rikkumise eelkõige järgmisel põhjendusel: „Seega tuleb need otsused täide viia, kuna kohus tuletab meelde, et riigiasutus ei saa kohtuotsusega nõutavat võlga tasumata jätta vahendite puudumise ettekäändel […].”
The ECHR also found that there had been a breach of Article 1 of Protocol No 1 to the Convention, the applicants having suffered interference with their property rights on account of a huge and special burden due to the non-payment of the sums which they should have received [96].
Lisaks sedastas Euroopa Inimõiguste Kohus konventsiooni esimese protokolli artikli 1 rikkumise, kuna hagejad kandsid kahju omandiõiguse rikkumise tõttu, mis tulenes erilisest ja äärmuslikust kahjust seoses neile tasumisele kuuluvate summade maksmata jätmisega [96].
In the light of the above, the ECHR charged the whole of the debtor communes’ debt to the State [97].
Eelnevat arvesse võttes tegi Euroopa Inimõiguste Kohus riigile ülesandeks kõikide võlgnikust kommuuni võlgade maksmise [97].
The Commission considers that this judgment has three important implications:
Komisjon leiab, et sellest kohtuotsusest tuleneb kolm olulist punkti:
Subject to the applicants obtaining a court judgment recognising their claim, the liability of the State functions as an implied guarantee [98], in so far as the French State is required to pay the whole of the debt of the public body [99] and no distinction is made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State (the ECHR did not at any time seek to identify an act or omission imputable to the State, and looked no further than the debtor’s insolvent status).
tingimusel, et hagejate võlanõuet tunnustatakse kohtuotsusega, saab riigi vastutust käsitleda kaudse tagatisena [98], kuivõrd ühest küljest on Prantsuse riik kohustatud tasuma kogu avalik-õigusliku isiku võla [99] ning teisest küljest ei ole mingil viisil eristatud võlgnikust kohaliku omavalitsuse maksejõuetusest ja riigile omistatavatest võimalikest vigadest tuleneda võivad summad (Euroopa Inimõiguste Kohus ei püüa mingil moel vastutuse tekkimise alust riigile omistada ning piirdub ainult võlgniku maksejõuetusega);
This liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
vastutus hõlmab nende avalik-õiguslike asutuste võlgasid, kes siiski on juriidilised isikud.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable, but this argument was rejected by the ECHR.
Juriidilise isiku ja isikliku vara olemasolule viitas sõnaselgelt Prantsuse valitsus, vaidlustades Prantsuse riigi vastutuse rakendamist, kuid Euroopa Inimõiguste Kohus lükkas selle väite tagasi;
The scope of the State guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
riigitagatise rakendusala laieneb riigist sõltuvatele avalik-õiguslikele asutustele.
The guarantee is therefore intrinsically connected with the debtor’s public-law legal form.
Seega on tagatis tihedalt seotud võlgniku avalik-õigusliku staatusega.
Moreover, the Commission notes that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established line of case-law, notably in the judgments in the cases Artico v Italy [100] and Bourdov v Russia [101].
Pealegi märgib komisjon, et eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus kohtuasjas Campoloro ei ole eraldiseisev ning järgib väga levinud kohtupraktikat, eriti otsuseid kohtuasjades Artico vs. Itaalia [100] ja Bourdov vs. Venemaa [101].
For the reasons already set out in recitals 212 to 220 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission considers that the observations made by the French authorities are not of a nature to invalidate this reasoning.
Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 212–220, millele ta viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et Prantsusmaa ametiasutuste esitatud märkused ei lükka seda tõendust ümber.
As it argued in the postal case, in recital 222 of decision C 56/2007, and in the opening decision, the Commission concludes that, as French law currently stands, a creditor of IFP who has not obtained the payment of his claim by recourse to the procedures introduced by the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law, where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Eelnevat silmas pidades järeldab komisjon, võttes eeskujuks riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 222 tehtud järelduse postiteenuse juhtumi kohta ning menetluse algatamise otsuses tehtud järelduse, et praegu kehtiva Prantsuse õiguse kohaselt on avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajal, kelle nõuet ei ole rahuldatud 16. juuli 1980. aasta seaduses sätestatud menetluste teel, õigus saada kogu rahuldamata võlanõudele vastav summa viimse abinõuna riigi vastutuse rakendamise abil, mis on vastupidine tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse raames toimuvale, mille puhul võlausaldaja nõuete rahuldamine on piiratud kättesaadava vara väärtusega.
In consequence of the above, the Commission considers that the State’s liability is treated as a guarantee, it is not the subject of any limitation by French legislation, and is intrinsically linked to the public-law legal form possessed by the debtor body.
Eelnevat arvesse võttes leiab komisjon, et riigi vastutus on käsitatav tagatisena, Prantsuse õiguses ei ole seda ühegi õigusaktiga piiratud ning see on oma põhiolemuselt seotud võlgnikust asutuse avalik-õigusliku staatusega.
Furthermore, for the reasons already set out in recitals 223 to 226 of decision C 56/2007, to which it refers mutatis mutandis, the Commission takes note of the French proposal to include a clause in all IFP contracts involving claims so as to limit any risk of triggering the State’s strict liability based on IFP’s insolvency alone.
Pealegi võtab komisjon riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 223–226, millele komisjon osutab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel teadmiseks Prantsusmaa ametiasutuste ettepaneku kirjutada kõikidesse avalik-õigusliku asutuse IFP laenulepingutesse klausel, mille kohaselt võiks riigi mittesüülist vastutust rakendada üksnes avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse korral.
It considers that such a legal framework would remain fragile and that there are doubts about its durability, because the plea of accepted risk is a rule established by case-law, which could always evolve.
Ta leiab siiski, et selline õigusraamistik on nõrk ja selle püsivus kahtlane, kuivõrd vastuvõetava riski erand on kohtupraktikaga kehtestatud reegel, mis võib veel muutuda.
The Commission considers, however, that such a proposal is inherently inadequate as it does not cover all eventualities: it would not mean that the State guarantee could never come into play for any type of liability (in particular non-contractual liability and criminal liability).
Seega hindab komisjon, et selline ettepanek ei ole iseenesest piisav, kuna see ei hõlma kõiki võimalusi: see ei võimalda välistada riigitagatise käsitamist igat liiki vastutusena (eelkõige lepinguvälise vastutuse ja kriminaalvastutusena).
Moreover, it is impossible to make it contractually clear to its debtors that the State will not be liable for IFP’s debts, as IFP may find itself indebted towards a third party through a variety of judicial mechanisms, in particular if it were to absorb another entity holding claims by initially unidentifiable third parties [102].
Pealegi ei ole võimalik võlgnike jaoks lepinguga ette näha, et riik ei ole vastutav avalik-õigusliku asutuse IFP võlgade eest, kuivõrd avalik-õiguslikust asutusest IFP võib näiteks saada kolmanda isiku võlgnik eri õiguslike mehhanismide, nimelt teise üksuse ülevõtmise kaudu [102], mistõttu ei oleks kolmandate isikute nõudeid algusest peale võimalik kindlaks teha.
Ultimately, as regards the individual claims held by third parties, the Commission considers that only a text of general scope applicable in any situation and to any type of third party, indicating that the State is not the guarantor of IFP, would be enough to eliminate the unlimited guarantee.
Komisjon on kolmandate isikute üksikute võlanõuete osas seisukohal, et piiramatu tagatise „tühistamine” oleks võimalik ainult üldise ulatusega ning igas olukorras kõikide kolmandate isikute suhtes kohaldatava õigusaktiga, milles sätestatakse, et riik ei anna avalik-õiguslikule asutusele IFP tagatist.
In addition, even if the French proposals were to make it quite impossible for a creditor of IFP to hold the State liable for paying its claim (something which in the Commission’s view has not been shown), such proposals would not enable it to be clearly established what would happen in the event of IFP becoming insolvent [103].
Isegi eeldusel, et Prantsusmaa ametiasutuste ettepanekud välistavad avalik-õigusliku võlausaldaja jaoks igasuguse võimaluse rakendada oma võlanõude rahuldamiseks riigi vastutust (eeldus, mis komisjoni arvates ei ole tõendatud), ei võimalda need ettepanekud sõnaselgelt sätestada, mis juhtuks avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse [103] korral.
Fourthly, even if he were to fail obtain satisfaction, the creditor of a publicly owned establishment could invoke legal effects arising from a legitimate mistake he made at the time the claim arose, when he believed that the claim would always be honoured.
Neljandaks, isegi kui avalik-õigusliku võlausaldaja nõuet ei rahuldata, võib tema õiguspärasel eksimusel võlanõude koostamisel olla õigusmõju, millest tulenevalt asjaomane nõue ikkagi rahuldatakse.