natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Supposing that an IFP subsidiary, a public limited company, was in default (in other words that it was no longer able to meet current liabilities out of its available assets), and that a reorganisation seemed manifestly impossible [114], the procedure under ordinary law [115] would lead to it being wound up compulsorily.
Eeldusel et üks kontserni IFP tütarettevõtja (aktsiaselts) on maksejõuetu (teisisõnu ei suuda ta enam oma likviidsete varadega täita oma jooksvaid kohustusi) ning saneerimine on ilmselgelt võimatu, [114] toob tavaõigus [115] kaasa selle likvideerimismenetluse.
The commencement of such proceedings [116] would be requested, where appropriate, by a debtor within forty-five days at the latest following the cessation of payments (unless the debtor had already requested the commencement of conciliation proceedings).
Võlgnik taotleb vajaduse korral menetluse algatamist [116] hiljemalt 45 päeva jooksul pärast maksete peatamist (v.a juhul, kui ta on juba taotlenud lepitusmenetluse algatamist).
The purpose of such a compulsory winding up procedure would be to end the business activity of the undertaking or to sell its assets through a general or separate sale of its interests and property [117].
Selline likvideerimismenetlus on ette nähtud ettevõtja tegevuse lõpetamiseks või tema vara realiseerimiseks tema õiguste ja vara üldise või eraldi võõrandamise kaudu [117].
In the order commencing the winding up proceedings [118], the court appoints a supervisory judge (juge-commissaire) and, as liquidator, a court-registered administrator (mandataire judiciaire) or another person chosen for competence in this field.
Kohus määrab likvideerimismenetluse algatamise otsuses pankrotikohtuniku [118] ning nimetab likvideerijana ametisse halduri või isiku, kes valitakse tema pädevuse tõttu vastavas valdkonnas.
Within a month of his appointment, the liquidator draws up a report on the situation of the undertaking and then carries out the liquidation operations and the verification [119] of claims [120].
Likvideerija koostab kuu aja jooksul alates tema ametisse nimetamisest aruande ettevõtja olukorra kohta ning asub seejärel täitma likvideerimistoiminguid ning kontrollima [119] võlanõudeid [120].
The proceeds of the liquidation are shared among the creditors according to their ranking (preferential and mortgage creditors, creditors secured by a special security over movable property, unsecured creditors, i.e. without preference, pro rata to their claims).
Likvideerimisvara jaotatakse seejärel võlausaldajate vahel sõltuvalt nende järgust (kõrgema nõudeõiguse järguga võlausaldajad ja hüpoteeklaenud, võlausaldajad, kellel on tagatis konkreetse vallasvara kujul, tagamata võlanõuded, st allutatud laenud, proportsionaalselt nende nõuetega).
Where there are no longer any current liabilities and the liquidator has sufficient sums at his disposal to satisfy the creditors, or where continuing the winding up has become impossible due to lack of assets, the court closes the winding up [121].
Kui jooksvaid kohustusi enam ei ole ja kui likvideerijal on piisavad summad võlausaldajate nõuete rahuldamiseks või kui likvideerimistoiminguid ei ole võimalik vara puudujäägi tõttu jätkata, kuulutab kohus likvideerimismenetluse lõppenuks [121].
After closure of the proceedings, similar proceedings cannot be resumed against the debtor.
Pärast menetluse lõpetamist kehtib võlgniku suhtes põhimõte, et tema kohta tehtud otsust ei saa enam edasi kaevata.
In other words, a judgment terminating the winding-up proceedings owing to lack of assets prevents the creditors from bringing further proceedings against the debtor unless the claim results from a criminal conviction or rights attached to the person of the creditor [122].
Teisisõnu ei jäta likvideerimismenetluse lõpetamise otsus vara puudujäägi tõttu võlausaldajatele võimalust esitada võlgniku kohta edasikaebust, välja arvatud [122] juhul, kui võlanõue toob kaasa süüdimõistva kohtuotsuse või võlausaldaja isikuga seotud õigused.
No guarantee mechanism for IFP’s private-law subsidiaries
Avalik-õigusliku asutuse IFP eraõiguslike tütarettevõtjate puhul puudub tagatismehhanism
As the Commission expert explained in the postal case, in some commercial forms of enterprise, and in particular public limited companies (SAs) or private limited companies (SARLs), the members are not normally speaking obliged to pay the debts of the organisation in which they take part to an amount beyond their initial contribution.
Nagu selgitas komisjoni ekspert postiteenuse juhtumis, ei pea teatavates äriühingutes, nimelt aktsiaseltsides ja piiratud vastutusega äriühingutes, osanikud tagasi maksma selle struktuuriüksuse võlgu, milles neil on osalus, oma esialgsest panusest suuremas ulatuses.
IFP’s subsidiaries are public limited companies and fall squarely into this category.
Avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjad kuuluvad aktsiaseltsidena just sellesse kategooriasse.
Therefore, in the IFP group, as in any other group of companies, in the event of default by a subsidiary with limited liability (in this case a public limited company), the liability of the parent (as for any other ordinary shareholder) is confined to the loss of its contributions, always assuming there are no suretyships, endorsements, guarantees, letters of intent or letters of comfort [123] explicitly committing it.
Nagu kõikides teistes äriühingute kontsernides, piirdub ka kontsernis IFP piiratud riskiga äriühingu vormis (käesoleval juhul aktsiaseltsina) loodud tütarettevõtja makseviivituse korral kautsjonite, tagatiste, eellepingute või esmahinnangute [123] puudumisel emaettevõtja vastutus sõnaselgelt nende panuste kaotusega (nagu kõikide teiste tavaaktsionäride puhul).
In view of the fact that IFP and its subsidiaries belong to the same economic group for purposes of competition law, it has to be considered whether or not, in the event of default on the part of one of these private-law subsidiaries, the relationship of economic dependency of the subsidiaries on their parent may in French company law automatically trigger the liability of the publicly owned establishment IFP, and consequently mobilise public resources, since the State is responsible for the bulk of IFP’s financing and has implicitly guaranteed it as a publicly owned establishment.
Võttes arvesse, et konkurentsiõiguse kohaselt kuuluvad avalik-õiguslik asutus IFP ja selle tütarettevõtjad samasse majanduslikku kontserni, tuleks kontrollida, kas Prantsuse äriühinguõiguse kohaselt võib majandusliku sõltuvuse seos tütarettevõtjate ja emaettevõtja vahel eraõiguslike tütarettevõtjate makseviivituse korral automaatselt kaasa tuua avalik-õigusliku asutuse IFP vastutuse rakendamise ning seega riigi ressursside kasutamise, mis tähendab, et riik tagab peamise osa tema rahastamisest ja annab avalik-õiguslikule asutusele kaudse piiramatu tagatise.
At the end of the present detailed examination, the Commission concludes that in French civil and commercial law, in the event of default by one of the subsidiaries, (i) its controlling shareholder will not in principle be liable, except where the controlling shareholder can be shown to have committed a fault in the management of its subsidiary.
Käesoleva põhjaliku uurimise alusel on komisjonil võimalik järeldada, et Prantsuse tsiviil- ja äriõiguses ei rakendata põhimõtteliselt tütarettevõtjate makseviivituse korral kontrolliva aktsionäri vastutust, välja arvatud selleks, et tõendada kontrolliva aktsionäri eksimust tütarettevõtja juhtimises (i).
The plans to reform the Civil Code, recently contemplated then abandoned, which aimed precisely to extend the principle of vicarious liability to the relationship between parent and subsidiaries of a group, confirm a contrario (ii) that such a principle does not exist at present in French law.
Tsiviilkoodeksi reformimiseks hiljuti kavandatud ja seejärel kõrvale jäetud eelnõudes, mille eesmärk oli just laiendada teise isiku tegude eest vastutamise põhimõtet ühe kontserni emaettevõtja ja tütarettevõtjate suhetele, kinnitatakse vastupidi, et sellist põhimõtet Prantsuse õiguses praegu ei ole (ii).
No general vicarious liability of a shareholder for its subsidiary
Aktsionär ei vastuta üldiselt oma tütarettevõtja eest
According to legal theory [124], the organisation of a group never by itself gives rise to a chain of liability.
Vastavalt õiguskirjandusele [124] ei ole kontserni korralduse puhul iseenesest kunagi tütarettevõtja vastutus subsidiaarne emaettevõtja vastutuse suhtes.
French law keeps to the principle of personal liability set out in Article 1382 of the Civil Code [125].
Prantsuse õiguses kehtib individuaalse vastutuse põhimõte, mis on sõnastatud tsiviilkoodeksi artiklis 1382 [125].
Only an unlawful act which can be imputed to the conduct of the parent could open access to its assets.
Üksnes emaettevõtja käitumisele omistatav õigusvastane tegu avaks juurdepääsu tema varale.
As a preliminary point, the parent of the IFP group is a legal person governed by public law, namely the publicly owned establishment IFP, which raises an additional difficulty: the question has first to be asked which court, an administrative court or an ordinary civil or criminal court, would have jurisdiction under the French system to establish whether when a legal person governed by private law is to be wound up compulsorily, and is controlled by a legal person governed by public law, there is any liability that rests on the controlling entity.
Kuivõrd käesoleval juhul on kontserni IFP emaettevõtja avalik-õiguslik juriidiline isik (avalik-õiguslik asutus IFP), muudab see kõnealuse küsimuse veelgi keerulisemaks: eelnevalt tuleks tegelikult kindlaks teha pädev kohtuorgan (haldusorgan või kohus), kes on Prantsuse õigussüsteemis asjaomasel juhul pädev, et püüda välja selgitada sellise avalik-õigusliku juriidilise isiku võimalik vastutus, kes kontrollib eraõiguslikku juriidilist isikut, kelle suhtes on algatatud likvideerimismenetlus.
As regards proceedings for liability because of insufficient assets [126], the Court of Conflicts of Jurisdiction (Tribunal des conflits) for long considered that the ordinary courts had jurisdiction where the legal person governed by public law was manager de jure [127], and that the administrative courts had jurisdiction where the legal person governed by public law was manager de facto [128].
Komisjon märgib, et kahju hüvitamise hagide osas vara puudumisel [126] on pädevuskonfliktide kohus olnud pikka aega seisukohal, et pädevaks asutuseks on kohus, kui avalik-õiguslik isik on juht de jure [127] ja haldusorgan, kui avalik-õiguslik asutus on juht de facto [128].
However, it seems that the jurisdiction of the administrative and the ordinary courts is now distinguished by reference to the nature of the service provided: whether it is an administrative public service, or an industrial or commercial activity.
Seetõttu tundub, et kõnealuses valdkonnas peaks pädevuse jaotumine haldusorgani ja kohtu vahel tuginema edaspidi osutatud teenuste laadile: avaliku halduse teenus või tööstuslik või äriline tegevus.
Where an administrative public service is involved, the old rule, based on de jure or de facto management, seems to have been abandoned by the Court of Conflicts of Jurisdiction [129] in its Département de la Dordogne decision [130], where the Court decided that the administrative courts had jurisdiction because the service involved was an administrative public service, regardless of whether the legal person governed by public law was the de jure or de facto manager of the person governed by private law that actually performed the public service task.
Avaliku halduse teenuse puhul tundub, et pädevuskonfliktide kohus [129] on pärast oma otsust kohtuasjas Département de la Dordogne [130] kõrvale lükanud varasema kohtupraktika, mis tugines de jure ja de facto juhtimisele: kõrgeima astme kohus on määranud halduskohtuniku pädevusse juhtumi, kui tegemist on avaliku halduse teenusega ja kui avalik-õiguslik isik on avalikku teenust osutava eraõigusliku isiku juht de jure või de facto.
The Court recalled that in line with its judgment in Blanco [131]‘the liability which may lie with the State or with other legal persons governed by public law by reason of damage attributed to their administrative public services is governed by public law’ (emphasis added), and that the situation was otherwise only where the law expressly so provided; the Court went on to find that in Law of 25 January 1985 on compulsory administration and winding-up procedures, (now codified in Articles L. 624-3 et seq. of the Commercial Code) the legislature had not, ‘by way of exception to the principles governing the liability of public-law persons, intended to confer jurisdiction on the ordinary courts for determining the civil liability of the State or other legal persons governed by public law in the performance of a duty to provide an administrative public service’ (emphasis added).
Olles tuletanud meelde kooskõlas kohtuotsusega Blanco [131], et „sellise vastutuse puhul, mida võib seostada riigiga või teiste avalikust-õiguslikele füüsiliste isikutega tulenevalt kahjust, mis on tekkinud seoses avaliku halduse teenuste osutamisega, kohaldatakse avalikust õigusest tulenevat korda” (esiletõst lisatud) ning et teistsugune on olukord üksnes siis, kui see on seadusega sõnaselgelt ette nähtud, otsustas pädevuskonfliktide kohus, et 25. jaanuari 1985. aasta seadusest (äriühingute saneerimise ja likvideerimise kohta, nüüd äriseadustiku artikkel L.624-3) ei tulene, „et seadusandja kavatses erandina avalik-õiguslike isikute vastutust reguleerivatest põhimõtetest panna kohtute pädevusse riigi või teiste avalik-õiguslike juriidiliste isikute tsiviilvastutuse rakendamise seoses avalike haldusteenuse osutamisega.” (Esiletõst lisatud).
Conversely, where an industrial or commercial activity is concerned, jurisdiction to determine the civil liability of a legal person governed by public law controlling a private person in liquidation clearly rests with the ordinary courts.
Kui aga tegemist on tööstus- või kaubandustegevusega, kuulub sellist eraõiguslikku asutust kontrolliva avalik-õigusliku juriidilise isiku, kelle suhtes on algatatud likvideerimismenetlus, tsiviilvastutuse kindlakstegemine selgelt kohtu pädevusse.
In its judgment in Société d’Économie Mixte Olympique d’Alès en Cévennes [132], the Court of Conflicts of Jurisdiction held in particular that ‘although jurisdiction to determine the civil liability of the State or of other legal persons governed by public law in respect of the performance of a duty to provide an administrative public service rests with the administrative courts, such proceedings come under the jurisdiction of the ordinary courts where it is shown that the State or the legal person governed by public law is liable in respect of an industrial or commercial activity; there is no necessity to determine whether the public authority acted as manager de jure or de facto’ (emphasis added).
Otsuses kohtuasjas Société d'Économie Mixte Olympique d'Alès en Cévennes [132] leidis pädevuskonfliktide kohus nimelt, et „kui riigi või teiste avalik-õiguslike juriidiliste isikute tsiviilvastutuse rakendamine seoses haldusteenuse osutamisega kuulub haldusorgani pädevusse, siis kuulub selline meede kohtu pädevusse juhul, kui riigi või avalik-õigusliku juriidilise isiku vastutust rakendatakse seoses tööstus- või kaubandustegevusega, ilma et eristataks, kas asjaomane kohalik omavalitsus tegutses juhina de facto või de jure.” (Esiletõst lisatud).
In the case before it the Court of Conflicts of Jurisdiction ruled that the activities conducted by a public limited company with a board of directors and supervisory board (SEM Olympique d’Alès en Cévennes) were not of an administrative public service nature, on the basis of two considerations: the company’s object [133] and its financing [134].
Kõnealuses juhtumis sellisele järeldusele jõudmiseks välistas pädevuskonfliktide kohus juhatuse ja järelevalvenõukoguga aktsiaseltsi (SEM Olympique d'Alès en Cévennes) tegevuse avaliku haldusteenuse olemuse kahel kaalutlusel: ühest küljest selle eesmärgi [133] ja teisest küljest rahastamisviisi [134] tõttu.
As regards more specifically the public limited companies Axens, Beicip-Franlab and Prosernat, which are subsidiaries governed by private law controlled by the publicly owned establishment IFP, it emerges from the information contained in the file, especially that recalled in recital 159, that their object is economic and not administrative [135].
Aktsiaseltside Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat puhul, kes on avalik-õigusliku asutuse IFP kontrollitavad eraõiguslikud tütarettevõtjad, tuleneb toimikus esitatud ja eelkõige põhjenduses 159 meeldetuletatud andmetest, et nende eesmärk on majanduslik [135], mitte halduslik.
In addition, the bulk of the resources of these companies comes from operating proceeds generated by their economic activities and not from public funding.
Lisaks pärinevad nende ettevõtjate ressursid peamiselt nende majandustegevusest saadavast tulust, mitte aga riiklikust rahastamisest.
Finally, it should be noted that these subsidiaries of a publicly owned establishment were set up as commercial companies on the initiative of a legal person governed by private law [136] (and not of a legal person governed by public law, because IFP was converted into an EPIC only on 7 July 2006).
Märkida tuleks, et avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjad on äriühingutena loonud eraõiguslik juriidiline isik [136] (mitte avalik-õiguslik isik; avalik-õiguslik asutus IFP muudeti avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuseks alles 7. juulil 2006).
Therefore the industrial and commercial nature of the activities of Axens, Beicip-Franlab and Prosernat seems undeniable and, in the event of compulsory winding up by the court, jurisdiction to hear any case concerning liability against the publicly owned establishment IFP would undoubtedly lie with the ordinary courts.
Äriühingute Axens, Beicip-Franlab ja Prosernat tegevuse tööstuslik ja kaubanduslik olemus näib samuti olevat selge ning likvideerimismenetluse korral kuuluks vastutusega seotud hagi avalik-õigusliku asutuse IFP vastu kahtlemata kohtu pädevusse.
It must therefore be considered in what circumstances the controlling shareholder may be held liable in the light of the case-law of the Court of Cassation.
Sellistel asjaoludel tuleks kontrollida kontrolliva aktsionäri vastutuse rakendamise tingimusi, võttes arvesse kassatsioonikohtu kohtupraktikat.
In order to extend compulsory winding-up proceedings initiated in respect of a specific person (the subsidiary) so as to include another legal person (the parent), the conditions laid down are very strict.
Selleks et laiendada kindlaksmääratud isiku (tütarettevõtja) suhtes algatatud likvideerimismenetlust teisele juriidilise isikule (emaettevõtjale), on ette nähtud väga ranged tingimused.
Confronted by a defaulting subsidiary, the victims of its actions have to prove misconduct on the part of the parent in order to obtain redress; this may in particular take the form of (α) denial by the parent of the legal personality of its subsidiary, or (β) mismanagement of the controlled company.
Makseviivituse olukorras tütarettevõtja puhul peavad tema rikkumiste ohvrid hüvitise saamiseks tõendama emaettevõtja õigusvastast käitumist, eelkõige seda, et emaettevõtja eitab oma tütarettevõtja juriidilist isikut (α) ja et kontrollitavat äriühingut juhitakse õigusvastaselt (β).
Denial by the parent of the legal personality of the subsidiary
Emaettevõtja eitab oma tütarettevõtja juriidilist isikut
In its judgments the Court of Cassation has established that the liability of a parent company may extend to the actions of its subsidiaries in two exceptional cases: firstly, where the assets of the subsidiaries are inseparable from those of the parent (confusion du patrimoine), and secondly, where the subsidiaries are fictitious legal persons [137].
Kassatsioonikohtu kohtupraktikas on sedastatud võimalus laiendada emaettevõtja vastutust tütarettevõtjate rikkumistele kahel erakorralisel juhul [137]: esiteks, juhul kui tütarettevõtjate vara seguneb emaettevõtja omaga ( „vara segunemise” juhtum) ja teiseks, juhul kui tütarettevõtjad on fiktiivsed juriidilised isikud („fiktiivse füüsilise isiku” juhtum).
The concept of inseparable assets [138] generally applies to a situation where the accounts of the two separate legal entities are such that it is impossible to determine to which of them a specific asset or liability belongs.
Vara segunemise [138] mõiste hõlmab üldjuhul olukorda, mille puhul on kahe eraldiseisva juriidilise üksuse raamatupidamine selline, et on võimatu kindlaks teha, kellele neist missugused varad või kohustused kuuluvad.
However, to show that assets are inseparable it is not enough that there should be links, even close links, between the companies of the group.
Sellise vara segunemise tõendamiseks ei piisa kontserni äriühingute vaheliste suhete, isegi mitte lähedaste suhete olemasolust.
Likewise, the fact that partners or managers or even the registered office [139] are identical does not by itself mean that the assets are inseparable.
Samuti ei ole ainuüksi aktsionäride ja juhtide isiku ega ka asukoha [139] põhjal võimalik välja selgitada vara segunemist.
The fact that relations within the group are formally defined in agreements between the parent company and its subsidiaries usually suffices to rule out any possibility of inseparability of assets [140].
Enamikul juhtudel piisab kontsernisiseste suhete vormistamisest allkirjastatud lepingutega emaettevõtja ja selle tütarettevõtjate vahel, et vältida võimalikku vara segunemist [140].
In two recent cases, Metaleurop [141] and AOL Liberté [142], the Court of Cassation seems actually to have tightened its approach to the conditions for the extension of proceedings to include the parent company of a group.
Kahes hiljutises kohtuasjas, Metaleurop [141] ja AOL Liberté [142], näib kassatsioonikohus olevat veelgi tugevdanud menetluse laiendamise tingimuste kontrolli seoses kontserni emaettevõtjaga.
Even very intensive integration of the group companies does not necessarily entail inseparability of assets.
Kontserni äriühingute lõimumine, isegi kui see on väga motiveeritud, ei too ilmtingimata kaasa vara segunemist.
According to the legal literature, ‘Neither the liquidity and exchange agreements between the two entities, nor the exchanges of staff, nor the advances of funds by the parent company, nor the parent company’s control of the management of the subsidiary imply a general disorder in the accounts that would justify the unification of the assets’ [143].
Vastavalt õiguskirjandusele [143], „ei ole rahavoogude juhtimist ega vahetust käsitlevad kokkulepped kahe üksuse vahel, ei personalivahetus, emaettevõtja ettemaksed ega ka emaettevõtja võim tütarettevõtja juhtimise üle sellist laadi, mis põhjustaks raamatupidamise üldise korratuse, mis õigustaks vara taasühendamist.”
It therefore seems to be particularly difficult to hold a parent company liable for the actions of one of its subsidiaries on the basis of the inseparability of their assets [144], with the level of proof required by the Court of Cassation being extremely high.
Seetõttu näib olevat erakordselt raske rakendada emaettevõtja vastutust tütarettevõtja rikkumiste puhul nende vara segunemise [144] põhjendusel, sest kassatsioonikohtu nõutav põhjendus selle kinnitamiseks peab vastama väga rangetele nõuetele.
In the present case, it has to be pointed out that the Commission has already found that ‘IFP and the subsidiaries concerned are distinct legal entities and their accounts are separate’ [145].
Käesoleval juhul tuleb märkida, et komisjon on juba väitnud, et „kuna avalik-õiguslik asutus IFP ja asjaomased tütarettevõtjad on juriidiliselt eraldiseisvad üksused, on neil ka eraldi raamatupidamine” [145].