natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Secondly, the Commission’s observations on the substantial difference between the Alumix system and the new tariff scheme [61] set out to demonstrate only that the Alumix findings cannot be extrapolated to the new tariff scheme, given the different financing mechanism.
Teiseks esitati komisjoni märkused Alumixi süsteemi ja uue tariifikava erinevuste kohta [61] üksnes tõendamaks, et Alumixi järeldusi ei saa kohaldada uuele tariifikavale, võttes arvesse erinevat rahastamismehhanismi.
Thirdly, if the 2004 opening decision had intended to challenge the original Alumix scheme, it would have mentioned the legal basis under which the original tariff had been granted (the 1995 Decree) and would have provided some explanation as to why the tariff arrangement as modified by the new regulatory framework curtailed the validity of the Commission’s findings in Alumix before the date of expiry of the scheme.
Kolmandaks, kui 2004. aasta otsusega uurimismenetluse algatamise kohta oleks plaanitud seada kahtluse alla algne Alumixi kava, oleks õigusliku alusena märgitud seadus, mille alusel esialgne tariif anti (1995. aasta dekreet), ning oleks esitatud teatavad selgitused, miks uue reguleeriva raamistikuga muudetud tariifikord piiras komisjoni poolt Alumixi otsuses tehtud järelduste kehtivust enne kava kehtivusaja lõppemise kuupäeva.
However, at that date the 2004 Decree had been superseded de facto by Law No 80/2005, which took effect on 1 January 2006 (see recitals 48 and 142).
Sel kuupäeval oli 2004. aasta dekreet faktiliselt siiski asendatud seadusega nr 80/2005, mis jõustus 1. jaanuaril 2006 (vt põhjendused 48 ja 142).
Therefore, the 2004 Decree is, in substance, not relevant to the present investigation.
Seetõttu ei ole 2004. aasta dekreet käesoleva uurimismenetluse seisukohast sisuliselt asjakohane.
The 2006 proceedings (case C 36/B/06)
aasta menetlus (juhtum C/36/B/06)
The wording of the 2006 opening decision does not require any interpretation: it unambiguously calls into question the prolongation of the tariff until 2010 laid down in Law No 80/2005 [62], not the Alumix scheme as such.
aasta uurimismenetluse algatamise otsuse sõnastus ei vaja selgitamist: see seab ühemõtteliselt kahtluse alla seaduses nr 80/2005 [62] sätestatud tariifi kohaldamisaja pikendamise 2010. aastani, mitte Alumixi kava kui sellise.
Conclusions on the scope of the decision
Järeldused otsuse reguleerimisala kohta
Since, at 1 January 2006, the 2004 Decree had been superseded by Law No 80/2005, the 2004 Decree is not directly relevant to the investigation.
Kuna 2004. aasta dekreet asendati alates 1. jaanuarist 2006 seadusega nr 80/2005, ei ole 2004. aasta dekreet otseselt asjakohane käesoleva uurimise puhul.
The investigation therefore focuses on one substantive measure: the prolongation of the Alcoa tariff from 1 January 2006 to 31 December 2010 under Law No 80/2005 read in conjunction with the relevant regulatory provisions adopted by the AEEG.
Uurimismenetluses keskendutakse seetõttu ühele olulisele meetmele: Alcoa tariifi kohaldamisaja pikendamisele alates 1. jaanuarist 2006 kuni 31. detsembrini 2010 vastavat seadusele nr 80/2005 koostoimes elektrienergia- ja gaasiameti vastu võetud asjakohaste reguleerivate sätetega.
However, given that there has been only one Alcoa tariff, regardless of the legal basis relied upon to grant it, if Italy were to consider that the 2004 Decree could be relied upon for the period January 2006-June 2007, the findings of the present decision should be considered applicable to the measure introduced by the 2004 Decree [63] as well.
Võttes siiski arvesse seda, et sõltumata tariifi andmise õiguslikust alusest on kehtinud ainult üks Alcoa tariif, tuleks juhul, kui Itaalia peaks arvama, et 2006. aasta jaanuarist kuni 2007. aasta juunini kestva ajavahemiku puhul tuleks tugineda 2004. aasta dekreedile, pidada käesoleva otsuse järeldusi kohaldatavaks ka 2004. aasta dekreediga [63] kehtestatud meetme suhtes.
Existence of State aid pursuant to Article 87(1) of the EC Treaty
Riigiabi olemasolu vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 87 lõikele 1
A measure constitutes State aid within the meaning of Article 87(1) of the EC Treaty if the following conditions are all fulfilled: the measure (a) confers an economic advantage on the beneficiary; (b) is granted by the State or through State resources; (c) is selective; and (d) has an impact on intra-community trade and is liable to distort competition within the EU.
Meede kujutab endast riigiabi EÜ asutamislepingu artikli 87 lõike 1 tähenduses, kui on täidetud järgmised tingimused: abi a) annab abisaajale majandusliku eelise, b) seda antakse riigi poolt või riigi ressurssidest, c) on valikuline ning d) avaldab mõju ühendusesisesele kaubandusele ja moonutab konkurentsi ELis.
Both Italy and Alcoa claim that the tariff is not State aid.
Nii Itaalia kui ka Alcoa väidavad, et tariif ei ole riigiabi.
As a preliminary remark, the Commission notes that, under the tariff arrangement laid down in Article 11(11) of Law No 80/2005, the State intervenes to maintain an electricity price which is substantially lower than that which Alcoa could obtain (and did obtain) in actual market conditions.
Sissejuhatuseks märgib komisjon, et vastavalt seaduse nr 80/2005 artikli 11 lõikes 11 sätestatud tariifikorrale sekkub riik selleks, et säilitada elektrihind, mis on oluliselt madalam kui see, mida Alcoa suudaks tegelikes turutingimustes saada (ja sai).
If Alcoa had been able to obtain this price directly from one of the electricity suppliers in the regions concerned, there would have been no need for State intervention.
Kui Alcoa oleks suutnud sellise hinna saada otse mõnelt asjaomase maakonna elektritarnijalt, ei oleks olnud vajalik riigi sekkumine.
Neither Italy nor Alcoa contests the proposition that, in the regions concerned, actual market prices are higher than the price actually paid by Alcoa thanks to the repayments made by the Equalisation Fund.
Ei Itaalia ega ka Alcoa vaidlusta väidet, et asjaomastes maakondades on tegelikud hinnad kõrgemad kui Alcoa poolt tegelikult makstud hinnad tänu tasakaalustusfondist tehtud tagasimaksetele.
As for the method proposed by Alcoa to assess the existence of an advantage (whether the special price is lower than the price prevailing in a fully competitive market), it must first be noted that this line of reasoning has already been rejected in the Court’s judgment (paragraph 71 of the judgment).
Alcoa poolt eelise olemasolu hindamiseks (kas erihind on madalam täielikult konkurentsile avatud turu hinnast või mitte) pakutud meetodi kohta tuleb esmalt märkida, et Euroopa Kohus on sellise argumentatsiooni juba tagasi lükanud (asjaomase kohtuotsuse punkt 71).
Neither the Community courts nor the Commission take into account, in their assessment of the existence of an advantage, the conditions that would prevail in a hypothetical, better functioning market.
Ei ühenduse kohtud ega ka komisjon võta eelise olemasolu hinnates arvesse tingimusi, mis kehtiksid oletataval, paremini toimival turul.
The conditions prevailing on the actual markets concerned are consistently taken as the reference framework, as shown, for example, in the Dutch glasshouse growers case [64], in which the Commission applied the market economy operator test to assess the existence of an advantage in certain gas prices.
Tegelikel turgudel valitsevaid tingimusi võetakse pidevalt arvesse võrdlusalusena, nagu nähtub näiteks Hollandi katmikaiandusega tegelevaid ettevõtjaid käsitlevast juhtumist, [64] kus komisjon kohaldas turumajanduse tingimustes tegutseva turuosalise testi, et hinnata eelise olemasolu teatavate gaasihindade puhul.
Moreover, Alcoa’s argument implies that, where a market does not function properly, it would be justified for a Member State to set prices which simulate conditions of effective competition.
Lisaks tähendab Alcoa seisukoht seda, et juhul kui turg ei toimi nõuetekohaselt, oleks liikmesriigil õigus kehtestada hinnad, mis imiteerivad tõhusa konkurentsi tingimusi.
The reasoning is that if a fully competitive market is taken as a reference framework, the prices thus set by the State will not confer any advantage.
Seda põhjendatakse sellega, et kui võrdlusaluseks võetakse täielikult konkurentsile avatud turg, siis riigi poolt sel juhul kehtestatud hinnad ei anna mingisugust eelist.
This line of reasoning runs counter to the settled principle of Community case-law according to which ‘the fact that a Member State seeks to approximate, by unilateral measures, conditions of competition in a particular sector of the economy to those prevailing in other Member States cannot deprive the measures in question of their character as aid’ [65].
Selline mõttekäik on vastuolus ühenduse kohtute praktikas väljakujunenud põhimõttega, mille kohaselt „ei välista asjaolu, et liikmesriik proovib ühepoolsete meetmete abil ühtlustada teatud majandusharu konkurentsitingimusi teistes liikmesriikides valitsevate konkurentsitingimustega, nende meetmete kvalifitseerimist riigiabiks” [65].
The Commission considers that the above principle applies equally to situations where a Member State seeks to approximate conditions of competition to those prevailing in a fully competitive market.
Komisjon on seisukohal, et eespool esitatud põhimõte kehtib ka olukordades, mil liikmesriik püüab konkurentsitingimusi ühtlustada täielikult konkurentsile avatud turul valitsevate tingimustega.
Alcoa maintains, however, that this is the very method developed by the Commission in the Alumix case.
Alcoa jääb siiski oma väite juurde, et just sellise meetodi töötas komisjon välja Alumixi juhtumis.
The Commission recalls that the method followed in Alumix addressed a very specific situation.
Komisjon tuletab meelde, et Alumixi otsuses kasutatud meetodiga lahendati väga konkreetset olukorda.
In Alumix, the tariff was allowed by ENEL, the then fully State-owned monopoly, in an electricity market which had yet to be liberalised [66].
Alumixi juhtumis võimaldas tariifi sellel veel liberaliseerimata elektriturul tol ajal täielikult riigiomandis olev äriühing ENEL [66].
In that situation, the Commission had to ascertain whether ENEL was selling at an artificially low price or behaving like a rational market economy operator.
Komisjon pidi selles olukorras kindlaks tegema, kas ENEL müüs elektrienergiat kunstlikult madala hinnaga või käitus mõistliku turuosalisena.
Given the monopoly over electricity generation and supply held by ENEL, there was no competitive market price to which the Commission could refer to assess the existence of an advantage.
Võttes arvesse, et ENELile kuulus elektri tootmise ja tarnimise monopol, ei eksisteerinud konkurentsivõimelist turuhinda, millele komisjon oleks võinud viidata eelise olemasolu hindamisel.
Therefore, the Commission devised a method to identify the lowest theoretical market price at which a rational supplier would be prepared to sell to its ‘best customer’ (largest consumer with flat consumption profiles) in the specific circumstances of market in Sardinia and Veneto: a rational supplier would seek to cover at least its marginal production costs, plus a fraction of its fixed costs.
Seetõttu töötas komisjon välja meetodi, et teha kindlaks madalaim teoreetiline turuhind, millega mõistlik tarnija oleks valmis müüma elektrienergiat oma „parimale kliendile” (kindla tarbimisprofiiliga suurim tarbija) konkreetsetes Sardiinia ja Veneto turu tingimustes: mõistlik tarnija püüaks katta vähemalt tootmise piirkulud ja teatava osa püsikuludest.
However, this method cannot be applied across-the-board and out of its original context, in a situation where prices are no longer set by a State-owned monopoly but are freely negotiated on the market, and the Alcoa price can no longer be construed as an ordinary business transaction, but is clearly a subsidised tariff.
Sellist meetodit ei saa siiski kohaldada üldiselt ning väljaspool algupärast konteksti, nimelt olukorras, kus hindu ei kehtesta enam riigiomandis olev monopol, vaid need on turul vabalt kaubeldavad, ning Alcoa hinda ei saa enam tõlgendada kui tavalist äritehingut, vaid see on selgelt subsideeritud tariif.
Following the developments described above in recitals 39 to 43, the scheme no longer constitutes a tariff in the strict sense, as it is no longer a price charged by Alcoa’s supplier ENEL, or a net price financed by ENEL, but a ‘final price’ resulting from the repayment from the Equalisation Fund and the price paid to Alcoa’s supplier.
Eespool põhjendustes 39–43 kirjeldatud muutuste põhjal ei kujuta kava endast enam tariifi selle kitsas tähenduses, kuna see ei ole enam Alcoalt tema tarnija ENELi poolt küsitav hind ega ENELi rahastatud netohind, vaid „lõpphind”, mis tulenes tasakaalustusfondist tehtud maksest ja Alcoa tarnijale makstud hinnast.
Therefore, the analysis developed in the Alumix decision, which examined ENEL’s behaviour, is manifestly devoid of any relevance whatsoever, as was borne out by the Court’s judgment, particularly in paragraph 132 thereof.
Seega on Alumixi otsuses esitatud analüüs, milles uuriti ENELi käitumist, täielikult asjakohatu, nagu kinnitati asjaomases Euroopa Kohtu otsuses, eelkõige selle punktis 132.
Since the Alumix criteria are irrelevant for the purpose of establishing whether the current tariff arrangement confers an advantage on Alcoa, the calculations provided by Italy and Alcoa which purport to demonstrate that the price still fulfils the Alumix criteria, in that it covers ENEL’s marginal production costs are equally irrelevant.
Kuna Alumixi otsuse kriteeriumid on asjakohatud selle kindlakstegemisel, kas praeguse tariifikorraga antakse Alcoale eelis, siis on samamoodi asjakohatud ka Itaalia ja Alcoa esitatud arvutused, millega tahetakse tõendada, et hind vastab jätkuvalt Alumixi otsuse kriteeriumidele selles mõttes, et see katab ENELi tootmise piirkulud.
In any event, the Commission considers that the calculations provided by Italy and Alcoa do not accurately reflect the price that Alcoa would ‘normally’ pay on a perfectly competitive market, even assuming — which is denied — that the generator’s marginal production cost could be taken as an appropriate benchmark.
Komisjon on igal juhul seisukohal, et Itaalia ja Alcoa esitatud arvutused ei kajasta täpselt hinda, mida Alcoa täielikult konkurentsile avatud turul „tavaliselt” maksaks, isegi eeldades (mida aga eitatakse), et asjakohaseks võrdlusaluseks võiks võtta tootja piirkulu.
In particular, the minimum IPEX price quoted by Alcoa as representative of what Alcoa would ‘normally’ pay in a perfect market (EUR 20) corresponds to the marginal production costs of baseload plants (the cheapest plants).
Itaalia elektribörsi miinimumhind, millele Alcoa viitab kui tüüpilisele hinnale, mida Alcoa „tavaliselt” täiuslikul turul maksaks (20 eurot), vastab baaskoormusenergia tootja (odavaim elektrijaam) tootmise piirkuludele.
However, electricity from baseload plants is sold at a low price only during off-peak hours [67].
Baaskoormusenergia tootjad müüvad elektrit madalama hinnaga siiski üksnes vähese tarbimise tundidel [67].
At peak times, all electricity generated (including that by baseload plants) is sold at a much higher price, since it will be set by a marginal plant which is a mid-merit or peak plant [68].
Tipptundidel müüakse toodetud elektrienergiat (sealhulgas baaskoormusenergia tootjate toodetud elektrienergiat) palju kõrgemate hindadega, kuna hinna kehtestab marginaalne elektrijaam, mis on keskmise või tippkoormusega elektrijaam [68].
Alcoa consumes electricity not only during off-peak hours but 24 hours a day.
Alcoa ei tarbi elektrienergiat üksnes vähese tarbimise tundidel, vaid 24 tundi ööpäevas.
In Sardinia, where no gas is available, coal-fired plants are price-setting for 80 % of the year, whereas oil-fired plants are price-setting for the remaining 20 % of the year.
Sardiinias, kus gaas ei ole kättesaadav, kehtestavad 80 % aastast hinna kivisöeküttega elektrijaamad, ülejäänud 20 % aastast aga õliküttega elektrijaamad.
Even using Alcoa’s very conservative estimates of marginal costs for coal (EUR 20/MWh) and oil (EUR 60/MWh) a time-weighted average would be in the region of EUR 28/MWh, which is higher than the EUR 26/MWh Alcoa is currently paying.
Isegi kui kasutada Alcoa väga konservatiivseid kivisöe (20 eurot/MWh) ning õli (60 eurot/MWh) piirkulu prognoose, oleks vaatlusperioodi kaalutud keskmine hind asjaomases maakonnas 28 eurot/MWh, mis on kõrgem kui 26 eurot/MWh, mida Alcoa praegu maksab.
Therefore, the Commission considers that, at least for Sardinia, the Alcoa tariff is below the marginal production costs of electricity generators, and that it would not, in any event, comply with the Alumix criteria, supposing — which is denied — that they were relevant.
Seetõttu leiab komisjon, et vähemalt Sardiinias jääb Alcoa tariif allapoole elektrienergia tootmise piirkulu ning ei vasta mingil juhul Alumixi otsuse kriteeriumidele, eeldades (mida aga eitatakse), et andmed on asjakohased.
Alcoa and Italy contend that the Commission is wrong in proposing to use average IPEX prices as a proxy for the market price that large industrial customers would normally pay in the regions concerned (see recital 83).
Alcoa ja Itaalia väidavad, et komisjon eksib, tehes ettepaneku kasutada IPEXi keskmist hinda abivahendina, et teha kindlaks turuhind, mida suured tööstuslikud tarbijad asjaomastes maakondades tavaliselt maksavad (vt põhjendus 83).
The Commission suggested that differences in average IPEX prices between regions could be representative of differences in bilateral prices.
Komisjoni arvates võis IPEXi keskmiste hindade erinevus piirkonniti väljendada kahepoolsete hindade erinevusi.
By contrast, the Commission never suggested that average IPEX prices could be a proxy for the market price Alcoa might have obtained.
Komisjon aga ei väitnud kunagi, et IPEXi keskmised hinnad võiksid olla abivahendiks sellise turuhinna kindlakstegemisel, mida Alcoa oleks võinud saada.
In the case at hand it is not necessary to resort to a proxy.
Käesoleval juhul ei ole vaja abivahendit kasutada.
Alcoa established a contract with ENEL at a nominal price roughly equivalent, according to available information, to the standard tariff charged by ENEL for high voltage consumption sites.
Alcoa sõlmis ENELiga lepingu elektrienergia edastamiseks nominaalhinnaga, mis võrdus kättesaadava teabe põhjal ligikaudselt standardtariifiga, mida ENEL küsis kõrgepingetarbijatelt.
This contract is the benchmark against which to assess and quantify the advantage enjoyed by the company.
See leping võetakse aluseks äriühingule antud eelise hindamisel ja selle suuruse määramisel.
In conclusion, the tariff mitigates the charges which arise from the contract and which should normally be included in the company’s budget, and therefore, in line with well-established case-law, the measure confers an economic advantage on Alcoa [69].
Kokkuvõttes leevendatakse tariifiga lepingust tulenevaid kohustusi, mis koormavad tavapäraselt äriühingu eelarvet, ning seetõttu antakse väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kõnealuse meetmega Alcoale eelis [69].
The Commission considers that the advantage equals the compensatory contributions paid out by the Equalisation Fund, covering the difference between the contractual price and the preferential price.
Komisjoni arvates on eelis võrdväärne tasakaalustusfondist makstava hüvitisega, kuna see katab lepingulise hinna ja soodushinna vahe.
This conclusion holds for Alcoa’s two smelters in Sardinia and Veneto.
Järeldus kehtib kahe Alcoa Sardiinias ja Venetos asuva tehase kohta.
Since preferential electricity tariffs in Italy are granted exclusively to Alcoa and a few other undertakings located in Sardinia, the advantage they confer is a selective one.
Kuna elektrienergia soodustariife kohaldatakse Itaalias üksnes Alcoa ning mõne teise Sardiinias asuva ettevõtja suhtes, on eelis niisiis valikuline.
It is settled case-law that an advantage can be qualified as State aid under Article 87(1) of the EC Treaty only if it is granted directly or indirectly through State resources [70] and is imputable to the State [71].
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib meedet vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 87 lõikele 1 liigitada riigiabiks üksnes juhul, kui see on antud otseselt või kaudselt riigi ressurssidest [70] ning on seostatav riigiga [71].
As described in recital 43 the tariff under challenge is financed by means of a parafiscal charge collected by the Equalisation Fund via the A4 component of the electricity tariff.
Nagu on kirjeldatud põhjenduses 43 on vaidlusalust tariifi rahastatud tasakaalustusfondi poolt maksutaolise lõivu kogumise teel elektritariifi komponendi A4 näol.
This charge is obligatory, being imposed by means of decision of the AEEG implementing national legislation.
See lõiv on kohustuslik, olles kehtestatud elektrienergia- ja gaasiameti siseriiklikke õigusakte rakendava otsusega.
The Equalisation Fund is a public body established by law, which carries out its functions on the basis of precise instructions laid down in the decisions of the AEEG.
Tasakaalustusfond on seadusega loodud avalik-õiguslik asutus, mis täidab oma ülesandeid elektrienergia- ja gaasiameti otsustes sätestatud täpsete juhtnööride järgi.
It is also settled case-law that the yield of a levy which is obligatory under national law and is paid to a body established by law constitutes State resources within the meaning of Article 87(1) of the Treaty when it is earmarked for the funding of a measure which fulfils the other criteria of that Article [72].
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et siseriikliku õiguse kohaselt kohustuslikust ja seadusega loodud asutusele makstavast lõivust saadavad tulud on riigi ressursid asutamislepingu artikli 87 lõike 1 tähenduses, kui need eraldatakse muudele kõnealuses artiklis sätestatud kriteeriumidele vastava meetme rahastamiseks [72].
Italy and Alcoa rely on the judgments in PreussenElektra [73] and Pearle [74] to substantiate the thesis that the measure at hand is not financed through State resources.
Selleks et kinnitada oma väidet, et kõnealust meedet ei rahastata riigi ressurssidest, tuginevad Itaalia ja Alcoa PreussenElektra [73] ning Pearle’i [74] kohtuotsustele.
Both parties claim that the funds required to finance the tariff are transferred by private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), the role of the State being confined to the adoption of a law mandating payment of the required sums, with no discretion to dispose of the funds other than in the implementation of the statutory scheme.
Mõlemad väidavad, et tariifi rahastamiseks vajalikud vahendid kannavad eraõiguslikud isikud (elektritarbijad) üle eraõiguslikule üksusele (Alcoale) ja riigi roll piirdub vajaliku summa maksmist kohustava seaduse vastuvõtmisega, ilma et tal oleks õigust mõjutada muid rahalisi vahendeid kui neid, mis on ette nähtud kohustusliku kava rakendamiseks.
In particular, according to Italy and Alcoa, the Equalisation Fund cannot exercise any control over the funds and is merely an accounting intermediary.
Alcoa ja Itaalia sõnul ei ole tasakaalustusfondil mingisugust kontrolli vahendite üle ning see on lihtsalt arvepidamise vahendaja.
In the PreussenElektra case, the Court considered that a purchase obligation imposed on private electricity supply undertakings to purchase electricity from renewable sources at minimum prices higher than the real economic value of that type of electricity did not constitute State aid because the measure did not involve any direct or indirect transfer of State resources.
PreussenElektra kohtuasjas leidis kohus, et elektrit tarnivatele eraettevõtjatele kehtestatud kohustus osta taastuvatest energiaallikatest saadud elektrit seda tüüpi elektri tegelikust majanduslikust väärtusest kõrgemate miinimumhindadega ei kujutanud endast riigiabi, kuna meede ei hõlmanud riigi ressursside otsest ega kaudset ülekandmist.