natgillin/translations-raw huggingface dataset:
The Commission’s expert has observed that before the Campoloro case, which will be considered below, when a creditor of a public body subject to the Law of 16 July 1980 sought to render the State liable for its use of the prerogatives provided for in the Act, an administrative court would distinguish between two kinds of injury.
Komisjoni ekspert osutab asjaolule, et kui enne Campoloro kohtuasja (mida analüüsitakse alljärgnevalt) püüdis 16. juuli 1980. aasta seadusele alluva avalik-õigusliku isiku võlausaldaja kaasata riigi vastutust selle seadusega ette nähtud eesõigusi kasutades, tegi halduskohus vahet kaht liiki kahjul.
The creditor suffered one kind of injury because his claim had not been settled: this was due only to the insolvency of the debtor.
Esiteks kandis võlausaldaja kahju seoses sellega, et tema nõuet ei rahuldatud ning see kahju oli tingitud ainuüksi võlgniku maksejõuetusest.
The creditor might also suffer a separate injury due to shortcomings in the exercise of the State’s prerogatives — delays, reluctance to act, refusal to initiate proceedings, initiation of proceedings in respect of only part of the subject-matter, etc. This second kind of injury could not be evaluated by reference to the amount of the debt, but rather by estimating the cost of a delay or a refusal to exercise the prerogatives provided for by the law.
Teisest küljest võis võlausaldaja kanda eraldi kahju seoses sellega, et ei rakendatud riigi eesõigusi (hilinemine, soovimatus, menetluse algatamisest keeldumine, menetluste osaline rakendamine jne). Kõnealust teist liiki kahju hindamisel ei võetud arvesse võlasumma suurust, vaid pigem hinnati seadusega ette nähtud eesõiguste hilisema kasutamise või nende kasutamisest keeldumise maksumust.
That was the approach accepted by the Administrative Court of Appeal in the Campoloro case.
Sellise seisukoha võttis Lyoni teise astme halduskohus Campoloro kohtuasjas.
The judgment given by the Council of State in the Campoloro case in 2005
Riiginõukogu 2005. aasta otsus Campoloro kohtuasjas
In the view of the Commission’s expert, the judgment given by the Council of State in Campoloro marks a development, in that one of the possibilities it contemplates is no longer a case of liability as such but instead operates as a guarantee mechanism.
Komisjoni eksperdi arvates märgib riiginõukogu otsus Campoloro kohtuasjas esimest pöördepunkti seoses sellega, et üks kõnealuses otsuses esitatud hüpoteesidest ei ole enam vastutuse rakendamise juhtum, vaid toimib garantiimehhanismina.
The Council of State here establishes a dual mechanism.
Seega kehtestab riiginõukogu kahesuunalise mehhanismi.
First, there is a liability on the State for a failure in the exercise of the prerogatives conferred by the Law of 16 July 1980 and its implementing measures.
Esiteks loob see riigi vastutuse korra, mis põhineb ainult 16. juuli 1980. aasta seaduse ja selle rakendusmeetmetega loodud eesõiguste kasutamata jätmisel.
This is a scheme of liability for serious fault.
Tegemist on raske süü korral rakendatava vastutusega.
It has been made to depend on serious fault because of a desire to avoid an automatic transfer of debt from the debtor authority to the State.
Raske süü valimist võib põhjendada sooviga mitte kanda võlgades oleva omavalitsuse võlgu automaatselt riigile üle.
A learned commentator observes, ‘if the prefect takes measures that seek to release additional resources, but these then prove to be insufficient in view of the scale of the debts of the municipality, the court will probably take the view that no fault has been committed’.
Teadlik kommentaator arvab, et „kui prefekt võtab meetmeid lisavahendite eraldamiseks ning need meetmed osutuvad omavalitsuse võlgade suurust arvestades ebapiisavaks, leiab kohus tõenäoliselt, et mingil juhul ei ole tegemist raske eksimusega”.
The liability for serious fault described here is of a conventional kind, and does not operate as a guarantee mechanism in the event of an insolvency of the debtor, because the liability does not arise merely as a consequence of the insolvency.
Sellisel juhul on vastutus raske süü korral tavapärane ning see ei toimi garantiimehhanismina võlgades oleva organi maksejõuetuse korral, kuna see ei saa leevendada maksejõuetuse olukorda.
Second, the judgment provides for strict liability in two cases.
Teiseks nähakse kohtuotsuses ette kaks võimalust mittesüülise vastutuse rakendamiseks.
The first case is one where ‘by reason of requirements of the public interest, the prefect legitimately refuses to take certain measures with a view to ensuring that the judgment is enforced in full’.
Esimese võimaluse kohaselt võis „prefekt üldiste huvide tõttu õiguspäraselt keelduda teatavate meetmete võtmisest kohtuotsuse täieliku täitmise tagamiseks”.
This is a classic case of inaction on the part of public administration motivated by the public interest, and in such a case the public administration may be liable for breach of equality before public burdens.
Sellisel juhul on tegemist tüüpilise üldiste huvide põhjendusel juhtimisest hoidumise juhtumiga, mille korral rakendatakse vastutust võrdsuse põhimõtte rikkumise eest avalik-õiguslike koormiste kandmisel.
The debtor is in theory not insolvent, but the State decides not to exhaust the debtor’s potential resources on grounds of the public interest.
Võlgnik ei ole teoreetiliselt maksejõuetu, kuid riik otsustab üldiste huvide tõttu tema võimalikke vahendeid mitte ammendada.
There is no guarantee mechanism here, because the injury to the creditor is the result of a decision of the State, and not of the debtor’s financial situation.
Sellises olukorras ei ilmne garantiimehhanismi, kuna võlausaldajale tekitatud kahju tuleneb riigi otsusest ning mitte võlgniku maksevõime olukorrast.
But the consequences are identical to those of a guarantee mechanism.
Sellegipoolest on asjaolud garantiimehhanismi omadega identsed.
The second case of strict liability resembles a guarantee mechanism more closely.
Seevastu teine mittesüülise vastutuse rakendamise võimalus on garantiimehhanismile lähedasem.
The Council of State finds that ‘if, having regard to the situation of the local or regional authority, and in particular to an insufficiency in its assets […] the prefect legitimately refuses to take certain measures with a view to ensuring that the judgment is enforced in full, the State as holder of public authority may be liable for any injury caused to a creditor of the local or regional authority if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Riiginõukogu leiab, et „juhul, kui seoses kohaliku omavalitsuse olukorraga, eelkõige selle likviidsusprobleemidega […] võis prefekt õiguspäraselt keelduda teatavate meetmete võtmisest kohtuotsuse täieliku täitmise tagamiseks, võib sellest kohaliku omavalitsuse võlausaldaja jaoks tulenev kahju kaasa tuua avaliku võimu vastutuse, kui sellisel kahjul on ebatavaline ja eriline iseloom”.
Here the liability arises only out of the financial situation of the debtor authority.
Selgub, et vastutuse rakendamise aluseks on ainuüksi võlgnikust omavalitsuse rahaline olukord.
Liability has not been made to depend on fault, and the burden of proof resting on the creditor is lighter, as the creditor has to show only the factual situation that gives rise to liability, the causal link, and the damage.
Valides mittesüülise vastutuse rakendamise korra, hõlbustab see võlausaldaja tõendamiskohustuse täitmist, kuna ta peab lihtsalt tõendama vastutuse tekkimise alust, põhjuslikku seost ja kahju olemasolu.
In the view of the Commission’s expert there are two similarities between this scheme of liability and a guarantee system.
Komisjoni eksperdi arvates ilmneb sellise vastutuse rakendamise korra ja garantiikorra puhul kaks sarnasust.
First, the liability arises out of something that is not objectively imputable to the State, namely the situation of the debtor organisation: liability of this kind is triggered by the insolvency of the debtor, like a guarantee.
Esiteks, vastutuse tekkimise alust ei saa objektiivselt omistada riigile, kuna tegemist on võlgnikust organi olukorraga – vastutuse rakendamise kord põhineb samal alusel kui garantiimehhanism, nimelt võlgniku maksejõuetusel.
Second, the injury to which the Council of State refers appears, in the absence of any indication to the contrary, to be the failure to pay the debt itself, which is likewise the trigger for a guarantee.
Teiseks, kahju, millele riiginõukogu ilma mis tahes muu märketa osutab, tundub olevat laenu enda tagasimaksmata jätmine, mis on ka garantii rakendamise aluseks.
It is true that the Council of State restricts the liability of the State to injury ‘of an abnormal and specific kind’.
Loomulikult piirab riiginõukogu riigi vastutuse rakendamise ebatavaliste ja eriliste kahjudega.
As regards the ‘abnormal’ character of the injury, the Commission’s expert takes the view that one can proceed by elimination.
Komisjoni eksperdi arvates võib ebatavalise iseloomu puhul kasutada välistavat meetodit.
Either the debt is a small one, in which case it is fair to suppose that it will not leave a national publicly owned establishment, or La Poste in particular, in a position of insolvency; or the debt is a large one, in which case the injury will necessarily be abnormal.
Võlg võib olla vähetähtis ning võib õiguspäraselt eeldada, et see ei põhjusta riigiasutuse (eelkõige La Poste’i) maksejõuetust. Teisalt võib võlg olla väga suur ning sellest tuleneb kahju ebatavaline iseloom.
As regards the ‘specific’ character of the injury, it may be supposed that creditors making large claims on publicly owned establishments will not be numerous.
Kahju erilise iseloomu puhul võib eeldada, et neid riigiasutuste võlausaldajaid, kes on andnud suure laenu, ei ole palju.
Thus the restriction imposed by the Council of State is a restriction in appearance rather than in fact, because it is fair to suppose that the claims involved will always be large, so that the injury will always be abnormally serious.
Seetõttu ei ole riiginõukogu otsusega kehtestatud piirang tegelikult piiranguks, kuivõrd võib eeldada, et see seondub ainult suurte nõuetega ning et sellisel juhul on kahju alati ebatavaliselt suur.
This is the interpretation accepted by the best academic opinion.
Muu hulgas järgib seda tõlgendust ka kõige teadlikum doktriin.
According to the commentary by P. Bon already cited, ‘in that case, which very likely corresponds to the case under consideration, given the flagrant disproportion between the sum that the court has ordered the municipality to pay and the smallness of the municipality’s resources, the prefect is in an impossible situation, because he is not likely to be able to release sufficient resources to enable the municipality to pay the whole of the debt.
Eespool osutatud P. Boni kommentaaris leitakse: „võttes arvesse ilmset ebaproportsionaalsust summa vahel, mille kohus omavalitsuselt välja mõistis, ning viimase tagasihoidlike omavahendite vahel, on prefekt käesoleval juhul tõenäoliselt kehtivaid eeldusi arvestades teatavas mõttes väljapääsmatus olukorras, kuivõrd on kahtlane, kas ta suudab eraldada piisavalt vahendeid, mis võimaldaksid omavalitsusel oma võla täies ulatuses tagasi maksta.
But equity demands that after so many years the two applicant companies should be compensated […] it turns the State into a forced insurer of the damage caused by the incompetence [of the municipality]’.
Kindlasti nõuab erapooletuse põhimõte, et kaks kaebuse esitanud äriühingut saaksid pärast nii paljusid aastaid hüvitist.”„See muudab riigi kõnealusest [omavalitsuse] ebapädevusest tingitud kahju puhul kohustatud kindlustusandjaks.”
The Commission’s expert observes that the correct term is not ‘forced insurer’ but rather ‘forced guarantor’.
Komisjoni eksperdi arvates ei ole asjakohane termin mitte „kindlustusandja”, vaid pigem „kohustatud garantiiandja”
In their report on the judgment in Société fermière de Campoloro, C. Landais and F. Lenica, who were in charge of documentation at the Council of State at the time the judgment was delivered, stress the singularity of this second case, and refuse to interpret it as transferring to the State the burden of the debts of local and regional authorities’.
Landais ja F. Lenica, kes olid põllumajandusliku äriühingu Campoloro kohtuotsuse lugemise ajal riiginõukogu dokumentatsiooniosakonna juhatajad, rõhutavad oma protokollides selle kohtuasja kohta kõnealuse teise võimaluse erakordsust ning keelduvad tõlgendamist seda nii, nagu kantaks sellega kohalike omavalitsuste võlad riigile üle.
The Commission’s expert points out that this interpretation is debated precisely because on a reading of the judgment it has to be envisaged.
Komisjoni ekspert rõhutab teisalt, et kui tõlgendamine on vaieldav, tuleb seda ette näha kohtuotsuse lugemise ajal.
The end of the commentary is revealing: the commentators speak of a loan or an exceptional subsidy.
Kommentaari lõpp on paljastav – kommentaatorid käsitlevad erakorralist laenu või toetust.
It will be observed that commentators who refuse to consider this scheme of liability to be equivalent to a guarantee mechanism ultimately invoke other components of a guarantee mechanism, such as subsidies.
Seega võib täheldada, et need, kes keelduvad samastamast vastutuse rakendamise ja garantiimehhanismi korda, kasutavad lõpuks muid garantiimehhanismi võimalusi (toetus).
The Commission’s expert also rejects the assessment made by D. Labetoulle in an article on strict liability in administrative law which is cited by the French Government in its observations.
Samuti lükkab komisjoni ekspert kõrvale D. Labetoulle’i hinnangu, mis on esitatud haldusõiguses mittesüülist vastutust käsitlevas artiklis, mida Prantsusmaa valitsus oma märkustes tsiteerib.
Labetoulle observes that the Council of State held in Campoloro only that in the event of a decision taken legitimately by the prefect the State ‘may be liable’.
Autor märgib, et riiginõukogu otsustas Campoloro kohtuasjas, et prefekti õiguspärane otsus ainuüksi „võib kaasa tuua riigi vastutuse”.
He deduces that liability is not automatic.
Sellest tulenevalt puudub tema arvates igasugune automaatsus.
According to the Commission’s expert, this interpretation is not convincing.
Komisjoni eksperdi arvates ei saa sellise tõlgendamisega nõustuda.
The Council of State found that the prefect’s decision could render the State liable (est susceptible d’engager la responsabilité)‘if the injury is of an abnormal and specific kind’.
Riiginõukogu otsuses märgitakse tõepoolest, et prefekti otsus võib kaasa tuua riigi vastutuse, „kui […] kahjul on ebatavaline ja eriline iseloom”.
What is uncertain is not the principle of the existence of liability, or the fact that liability is incurred if the conditions that give rise to it are met, but the existence of injury presenting certain features.
Ebakindel ei ole mitte vastutuse olemasolu ja selle rakendamise põhimõte vastutuse tekkimise aluseks olevate elementide olemasolu korral, vaid see, et sellisel kahjul peavad olema teatavad iseloomulikud tunnused.
As has been explained, once the injury is specific and abnormal, nothing stands in the way of liability.
Nagu eespool ilmnes, ei ole juhul, kui kahju on eriline ja ebatavaline, vastutuse rakendamiseks ühtegi takistust.
Thus by its very nature the liability does indeed arise automatically, and has all the characteristics of a guarantee.
Seega on vastutuse rakendamisel isegi põhimõttelisel tasandil olemas automaatsus, millel on kõik garantiimehhanismi tunnused.
Finally, the Commission’s expert observes that none of the commentators on the Campoloro judgment has envisaged the possibility that the claim might go unpaid.
Lõpuks osutab komisjoni ekspert asjaolule, et ükski Campoloro kohtuasja kommenteerija ei näe ette võimalust, et võlanõue võiks jääda maksmata.
The Commission’s expert concludes that the Council of State’s judgment in Campoloro installed a scheme of liability which has the characteristics of a guarantee mechanism.
Komisjoni ekspert järeldab, et eespool osutatud riiginõukogu otsus Campoloro kohtuasjas kehtestas vastutuse rakendamise korra, millel on garantiimehhanismi tunnused.
Settlement of the Campoloro case by the European Court of Human Rights (ECHR)
Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Campoloro kohtuasjas
In a judgment of 6 December 2006 — Société de gestion du port de Campoloro and Société fermière de Campoloro v France, the ECHR settled the Campoloro case by making the State liable for all of the sums due to the applicant companies by Santa-Maria-Poggio Commune.
Euroopa Inimõiguste Kohus lõpetas oma 6. detsembri 2006. aasta otsusega kohtuasjas Campoloro sadama fondivalitseja ja põllumajanduslik äriühing Campoloro v. Prantsusmaa Campoloro kohtuasja, tehes riigi vastutavaks kõikide laenude eest, mille pidi kaebuse esitanud äriühingutele tagasi maksma Santa-Maria-Poggio kommuun.
The case demonstrates that, in this instance, the liability accepted by the French State operates as an implied guarantee of the public authorities’ liabilities and is not linked to any condition relating to loss.
Kohtuasjast nähtub, et Prantsuse riigi vastutuse rakendamist kõnealusel juhul saab samastada kaudse garantii andmisega riigiasutuste kohustuste suhtes ning et see ei ole seotud ühegi kahjutingimusega.
Before the Court, the French authorities attempted to base their case on the absence of, firstly, an operative event imputable to the State and, secondly, a guarantee on the part of the State to public authorities possessing legal personality.
Kohtu ees püüdsid Prantsusmaa ametiasutused tugineda ühest küljest sellele, et vastutuse tekkimise alust ei saa omistada riigile, ning teisest küljest sellele, et juriidilistest isikutest riigiasutustel ei ole riigigarantiid.
‘[The French Government]’, we read, ‘considers that only objective reasons concerned exclusively with its being materially impossible for the commune to release sufficient resources have delayed the complete enforcement of the judgments’; ‘The Government therefore maintains that the non-enforcement of the judgments given is not the result of a deliberate refusal to enforce them on the part of the national authorities, State or commune.
Võib lugeda, et „[Prantsuse valitsus] leiab, et kohtuotsuste täielikku täitmist on edasi lükanud üksnes objektiivsed põhjused, mis on seotud ainuüksi sellega, et kommuunil ei olnud võimalik eraldada piisavalt vahendeid”; „Seega on valitsus seisukohal, et langetatud kohtuotsuste täitmata jätmine ei tulene riigiasutuste, riigi või kommuuni tahtlikust kõrvalehoidumisest.
The absence of funds is not a pretext, but a reality due to the insolvency of the debtor legal entity’; ‘The non-payment of the debt is due entirely to the commune’s financial difficulties, and these circumstances do not appear to be such as either to release the authority from its obligations or to transfer the burden of its debt to the State (Council of State, commune of Batz-sur-Mer, 25 September 1970).
Vahendite puudumine ei ole ettekääne, vaid võlgnikust juriidilise isiku maksejõuetusest tingitud tegelikkus”; „Laenu maksmata jätmine tuleneb ainult kommuuni rahalistest raskustest ning need asjaolud ei tundu teda oma kohustustest vabastavat ega kanna tema laenu üle riigile (EÜ, Batz sur Meri kommuun, 25. september 1970).
There is no legal basis under national law for substituting the State for the commune where the payment of compensation is concerned.
Riigi õiguses ei leidu ühtegi õiguslikku alust, mis võimaldaks asendada kommuuni hüvitiste maksmisel riigiga.
Nor can Article 6-1 of the Convention form the basis of any such substitution in so far as a solution of that kind would be contrary to the very concept of legal personality, which presupposes autonomy and a distinct set of assets’.
Selline asendamine ei saa põhineda ka konventsiooni artikli 6 lõikel 1, kuna selline lahendus oleks vastuolus juriidilise isiku mõistega, mis eeldab sõltumatust ja eraldiseisvat vara”.
While the French Government attempted specifically to invoke the differences — highlighted above — between the liability scheme and the guarantee mechanism, these arguments were not in the end accepted by the Court.
Kuigi Prantsuse valitsus püüdis rõhutada eespool osutatud erinevusi vastutuse rakendamise korra ja garantiimehhanismi vahel, ei kinnitanud kohus neid argumente lõpuks.
To reinforce the point being made, the applicants’ arguments — which were, in contrast, accepted by the Court — need also to be reproduced.
Tõenduse täiendamiseks tuleks tsiteerida ka hagejate argumente, mis kohtus vastupidiselt kinnitust leidsid.
‘The applicants note that, in its judgment of 18 November 2005, the Council of State held that the legislature intended to give the representative of the State, in the event of a local or regional authority’s not being able to implement a judicial decision, the power to take the place of that authority’s decision-making bodies in order to release or create the resources enabling the judicial decision concerned to be fully implemented.
Seetõttu heidavad hagejad ette riigi suutmatust võtta vastu positiivseid meetmeid, mis oleksid kommuunil võimaldanud oma rahalisi kohustusi täita”; „Hagejad märgivad, et riiginõukogu on oma 18. novembri 2005. aasta otsuses leidnud, et seadusandja soovis anda riigi esindajale juhul, kui kohalik omavalitsus ei suuda tagada jõustunud kohtuotsuse täideviimist, volituse asendada kõnealuse omavalitsuse organeid, et eraldada või luua vahendeid, mis võimaldaksid seda kohtuotsust täies ulatuses täita.
It is on the basis of these omissions on the part of the French State that the applicants demand both acknowledgement of Article 6-1’s having been breached and the resulting compensation — an initiative that no more contradicts the concept of legal personality than it does the concepts of independence and of a distinct set of assets’.
Nendest Prantsuse riigi vigadest lähtudes taotlevad hagejad artikli 6 lõike 1 rikkumise tunnistamist ning sellest tulenevat hüvitust; see ei ole kuidagi vastuolus juriidilise isiku mõistega ega ka selle sõltumatuse ja eraldiseisva varaga.”
The Court finally noted that a breach of Article 6-1 of the European Convention on Human Rights had taken place and added that: ‘These judgments need, therefore, to be implemented, and the Court would point out that a State authority cannot use lack of resources as a pretext for not honouring a debt based on a judicial decision (Bourdov, cited above, Section 30)’.
Lõpuks tegi kohus kindlaks Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõike 1 rikkumise eelkõige järgmisel põhjendusel: „Seega tuleb need otsused täide viia, kuna kohus tuletab meelde, et riigiasutus ei saa kohtuotsusega nõutava võla maksmisel ettekäändeks tuua vahendite puudumist (eespool osutatud Bourdovi kohtuotsuse punkt 30).”
The Court ended by charging the whole of the debtor communes’ debt to the State: ‘In view of the above, the Court holds that it is for the defendant state to pay the applicants or, if appropriate, their legal successors the sums (including interest) due to them as from the delivery, on 10 July 1992, of the judgments of the Bastia administrative tribunal (ibidem) until the day on which this judgment has been given’.
Lõpuks tegi kohus riigile ülesandeks kõikide võlgnikust kommuuni võlgade maksmise: „Eespool esitatud argumente arvesse võttes leiab kohus, et kostjaks olev riik peab tagama hagejatele või vajaduse korral nende õigusjärglastele võlanõuete tasumise, millele neil on õigus alates 10. juuli 1992. aasta Bastia halduskohtu otsuste vastuvõtmisest (ibidem), tagades sealhulgas käesoleva otsuse teatavaks tegemise kuupäevani kogunenud intresside tasumise.”
The Commission’s expert deduces from this case law that the State must cover the debts of the public authorities.
Komisjoni ekspert järeldab osutatud kohtupraktikast, et riik peab katma riigiasutuste võlad.
The Commission considers this to have three important implications:
Komisjoni arvates ilmneb sellest kolm olulist elementi:
liability functions as an implied guarantee.
vastutus toimib kaudse garantiina.