natgillin/translations-raw huggingface dataset:
According to Italy and Alcoa, the present case is comparable to PreussenElektra in that the funds are also transferred from private entities (electricity consumers) to a private entity (Alcoa), with the State exercising no control over the resources in question.
Itaalia ja Alcoa sõnul on käesolev juhtum võrreldav PreussenElektra kohtuasjaga selle poolest, et ressursid kantakse samuti üle eraõiguslikelt isikutelt (elektritarbijatelt) eraõiguslikule üksusele (Alcoale), kusjuures riigil ei ole kõnealuste ressursside üle mingisugust kontrolli.
The Commission recalls that, in PreussenElektra, the resources required to finance the measure were provided directly by the electricity suppliers to the producers of renewable energies without transiting through any public body.
Komisjon tuletab meelde, et PreussenElektra asjas kandsid elektritarnijad meetme rahastamiseks vajalikud rahalised vahendid otse taastuvatest energiaallikatest elektri tootjatele ilma ühegi avalik-õigusliku asutuse sekkumiseta.
Within that system, the sums to be transferred could never be at the disposal of the Member State’s authorities.
Selle süsteemi raames ei saanud ülekantavad summad kunagi olla liikmesriigi pädevate asutuste käsutuses.
In the case at hand, however, the monies transit through a public body, the Equalisation Fund, before being channelled to the final beneficiary.
Käesoleva juhtumi puhul liikusid rahalised vahendid siiski avalik-õigusliku asutuse – tasakaalustusfondi – kaudu, enne kui need jõudsid lõpliku abisaaja kätte.
Therefore, the PreussenElektra case-law addresses different factual circumstances and is not relevant to the present case.
Seetõttu käsitletakse PreussenElektra kohtuasjas teistsuguseid faktilisi asjaolusid ning see ei ole käesoleva juhtumi seisukohast asjakohane.
The judgment in Pearle provides guidance of more direct relevance to this case.
Pearle’i kohtuotsusest leiab käesoleva juhtumi seisukohast asjakohasemaid vihjeid.
However, the Commission’s interpretation of it differs from that put forward by Italy and Alcoa.
Komisjoni tõlgendus erineb siiski Itaalia ja Alcoa esitatud tõlgendusest.
In Pearle, the Court found that, under certain specific conditions, the resources of a levy which transit through a public body do not constitute State resources.
Pearle’i kohtuasjas leidis kohus, et teatavatel täpselt määratletud tingimustel ei saa avalik-õigusliku asutuse kaudu liikuvast lõivust saadavat tulu pidada riigi ressursiks.
In Pearle, the measures were financed entirely by an economic sector at the sole initiative of that sector.
Pearle’i juhtumi korral rahastati meetmeid täielikult asjaomase majandusharu poolt ja selle algatusel.
The monies were collected via a parafiscal levy transiting through a public body which could not, at any time, dispose of the funds.
Rahalisi vahendeid koguti maksutaolise lõivu kaudu ning need liikusid avalik-õigusliku asutuse kaudu, kes ei võinud mitte mingil juhul neid vahendeid käsutada.
In addition, there was a correspondence between the entities which paid the levy and those which received the benefits of the measure.
Lisaks valitses vastavus üksuste vahel, kes lõivu maksid, ja nende vahel, kes meetmest kasu said.
Italy and Alcoa consider that the key criterion in Pearle is whether the State has a right to dispose of the funds otherwise than in implementation of the statutory scheme.
Itaalia ja Alcoa arvates on Pearle’i kohtuasjas põhikriteeriumiks see, kas riigil on õigus käsutada rahalisi vahendeid teisiti kui kohustuslikku kava rakendades.
They contend that the Equalisation Fund does not have any discretion in the disbursement of the funds, which are earmarked for the financing of the tariffs and never come within ‘the perimeter of public finance’.
Nad väidavad, et tasakaalustusfondil ei ole mingisugust otsustusõigust selliste rahaliste vahendite jaotamisel, mis on määratud tariifide rahastamiseks ega kuulu kunagi „riigi ressursside hulka”.
Therefore, according to Italy and Alcoa, the State cannot freely dispose of the funds, which consequently do not constitute State resources.
Seetõttu ei saa Itaalia ja Alcoa sõnul riik käsutada vabalt rahalisi vahendeid, mis seetõttu ei kujuta endast riigi ressursse.
As a preliminary remark, it should be pointed out that, while some of the Pearle criteria may be subjectively viewed as more central than others, there is no such thing as a ‘key criterion’ in Pearle.
Sissejuhatuseks tuleks rõhutada, et kuigi mõnda Pearle’i kohtuotsuse kriteeriumi võib subjektiivselt vaadelda teistest kesksemana, ei eksisteeri Pearle’i kohtuotsuses sellist asja nagu „põhikriteerium”.
The conditions enumerated in the judgment are cumulative.
Kohtuotsuses loetletud tingimused on kumulatiivsed.
This is also the interpretation given by the Court of First Instance in Earl Salvat [75], where it examined a parafiscal levy challenged in that case in the light of each and every one of the Pearle criteria.
Sellise tõlgenduse andis ka Esimese Astme Kohus Earl Salvat’ [75] kohtuasjas, kus ta uuris selles asjas vaidlustatud maksutaolist lõivu kõigist Pearle’i kohtuotsuse kriteeriumidest lähtudes.
Before examining the role played by the Equalisation Fund, the Commission has ascertained whether any of the other criteria enumerated in Pearle are met.
Enne tasakaalustusfondi rolli uurimist tegi komisjon kindlaks, kas mõni muu Pearle’i kohtuasjas loetletud kriteerium on täidetud.
It is clear that, unlike in Pearle, the Alcoa tariff was established at the initiative of the State, not at the initiative of an economic sector.
Selge on, et vastupidi Pearle’i kohtuasjale kehtestati Alcoa tariif riigi, mitte majandusharu initsiatiivil.
Moreover, in Pearle the beneficiaries of the measure were also the sole contributors of the resources, so that the intervention of the public body did not tend to create an advantage which would constitute an additional burden for the State.
Lisaks olid Pearle’i kohtuasjas meetmest kasusaajad ka ainsad ressurssidesse panustajad, mistõttu ei loodud avalik-õigusliku asutuse sekkumisega eelist, mis oleks kujutanud endast riigile avalduvat lisakoormust.
In the case at hand, the beneficiary Alcoa does not bear the financial burden of the levy, which rests solely on electricity consumers.
Käesoleva juhtumi puhul ei kanna Alcoa lõivust tulenevat rahalist koormust, mis lasub täielikult elektritarbijatel.
Therefore, the Pearle case-law cannot validly be relied upon irrespective of whether merit can be found in Alcoa’s and Italy’s argument concerning the role of the Equalisation Fund as a mere accounting intermediary.
Seepärast ei saa õigustatult tugineda Pearle’i kohtuasjale, olenemata sellest, kas Alcoa ja Itaalia väide tasakaalustusfondi pelga arvepidamise vahendaja rolli kohta on põhjendatud või mitte.
Turning now to the Equalisation Fund, the Commission recalls that, according to settled case-law, ‘no distinction should be made between cases where the aid is granted directly by the State, and cases where it is granted by a public or private body designated or established by the State’ [76].
Tasakaalustusfondiga seoses tuletab komisjon meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt „ei tuleks eristada olukordi, kus riik annab abi otse, olukordadest, kus abi annavad riigi määratud või asutatud avalik- või eraõiguslikud asutused” [76].
Therefore, the public or private status of the Equalisation Fund is not determinant for the purpose of applying the State aid rules.
Seetõttu ei ole riigiabieeskirjade kohaldamisel määravaks see, kas tasakaalustusfond on avalik-õiguslik või eraõiguslik asutus.
The fact that the Equalisation Fund is a public body does not automatically imply that Article 87 of the EC Treaty is applicable [77]; similarly, the intervention of a private body would not in itself preclude application of that Article [78].
Asjaolu, et tasakaalustusfond on avalik-õiguslik asutus, ei tähenda automaatselt seda, et EÜ asutamislepingu artikkel 87 on kohaldatav; [77] samuti ei välista avalik-õigusliku asutuse sekkumine iseenesest kõnealuse artikli kohaldamist [78].
However, the analysis cannot be limited to the powers of the Equalisation Fund in its quality as a public body.
Siiski ei tohiks piirduda vaid tasakaalustusfondi kui avalik-õigusliku asutuse volituste analüüsiga.
What should be ascertained is rather whether, more generally, the State, either directly or through any other body designated by it, can exercise control over the funds used to finance the tariff.
Pigem tuleks kindlaks teha, kas riigil on üldisemalt, otseselt või mõne muu selleks määratud asutuse kaudu kontroll tariifi rahastamiseks kasutatud vahendite üle.
The same test would have to be applied if the Equalisation Fund was a private body.
Sedasama tuleks uurida siis, kui tasakaalustusfond oleks eraõiguslik asutus.
The recent judgement of the Court of Justice in the Essent [79] case provides definitive guidance on this point.
Euroopa Kohtu hiljutises otsuses kohtuasjas Essent [79] esitatakse selle kohta selged juhised.
In Essent, the Netherlands had introduced by law a surcharge on electricity prices.
Kohtuasjas Essent on Madalmaad õigusaktiga kehtestanud elektrihinnale lisatasu.
The surcharge was paid by electricity consumers to network operators, which in turn transferred the monies to a designated company, SEP. SEP had no discretion in the management of the funds and operated under close control by the authorities.
Elektritarbijad maksid lisatasu võrguettevõtjatele, kes omakorda kandsid rahalised vahendid määratud ettevõtjale (SEP). SEPil ei olnud mingisugust otsustusõigust rahaliste vahendite juhtimisel ja ta töötas pädevate asutuste põhjaliku kontrolli all.
The Court came to the conclusion that the proceeds of the surcharge constituted State resources, because the surcharge on the price of electricity was imposed by national law, and therefore constituted a charge and SEP was not entitled to use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by the law, so that the monies remained under public control and were thus available to the national authorities.
Euroopa Kohus järeldas, et lisamaksust saadav tulu kujutas endast riigi ressursse, sest elektrihinna lisatasu oli kehtestatud siseriikliku õigusega, mistõttu kujutas see endast maksu ning SEPil ei olnud õigust kasutada maksust saadavat tulu muul otstarbel kui seadusega ettenähtud eesmärkidel; seega jäid rahalised vahendid riigi kontrolli alla ning olid seetõttu kättesaadavad riigi ametiasutustele.
The Court considered that this was sufficient for such monies to be characterised as State resources.
Euroopa Kohus otsustas, et sellest piisas kõnealuste rahaliste vahendite käsitamiseks riigiabina.
The similarities with the case at hand are evident.
Sarnasus käesoleva juhtumiga on ilmselge.
The surcharge on the electricity price used to finance the Alcoa tariff is imposed, as in Essent, by law.
Elektrihinna lisatasu Alcoa tariifi rahastamiseks on kehtestatud õigusega, nagu kohtuasja Essent puhulgi.
The Equalisation Fund plays the same role as SEP, as it centralises and manages the proceeds of the parafiscal charge, and is subject to the same constraints, as it cannot use the proceeds from the charge for purposes other than those provided by law (the financing of preferential tariffs).
Tasakaalustusfondil on sama roll mis SEPil, kuna see koondab ja haldab maksutaolise lõivu teel saadavat tulu ning selle suhtes kehtivad samasugused piirangud, kuna tasakaalustusfond ei saa seda tulu kasutada muul otstarbel kui õigusega ettenähtud eesmärkidel (soodustariifide rahastamine).
The State is capable of controlling and orienting the use of the resources at issue: the Equalisation Fund discharges its accounting functions on precise instructions from the AEEG, which acts within its statutory regulatory powers and/or in implementation of national legislation (see recitals 26 and 27 above).
Riik on võimeline kontrollima ja suunama kõnealuste ressursside kasutamist: tasakaalustusfond täidab oma arvepidamise ülesannet konkreetsete suuniste järgi, mida ta saab elektrienergia- ja gaasiametilt, kes tegutseb oma seadusjärgse pädevuse piires ja/või rakendades siseriiklikke õigusakte (vt põhjendused 26 ja 27 eespool).
Therefore, the resources handled by the Equalisation Fund remain under public control at all times.
Seetõttu on ressursid, millega tegeleb tasakaalustusfond, pidevalt riigi kontrolli all.
This analysis is consistent with the Commission’s decision on the Italian stranded costs case [80], in which it characterised as State resources the monies administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Käesolev analüüs on kooskõlas komisjoni otsusega Itaalia luhtunud kulude juhtumi [80] kohta, milles komisjon pidas riigi ressurssideks tasandusfondi hallatavaid rahalisi vahendeid, mis tulenevad A6 arvest.
In any event, the categorisation as State resources of the monies administered by the Equalisation Fund was borne out incontrovertibly by the recent judgment of the Court of First Instance in the Iride case [81].
Igal juhul kinnitati tasakaalustusfondi hallatavate rahaliste vahendite liigitamine vaieldamatult riigi ressurssideks hiljutise Esimese Astme Kohtu otsusega kohtuasjas Iride [81].
Italy’s Court of Cassation had already ruled (judgment No 11632/03 of 3 April 2003) that the legal personality of the Equalisation Fund was not separate from that of the Italian State, and that the monies transferred to the Equalisation Fund should be considered as State property, even if they derived from private entities and were intended for private undertakings.
Itaalia kassatsioonikohus oli juba otsustanud (3. aprilli 2003. aasta kohtuotsus nr 11632/03), et tasakaalustusfond ei ole Itaalia riigist eraldi seisev õigussubjekt ja tasakaalustusfondile laekunud rahalisi vahendeid tuleks käsitada riigi omandina, isegi kui need saadakse eraõiguslikelt üksustelt ja on ette nähtud eraõiguslikele ettevõtjatele.
In the Iride case, the applicants Iride SpA and Iride Energia SpA brought an action in the Court of First Instance challenging a decision whereby the Commission had categorised as State resources the sums administered by the Equalisation Fund in the A6 account.
Kohtuasjas Iride esitasid hagejad Iride SpA ja Iride Energia SpA Esimese Astme Kohtule hagi, vaidlustades otsuse, milles komisjon oli liigitanud riigi ressurssideks tasakaalustusfondi hallatavad summad A6 arvel.
The arguments put forward by the applicants were very similar to those of Alcoa.
Hagejate esitatud argumendid olid väga sarnased Alcoa omadega.
The applicants disputed the reasoning of the Court of Cassation’s ruling, contending that the role of the Equalisation Fund was merely that of an accounting intermediary between private citizens subject to a financial obligation and the beneficiaries of the sums concerned, a role which did not allow the Equalisation Fund to make use of the monies deposited even for a short period of time.
Hagejad vaidlustasid kassatsioonikohtu arutluskäigu, väites, et tasakaalustusfondi roll oli lihtsalt olla arvepidamise vahendaja rahalisi kohustusi omavate eraisikute ja vastavaid summasid saama õigustatud isikute vahel, ning selline roll ei võimaldanud tasakaalustusfondil kasutada hoiustatud rahalisi vahendeid isegi lühiajalise ajavahemiku jooksul.
The applicants likewise claimed the applicability of the PreussenElektra case-law.
Hagejad väitsid ka, et PreussenElektra kohtuasi on kohaldatav.
In its judgment delivered on 11 February 2009, the Court of First Instance was very clear.
Esimese Astme Kohus oli oma 11. veebruaril 2009 tehtud otsuses väga selge.
After emphasising that it had no jurisdiction to challenge the interpretation of Italian legislation by the Court of Cassation, the Court of First Instance confirmed that the monies held in the Equalisation Fund’s A6 account were to be considered as State resources because, in addition to being State property, they were under constant State control [82].
Pärast rõhutamist, et tal puudus pädevus seada kahtluse alla kassatsioonikohtupoolset Itaalia siseriikliku õiguse tõlgendust, kinnitas Esimese Astme Kohus, et tasakaalustusfondi A6 arvel hoiustatud rahalisi vahendeid tuleb käsitada riigi ressurssidena, sest lisaks sellele, et need kuuluvad riigile, on need ka riigi pideva kontrolli all [82].
That conclusion concerned the Equalisation Fund’s A6 account, used to finance the stranded costs of Italy’s electricity sector.
See järeldus oli seotud tasakaalustusfondi A6 arvega, mida kasutati Itaalia elektrienergiasektori luhtunud kulude rahastamiseks.
It can, however, logically be extended to the A4 component, which finances the disputed tariff.
Seda võib siiski loogiliselt laiendada ka A4 komponendile, mille kohaldamise tulemusel saadud tulust rahastatakse vaidlustatud tariifi.
The judgment of the Court of Cassation was based on an analysis of the legal personality of the Equalisation Fund, and its finding with respect to State property therefore applies to all of the monies deposited with the Equalisation Fund.
Kassatsioonikohtu otsus tugines tasakaalustusfondi õigussubjektsuse analüüsile ning kohtu järeldus seoses riigi omandiga kehtib seetõttu kõigi tasakaalustusfondi arvetel hoiustatud rahaliste vahendite kohta.
The same is true of the finding by the Court of First Instance that the State can control the resources administered by the Equalisation Fund.
Sama kehtib Esimese Astme Kohtu järelduse kohta, et riik saab kontrollida tasakaalustusfondi hallatavaid ressursse.
There is no difference between the A6 account and the A4 component other than the purpose of the resources collected (covering stranded costs in the case of the A6 account and financing preferential tariffs in the case of the A4 component).
arve ja A4 komponendi vahel ei ole muud erinevust kui kogutud ressursside eesmärk (A6 arve puhul luhtunud kulude katmine ja A4 komponendi puhul soodustariifi rahastamine).
The sums transferred to Alcoa from the A4 component must also therefore be categorised as State resources.
Alcoale üle kantud A4 komponendi kohaldamise tulemusel saadud summad tuleb seetõttu liigitada riigi ressurssideks.
In addition to being financed by State resources, the Alcoa tariff is imputable to the State [83], since the legal basis for the measure is laid down in national legislation and in the decisions of the AEEG, which is a public body.
Lisaks sellele, et Alcoa tariifi rahastatakse riigi ressurssidest, on see ka riigiga seostatav, [83] kuna meetme õiguslik alus on sätestatud siseriiklikes õigusaktides ning avalik-õigusliku asutuse, s.o elektrienergia- ja gaasiameti otsustes.
Impact on trade and distortion of competition
Mõju kaubandusele ja konkurentsi moonutamine
As regards the impact of the measure on trade between Member States and the ensuing distortion of competition, it is undisputed that the aluminium market is fully open to competition.
Seoses meetme mõjuga liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja sellest tulenevale konkurentsi moonutamisele on alumiiniumiturg vaieldamatult konkurentsile täielikult avatud.
In its merger decisions, the Commission has consistently found that the geographical market for primary aluminium is worldwide [84].
Komisjon on oma ühinemisotsustes järjepidevalt leidnud, et esmase alumiiniumi turustamise geograafiline turg on üleilmne [84].
It will be seen in recital 214 that Italy did not notify the extension of the Alcoa tariff.
Põhjendusest 214 nähtub, et Itaalia ei teatanud Alcoa tariifi kohaldamisaja pikendamisest.
According to settled case-law [85], in the event of aid which has not been notified, the Commission is not obliged to demonstrate the consequences of the measure: ‘If the Commission were required in its decision to demonstrate the real effect of aid which had already been granted, that would immediately favour those Member States which grant aid in breach of the duty to notify laid down in Article 93(3) of the Treaty, to the detriment of those which do notify aid at the planning stage’.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt [85] ei ole komisjon kohustatud teatamata abi korral tõendama meetme tagajärgi: „Kui komisjon peaks oma otsuses tõendama juba antud abi tegelikku mõju, siis soodustaks see otseselt liikmesriike, kes rikuvad abi andmisel EÜ asutamislepingu artikli 93 lõikes 3 ette nähtud teatamiskohustust, ning kahjustataks neid, kes teatavad abimeetmetest nende ettevalmistamise etapis”.
Consequently, the Commission is required only to demonstrate the possible negative impact of the measure on intra-Community trade and competition.
Seetõttu peab komisjon tõendama üksnes meetme võimalikku negatiivset mõju ühendusesisesele kaubandusele ja konkurentsile.
The Commission has considered Alcoa’s and Italy’s argument that the tariff does not have an impact on trade and does not distort competition, since there are no actual trade flows between Member States, it is unlikely that such trade flows will develop in the foreseeable future (see recitals 86 to 88), and due to the peculiarities of the aluminium sector the tariff does not harm Alcoa’s European competitors (see recital 89).
Komisjon on kaalunud Alcoa ja Itaalia väidet, mille kohaselt ei mõjuta tariif ühendusesisest kaubandust ega moonuta konkurentsi, kuna liikmesriikide vahel ei ole tegelikke kaubavooge ning on ebatõeline, et sellised kaubavood lähitulevikus tekivad (vt põhjendusi 86-88), ning võttes arvesse esmase alumiiniumi sektori eripära, ei kahjusta tariif Alcoa Euroopa konkurente (vt põhjendust 89).
It should be recalled that, in the Commission’s decision-making practice and the case-law of the Court, the absence of actual trade flows has never been accepted as evidence that an aid measure has no impact on intra-Community trade.
Tuleb meenutada, et komisjoni otsustuspraktikas ja Euroopa Kohtu praktikas ei ole kunagi nõustutud tegeliku kaubavoogude puudumisega kui tõendiga selle kohta, et abimeede ei mõjuta ühendusesisest kaubandust.
The Court has in fact consistently ruled that aid to an undertaking may be such as to affect trade between the Member States and distort competition even if the beneficiary undertaking does not participate in intra-Community trade itself.
Euroopa Kohus on tegelikult järjekindlalt otsustanud, et ettevõtjale antav abi võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ja moonutada konkurentsi isegi siis, kui abi saav ettevõtja ise ei osale ühendusesiseses kaubanduses.
Where a Member State grants aid to an undertaking, domestic production may for that reason be maintained or increased, with the result that undertakings established in other Member States have less chance of exporting their products to the market in that Member State [86].
Kui liikmesriik annab ettevõtjale abi, võib sisetoodang jääda samaks või suureneda, samal ajal kui teistes liikmesriikides tegutsevate ettevõtjate võimalused eksportida oma tooteid selle liikmesriigi turule vähenevad [86].
Moreover, the pattern of decreasing EU production and increasing imports from third countries, with limited or no trade flows between Member States, is not unusual: it is fact typical of sectors which are experiencing structural difficulties and/or are subject to high competitive pressure.
Lisaks ei ole ebatavaline ELi toodangu vähenemine ja kolmandatest riikidest pärit impordi suurenemine ning liikmesriikidevahelised piiratud kaubavood või nende puudumine: see on tüüpiline olukord sektorite puhul, mis kogevad struktuurseid raskusi ja/või kus valitseb tihe konkurents.
Such sectors are particularly sensitive to measures taken by Member States to improve the competitive position of their domestic industries.
Sellised sektorid on eriti tundlikud liikmesriikide võetud meetmete suhtes, millega püütakse parandada omamaiste tööstusharude konkurentsipositsiooni.
The fact that the modest production of primary aluminium in Italy may be unable to affect the reference price is irrelevant.
Asjaolu, et esmase alumiiniumi tagasihoidliku tootmise tõttu Itaalias ei pruugi olla võimalik mõjutada võrdlushinda, on tähtsusetu.