natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Firstly, the French State is required to pay the whole of the debt, and no distinction has been made between debt conceivably due to the public authority’s insolvency and possible defaults imputable to the State.
Ühest küljest on Prantsuse riik kohustatud tasuma kogu võla ning mingil viisil ei ole eristatud võlgnikust kohaliku omavalitsuse maksejõuetusest ja riigile omistatavatest võimalikest vigadest tuleneda võivad summad.
The terms used are worth emphasising, since the Court does not refer to a possible liability on the part of the State but holds that it is the responsibility of the State to ‘ensure’ that payment is made.
Kasutatud sõnastus väärib esiletõstmist, kuna kohus ei maini riigi võimalikku vastutust, vaid leiab, et riik peab tasumise „tagama”.
Such terms relate more to the concept of a guarantee than to that of liability.
Selline sõnastus seondub rohkem garantii kui vastutusega.
What is more, the Court does not at any time seek an operable event imputable to the State and looks no further than the debtor’s insolvent status.
Peale selle ei püüa kohus mingil moel vastutuse tekkimise alust riigile omistada ning piirdub ainult võlgniku maksejõuetusega.
Finally, the Court transfers the whole of the offending communes’ debt to the State.
Lõpuks, kohus kannab kogu süüdimõistetud kommuunide võla üle riigile.
These various factors tend to show that this system of liability operates in reality as a guarantee mechanism.
Need elemendid kalduvad näitama, et kõnealune vastutuse rakendamise kord toimib tegelikkuses garantiimehhanismina.
It will be noted, however, that the applicants must first obtain a judicial decision recognising their claim.
Sellegipoolest märgitakse, et hagejad peavad kõigepealt saama nende võlanõuet tunnustava kohtuotsuse.
Moreover, this guarantee is implied because it is not set out in any legislation.
Muu hulgas on see garantii kaudne, kuna see ei sisaldu üheski dokumendis.
This demonstrates that a judicial mechanism under national law can be interpreted as an implied guarantee,
See tõendab, et riigi õiguse kohast õiguslikku mehhanismi võib tõlgendada kaudse garantiina;
this liability covers the debts of public authorities possessed, however, of legal personality.
vastutus hõlmab nende riigiasutuste võlgasid, kes siiski on juriidilised isikud.
The existence of legal personality and of assets specific to the authority was expressly invoked by the French Government in its opposition to holding the French State liable.
Juriidilise isiku ja isikliku vara olemasolule osutas selgesõnaliselt Prantsuse valitsus, vaidlustades Prantsuse riigi vastutuse rakendamist.
This argument was rejected by the Court,
Kohus lükkas selle väite tagasi;
the scope of the state guarantee extends to include public authorities dependent on the State.
riigigarantii kohaldamisala laieneb riigiasutustele.
The guarantee is therefore intimately connected with the debtor’s public law legal form.
Seega on garantii tihedalt seotud võlgniku avalik-õigusliku staatusega.
It must be pointed out that the solution adopted by the ECHR in the Campoloro case is not an isolated one and stems from a well established tradition of case law.
Tuleb meelde tuletada, et Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus Campoloro kohtuasjas ei ole eraldiseisev ning järgib väga levinud kohtupraktikat.
Thus, in its judgment of 13 May 1980 in Artico v Italy, the ECHR decided that, where a failure to act is imputable to an entity other than the State, it is for the State, as giver of the guarantee provided for in Article 6-1, to act in such a way that the applicant in practice enjoys the right conferred on him by that Article.
Nii otsustas Euroopa Inimõiguste Kohus oma 13. mai 1980. aasta otsuses kohtuasjas Artico v. Itaalia, et kui kohustuste mittetäitmine on omistatav muule isikule kui riigile, peab asjaomane riik, kes on artikli 6 lõikega 1 ette nähtud tagatise andja, käituma viisil, mis tagab hagejale selle artikliga antud õiguse tegeliku kasutamise.
In Case No 59498/00 of 19 March 1997, Bourdov v Russia, the Court also held that an authority of the State cannot use lack of resources as a pretext for not honouring its debt.
Ka 19. märtsi 1997. aasta otsuses nr 59498/00 kohtuasjas Bourdov v. Venemaa otsustas kohus, et „riigiasutus ei saa oma võlgade maksmata jätmisel tuua ettekäändeks vahendite puudumist”.
Examination of the observations of the French authorities
Prantsusmaa ametiasutuste märkuste läbivaatamine
Observation relating to the difference between regional or local authorities and publicly owned establishments
Kohalike omavalitsuste ja riigiasutuste erinevust käsitlev märkus
According to the French authorities, the case made out by the Commission’s expert is by no means conclusive and is limited to comparing various interpretations of the Campoloro judgment; above all, it draws no distinction between publicly owned establishments and local authorities, although this difference is central to the issue of whether a claim can remain unpaid.
Prantsusmaa ametiasutuste arvates ei ole komisjoni eksperdi tõestus mingil moel kokkuvõttev ning piirdub Campoloro kohtuotsuse eri tõlgenduste vastandamisega; eelkõige ei ole selles eristatud riigiasutusi ja kohalikke omavalitsusi, kuigi see on teatava võlanõude võimaliku rahuldamata jäämise küsimuses keskse tähtsusega.
On this matter, the French authorities adopt the opinion of their expert.
Sellega seoses kordavad Prantsusmaa ametiasutused oma eksperdi seisukohta.
The latter questions the premise underlying the Commission’s arguments based on the Campoloro case law: the Commission’s argument rests on likening local and regional authorities to publicly owned establishments, which are all legal entities separate from the State and governed by public law.
Kõnealune ekspert seab kahtluse alla eelduse, mis toetab Campoloro kohtupraktikale tuginevat komisjoni arutluskäiku – komisjoni arutluskäik põhineb kohalike omavalitsuste ja riigiasutuste samastamisel, kes mõlemad on riigist eraldiseisvad avalik-õiguslikud juriidilised isikud.
In fact, these two types of body do not have the same constitutional status.
Neil kahte liiki üksustel ei ole ühesugune põhiseaduslik staatus.
Thus, the existence of local authorities is a constitutional requirement, and the State has an obligation to guarantee the survival of such bodies.
Kohalike omavalitsuste olemasolu on põhiseaduslik nõue ning riik on kohustatud tagama nende allesjäämise.
EPICs do not have anything like the same constitutional status and do not have to survive.
Avalik-õiguslikel tööstus- ja äriasutustel ei ole samasugust põhiseaduslikku staatust ja need võivad kaduda.
The Campoloro case law, which relates to cases of default on the part of local authorities, cannot therefore be used in relation to publicly owned establishments.
Seega ei saa kohalike omavalitsuste kohustuste mittetäitmist käsitlevat Campoloro kohtupraktikat kasutada riigiasutuste puhul.
The Commission will now examine whether the difference in constitutional status between local or regional authorities and publicly owned establishments is likely to place a question mark over the conclusions drawn by its expert on the basis of the decisions taken in the Campoloro case by the ECHR and the Council of State.
Komisjon uurib järgmisena, kas põhiseadusest tulenev erinevus kohalike omavalitsuste ja riigiasutuste vahel võib seada kahtluse alla järeldused, mille komisjoni ekspert tegi lähtuvalt Euroopa Inimõiguste Kohtu ja riiginõukogu otsustest Campoloro kohtuasjas.
The Commission notes that the ECHR’s decision is based on the need to preserve, not the existence of the local or regional authority concerned, but the rights of the creditor, that is to say his right to a fair trial (Article 6-1 of the European Convention on Human Rights) and the protection of his property (Article 1 of Protocol No 1): whether the debtor is a publicly owned establishment or a local or regional authority, the creditor’s rights are infringed in the same way.
Komisjon sedastab, et Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus ei põhine mitte asjaomase kohaliku omavalitsuse säilitamise vajadusel, vaid võlausaldaja õiguste, nimelt asja õiglase arutamise õiguse (Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõige 1) ja omandiõiguse (esimese protokolli artikkel 1) kaitsmisel – võlausaldaja õigusi on rikutud sarnasel viisil, sõltumata sellest, kas võlgnik on riigiasutus või kohalik omavalitsus.
As for the decision of the Council of State, a distinction needs to be made between the various liability schemes:
Riiginõukogu otsuse puhul tuleb teha vahet eraldiseisvatel vastutuse rakendamise kordadel:
the liability due to gross negligence scheme is based on the State’s deficient use of the prerogatives introduced by the Law of 16 July 1980; it is therefore independent of the nature of the debtor: local or regional authority, or publicly owned establishment,
raske süü korral rakenduva vastutuse kord põhineb asjaolul, et riik jätab kasutamata talle 16. juuli 1980. aasta seadusega antud eesõigused – seega ei sõltu see sellest, kas võlgnik on kohalik omavalitsus või riigiasutus;
In conclusion, the Commission considers that the difference in constitutional status between local or regional authorities and publicly owned establishments does not invalidate the conclusions drawn from the Campoloro case law by the Commission’s expert.
Kokkuvõtteks leiab komisjon, et põhiseadusest tulenev erinevus kohalike omavalitsuste ja riigiasutuste vahel ei lükka ümber komisjoni eksperdi Campoloro kohtupraktika põhjal tehtud järeldusi.
Moreover, the Commission would observe that the set of arguments put forward by the French authorities is designed to question the relevance of the Campoloro judgment in this particular case, which does not relate to a local or regional authority; yet the Campoloro judgment was first invoked by the French authorities themselves in support of their position.
Samuti märgib komisjon, et Prantsusmaa ametiasutused püüavad oma väidetega vaidlustada Campoloro kohtuasja asjakohasust käesoleval juhul, mis ei ole seotud kohaliku omavalitsusega, kuigi just nemad oma seisukoha kinnitamiseks sellele esimesena osutasid.
Observation relating to the lack of any basis for holding the State liable
Märkused aluse puudumise kohta riigi vastutuse rakendamiseks
Moreover, the French authorities fail to see on what basis the State might incur strict liability in the event of a publicly owned establishment defaulting, since the State can be held liable in such a context only if the act (or omission) imputed to it has been the direct cause of the injury, which is not the case here.
Samuti on Prantsusmaa ametiasutustel raske mõista, millisel alusel võiks rakendada riigi mittesüülist vastutust riigiasutuse kohustuste mittetäitmise korral, kuna riigi vastutust võib selles raamistikus rakendada ainult juhul, kui talle omistatav süü (sealhulgas tegevusest hoidumine) oli kahju otseseks põhjuseks, millega käesoleval juhul tegemist ei ole.
The Commission nonetheless notes that the decisions of the Council of State and the ECHR clearly establish that the State can be held strictly liable.
Komisjon sedastab siiski, et riiginõukogu ja Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustes sätestatakse selgesõnaliselt, et riigi mittesüülise vastutuse rakendamine on võimalik.
Observation relating to the lack of abnormal and specific injury
Märkused ebatavalise ja erilise kahju puudumise kohta
Finally, the French authorities fail to see why the judge would consider the injury to be ‘specific’ when it apparently concerns all the creditors of the establishment, or as ‘abnormal’ if creditors agreed to supply funds to a body in an uncertain financial situation.
Lõpuks, Prantsusmaa ametiasutustel on raske mõista, miks peaks kohus käsitlema kahju „erilisena” niipea, kui see mõjutab kõiki asutuse võlausaldajaid, või „ebatavalisena” juhul, kui võlausaldajad on nõustunud andma laenu ebakindlas finantsolukorras olevale üksusele.
The Commission would observe that, according to the case law of the Council of State, the existence of an abnormal and specific injury does in practice limit the liability of the State.
Komisjon märgib, et riiginõukogu kohtupraktikas piiritletakse riigi vastutuse rakendamist tõepoolest ebatavalise ja erilise kahju olemasoluga.
The French authorities doubt that the injury is abnormal in a situation in which creditors agreed to supply funds to a body in an uncertain financial situation.
Prantsusmaa ametiasutused kahtlevad, kas ebatavalise kahjuga saab tegemist olla juhul, kui võlausaldajad on nõustunud andma laenu ebakindlas finantsolukorras olevale üksusele.
The Commission would point out, in this connection, that this argument presupposes that there is no guarantee (and that the creditors think that there is no guarantee), whereas the analysis given above shows the opposite to be true.
Selles osas märgib komisjon, et sellise argumendi eelduseks on garantii puudumine (ning võlausaldajate teadlikkus sellest), samas kui eespool esitatud arutluskäik tõendab vastupidist.
Indeed, if the creditors believe in the existence of the guarantee, any creditor will view the establishment’s financial situation as being much less of a crucial factor both when he decides to grant funds to the establishment and when he negotiates the conditions under which such funds are to be granted.
Kui võlausaldajad oleksid garantii olemasolu suhtes kindlad, ei oleks asjaomase asutuse finantsolukord võlausaldajate jaoks nii oluline sellele asutusele laenuandmise üle otsustamisel või laenutingimuste üle läbirääkimiste pidamisel.
Moreover, it has to be borne in mind that the debt may have been incurred either when the publicly owned establishment was not in danger or when the creditor could not reasonably have been aware of the establishment’s financial difficulties.
Muu hulgas tuleb silmas pidada, et laenuleping võis olla sõlmitud ajal, kui riigiasutus ei olnud raskustes või kui võlausaldaja ei saanud finantsraskustest mõistlikult teadlik olla.
In any case, the concept of abnormal injury has to be understood as going beyond the issues of whether or not the establishment was aware of the financial difficulties and even of whether the injury was sustained by all the creditors or by only one.
Igal juhul tuleb ebatavalise kahju mõistet käsitledes vaadata kaugemale küsimusest, kas asutus oli finantsraskustes või mitte, ning isegi küsimusest, kas asjaomast kahju kandsid kõik võlausaldajad või ainult üks.
According to the case law relating to strict administrative liability, the existence or otherwise of abnormal and specific injury is assessed with reference to the public interest.
Mittesüülist haldusvastutust käsitleva kohtupraktika kohaselt hinnatakse ebatavalise ja erilise kahju olemasolu seoses üldise huviga.
To be categorised as abnormal and specific, the injury to the person concerned must be out of proportion to the public interest intended to be served.
Selleks et kahju oleks ebatavaline ja eriline, peab see kahju kannataja jaoks olema asjaomase üldise huviga võrreldes ebaproportsionaalselt suur.
The Commission deduces from this that the abnormal and specific character of the injury undoubtedly constitutes a filter that may prevent a number of claims from being met, but that the higher the debt the less likely it is that this filter will come into play.
Komisjon järeldab sellest, et kahju ebatavaline ja eriline iseloom kujutab endast kahtlemata omamoodi filtrit, mis võib takistada teatava hulga võlanõuete eest hüvitise maksmist, kuid et sellise filtri toimimise tõenäosus on seda väiksem, mida suurem on võlasumma.
Finally, the Commission would point out that the existence of an abnormal and specific injury is not a condition imposed by the ECHR’s case law.
Lõpuks tuletab komisjon meelde, et ebatavalise ja erilise kahju olemasolu ei ole Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas tingimuseks seatud.
Any creditor may, therefore, in principle obtain compensation from the State, covering his debt, at the conclusion of judicial proceedings.
Seetõttu võib põhimõtteliselt iga võlausaldaja saada kohtumenetluse järel riigilt oma nõuet katva hüvitise.
Absence of limitation of liability and/or of a guarantee by the State
Riigi vastutuse ja/või riigigarantii piiramise puudumine
The Commission would emphasise that, as has been seen above, there is nothing to prevent the legislature — as it does in the case of a number of companies — from providing that the State will pay the EPICs’ debts only up to the limit of its initial contribution (or endowment).
Komisjon rõhutab, et nagu eespool osutatud, ei takista seadusandjal miski nägemast ette (nagu teatavate äriühingute puhul), et riik on avalik-õiguslike tööstus- ja äriasutuste võlgade eest vastutav ainult oma esialgse panuse (või abi) piires.
In particular, there is nothing to prevent the legislature from providing for a limitation of liability or from quite simply specifying that the State as shareholder can be liable for an EPIC’s debt only in the event of a fault or situation distinct from the EPIC’s mere insolvency — a state of affairs directly imputable to the EPIC and the cause of a particular injury.
Eelkõige ei ole seadusandjal mingit takistust seada vastutuse piirang või siis lihtsalt täpsustada, et aktsionärist riik võib avalik-õigusliku tööstus- ja äriasutuse võlgade eest vastutada ainult sellise süü või asjaolu korral, mis ei sõltu avalik-õigusliku tööstus- ja äriasutuse maksejõuetusest ning on konkreetselt riigile omistatav ning põhjustanud konkreetse kahju.
It is therefore possible for the legislature to preclude the State’s guarantee in respect of EPICs and to limit the State’s liability in relation to the injuries sustained by creditors.
Seega on seadusandjal võimalik takistada avalik-õiguslikele tööstus- ja äriasutustele riigigarantii andmist ning piirata riigi vastutuse rakendamist võlausaldajate kantud kahjuga.
However, these clarifications have not been supplied by the French authorities.
Ometi ei ole Prantsusmaa ametiasutused neid täpsustusi teinud.
Commission’s conclusion
Komisjoni järeldused
The Commission concludes from points (i) to (v) that, as French law currently stands, a creditor who has not obtained the payment of his claim through the use of the procedures set out in the Law of 16 July 1980 may receive all of the sums corresponding to the unmet claim by invoking the State’s last-resort liability. This is the opposite of what happens within the framework of winding-up proceedings under ordinary law where the reimbursement of the creditor is limited by the value of the available assets.
Komisjon järeldab alapunktide i–v põhjal, et praegu kehtiva Prantsuse õiguse kohaselt on võlausaldajal, kelle nõuet ei ole rahuldatud 16. juuli 1980. aasta seaduses sätestatud menetluste teel, õigus saada kogu rahuldamata võlanõudele vastav summa viimse abinõuna riigi vastutuse rakendamise abil, mis on vastupidine tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse raames toimuvale, mille puhul võlausaldaja nõuete rahuldamine on piiratud kättesaadava vara väärtusega.
The State’s liability is treated as a guarantee.
Riigi vastutus on käsitatav garantiina.
It is not the subject of any limitation by French legislation.
Prantsuse õiguses ei ole seda vastutust ühegi õigusaktiga piiratud.
It is intrinsically connected with the public-law legal form possessed by the debtor body.
Kõnealune vastutus on oma põhiolemuselt seotud võlgnikust asutuse avalik-õigusliku staatusega.
Analysis of the French proposal relating to the clause in the contracts
Analüüs, mis käsitleb Prantsusmaa ametiasutuste ettepanekut lisada lepingutesse asjaomane klausel
If the Commission were to adopt a decision finding that there was no aid, the French authorities would be prepared to extend their proposal for recording the absence of a guarantee so that it includes all contracts involving claims.
Kui komisjon võtaks vastu otsuse abi puudumise kohta, oleksid Prantsusmaa ametiasutused valmis laiendama oma garantii puudumist käsitleva märke lisamise ettepanekut kõikide laenulepingute suhtes.
The French authorities consider that such an extension would make it possible to prevent any risk of triggering the State’s strict liability based on La Poste’s insolvency alone.
Prantsusmaa ametiasutuste arvates võimaldaks selline laiendamine välistada igasuguse riski rakendada riigi mittesüülist vastutust üksnes La Poste’i maksejõuetuse tõttu.
Firstly, the Commission wishes to point out that the remark made in recital 181 is obviously applicable to this section of the present Decision.
Kõigepealt soovib komisjon meelde tuletada, et põhjenduses 181 esitatud märkus on ilmselgelt kohaldatav käesoleva otsuse käesoleva jaotise suhtes.
Moreover, as indicated in the opening decision, the Commission acknowledges that this is a measure likely to restrict the opportunities for a creditor who has signed such a contract to obtain payment of his claim through legal proceedings.
Nagu on osutatud menetluse algatamise otsuses, tunnustab komisjon muu hulgas, et tegemist on meetmega, mis võib piirata sellisele lepingule allakirjutanud võlausaldajate võimalusi saavutada oma võlanõude rahuldamine kohtu poole pöördumise teel.
The Commission nonetheless has doubts about the durability of this solution, the exception for accepted risk being a rule established by case law, which could always evolve (the overturning of existing case law is all the more likely as the trend in case law is towards extending the scheme of strict liability on the part of the State).
Komisjon kahtleb siiski selle lahenduse püsivuses, kuna vastuvõetava riskiga seotud erand on kohtupraktikaga kehtestatud reegel, mis võib veel muutuda (kohtupraktika muutumine on seda tõenäolisem, mida rohkem riigi mittesüülise vastutuse rakendamise korra laiendamise suunas liigutakse).
In response to the observations of the French authorities, the Commission would emphasise that the preceding remarks do not lead the Commission entirely to reject the French authorities’ proposal but to emphasise how fragile the resultant legal framework would be.
Vastuseks Prantsusmaa ametiasutuste märkustele rõhutab komisjon, et eespool osutatud märkustest lähtudes ei eita komisjon kogu Prantsusmaa ametiasutuste ettepaneku mõju, vaid osutab sellest tuleneva õigusliku raamistiku ebakindlusele.
Moreover, the Commission considers the French authorities’ proposal to be inadequate as the State’s guarantee could come into play for any type of liability including, for example, non-contractual liability and criminal liability, which present the same characteristics from this point of view: it is impossible to make it contractually clear in advance to debtors that the State is not liable for La Poste’s debts.
Muu hulgas peab komisjon Prantsusmaa ametiasutuste ettepanekut ebapiisavaks, kuna riigigarantiid võiks käsitada igat liiki vastutusena, sealhulgas eelkõige lepinguvälise vastutuse ja kriminaalvastutusena, millel on sellest seisukohast ühesugused tunnused – lepinguga ei ole võimalik võlgnike jaoks eelnevalt ette näha, et riik ei ole La Poste’i võlgade eest vastutav.
In general, La Poste may find itself indebted towards a third party through a variety of judicial mechanisms — a state of affairs that would imply a guarantee on the part of the State in the event of insolvency.
Üldiselt võib La Poste jääda kolmandale isikule võlgu eri õiguslike mehhanismide kaudu, mis tähendaks kohustuste mittetäitmise korral riigigarantii rakendamist.
For example, if La Poste were to absorb another structure (another publicly owned establishment), the rights and obligations of that structure would be transferred to it at the same time.
Näiteks kui La Poste peaks üle võtma mõne teise struktuuriüksuse (muu riigiasutuse), kantakse talle samas üle ka selle struktuuriüksuse õigused ja kohustused.
If it were subsequently to meet that structure’s debts towards a third party, no contract or other legal document would have laid down that the State was not required to pay La Poste’s debts towards creditors of the absorbed structure, since no one would have been able to foresee the situation.
Kui La Poste peaks seejärel selle struktuuriüksuse võlad kolmanda isiku ees tasuma, ei ole ühegi lepingu ega õigusaktiga ette nähtud, et riik ei pea vastutama võlgade eest, mida La Poste ülevõetud struktuuriüksuse võlausaldajatele tasub, kuna kellelgi ei olnud seda võimalik ette näha.