natgillin/translations-raw huggingface dataset:
For future breeding animals, it is important that the young grow up in stable social groups, preferably their natal group, with their mothers.
Tulevaste suguloomade jaoks on tähtis, et noorloomad kasvaksid üles püsivas sotsiaalses rühmas, eelistatult oma sünnirühmas ja koos emaga.
This ensures that their parenting skills and social interactions within a hierarchical structure develop adequately.
See tagab, et nende oskused järglaste kasvatamiseks ja sotsiaalseks suhtlemiseks hierarhia sees on piisavad.
Animals will normally successfully rear single or twin offspring without intervention.
Loomad kasvatavad tavaliselt sekkumiseta edukalt üles ühe või kaks järglast.
However, a management policy for rejected infants is required to minimise suffering in these animals.
Siiski on vaja korraldada äratõugatud järglaste käekäik, et vähendada nende loomade kannatusi.
Separation from the mother
Emast lahutamine
Young animals have a slow postnatal development lasting several years in cercopithecoids with a period of dependency on their mothers lasting until they are 8 to 12 months old, depending on the species.
Noorloomade sünnijärgne areng on aeglane ja kestab nt Cercopithecoidea sugukonna puhul mitu aastat, kusjuures emast sõltuvus kestab olenevalt liigist 8–12 kuud.
During this period they learn about their environment under the mother's protective vigilance and socialise through interactions with a diversity of social partners.
Sellel perioodil õpivad noored ema valvsa pilgu all oma ümbruskonda tundma ja suhtlevad erinevate sotsiaalsete partneritega.
They also learn parenting skills by interacting with infants or even helping to care for them.
Noorloomad õpivad rühmas järglaste kasvatamist teiste noorloomadega suheldes või isegi nende eest hoolitsedes.
Separation of infants from a colony causes distress to the mother and infant at the time.
Järglase lahutamine kolooniast põhjustab kannatusi nii emale kui ka noorloomale enesele.
It is therefore preferable to leave them in their natal colony until they have become independent.
Seetõttu soovitatakse jätta noorloomad kuni iseseisvumiseni oma sünnikolooniasse.
Should they, for their own welfare, have to be weaned or separated earlier, it is advisable to incorporate them into a well organised group to avoid damage to their social development, behaviour, physiology and immune competence.
Kui nad on heaolu kaalutlustel võõrutatud või eraldatud varem, siis on soovitatav nad sotsiaalse arengu, käitumise, füsioloogia ja immuunsüsteemi kahjustamise vältimiseks paigutada hästi korraldatud rühma.
The appropriate age ranges for weaning will depend on the species.
Sobiv vanus võõrutamiseks on igal liigil erinev.
The environment should enable the animal to carry out a complex daily programme of activity.
Elukeskkond peab võimaldama loomal täita igapäevast keerukat tegevuskava.
The precise features of the living quarters, however, will vary according to species, due to differences in natural behaviour.
Erinevuste tõttu loomulikus käitumises tulenevad täpsemad nõuded eluruumidele konkreetsest liigist.
The enclosure should allow the animal to adopt as wide a behavioural repertoire as possible, provide it with a sense of security, and a suitably complex environment to allow the animal to run, walk, climb and jump.
Hoidmiskoht peab loomal laskma rakendada nii laiaulatuslikku käitumisrepertuaari kui võimalik, tagama turvalisuse tunde ja piisavalt mitmekesise keskkonna jooksmiseks, kõndimiseks, ronimiseks ja hüppamiseks.
Materials providing tactile stimuli are also valuable.
Taktiilselt stimuleerivad materjalid on samuti väärtuslikud.
Opportunities for the animals to have some control over the environment should be provided.
Loomadele tuleb anda teatud kontroll oma keskkonna üle.
Some novelty should also be introduced at intervals, which can include for example minor changes in the conformation or arrangement of enclosure furniture and feeding practices.
Teatud ajavahemike tagant tuleb teha uuendusi, näiteks väike muudatus hoidmiskoha sisustuses või söötmiskorralduses.
Non-human primates should be housed in such a way that they do not exhibit abnormal behaviour and are able to display a satisfactory range of normal activities.
Ahvilisi peaks pidama nii, et neil ei kujuneks välja ebaharilikke käitumisharjumusi ja nad saaksid rahuldavas ulatuses järgida tavapäraseid käitumisharjumusi.
The following factors will determine the enclosure dimensions for a given species:
Liigi jaoks sobiva hoidmiskoha mõõdud tulenevad järgmistest asjaoludest:
the adult size of the animal (juvenile animals, though smaller, are usually more active than adults, thus requiring similar space allowances for physical development and play), and
täiskasvanud looma suurus (kuigi noorloomad on täiskasvanutest väiksemad, on nad tavaliselt täiskasvanutest aktiivsemad, mistõttu nad vajavad füüsilise arengu ning mängimise jaoks sarnaste mõõtudega ruume);
sufficient space to provide a complex and challenging environment, and
piisavalt avar ruum mitmetasandilise ning väljakutseid esitava keskkonna loomiseks;
the size of group to be accommodated.
majutatava rühma suurus.
The following principles should apply to the housing of all species of non-human primates:
Kõigi ahviliste pidamisel tuleb arvestada järgmisi põhimõtteid:
enclosures should be of adequate height to allow the animal to flee vertically and sit on a perch or a shelf, without its tail contacting the floor,
puurid peavad olema piisavalt kõrged, et loom saaks põgeneda vertikaalsuunas ja istuda rõhtlatile või riiulile, ilma et ta saba puudutaks põrandat;
the animal should be able to display a normal locomotor and behavioural repertoire,
loom peab saama järgida tavapärast lokomotoorset ja käitumisrepertuaari;
there should be room for suitable environmental enrichment,
sobivate keskkonna mitmekesistamise vahendite jaoks peab olema piisavalt ruumi;
apart from exceptional circumstances, the animal should not be singly housed,
ühtki looma ei tohiks üksikult pidada, välja arvatud erandkorras;
enclosures should not be arranged in two or more tiers vertically.
rohkem kui kaht puuri ei tohiks vertikaalselt ühte ritta paigutada.
Outdoor enclosures
Välisaedikud
Where possible, non-human primates should have access to outdoor enclosures.
Ahvilisi tuleb võimaluse korral lasta välisaedikusse.
These are commonly used for breeding larger non-human primates.
Neid kasutatakse sagedasti suuremate ahviliste kasvatamisel.
They have the advantage for the animals that they can include many features of the natural environment and are also useful for holding stock or experimental animals where close climatic control is not required and outdoor temperatures are suitable.
Välisaedikute eeliseks on nende sarnasus loomade loomuliku elukeskkonnaga. Välisaedikud on kasulikud varus hoitavate loomade või katseloomade pidamisel, kui keskkonna täpne jälgimine ei ole nõutav ning välistemperatuurid on sobivad.
Outdoor enclosures are usually constructed of metal, but other materials, including wood, can be used providing it is suitably weather-proofed.
Välisaedikud on tavaliselt ehitatud metallist, kuid kasutada võib ka teisi materjale, sealhulgas puitu, tingimusel et see on sobiva vahendiga ilmastikukindlaks tehtud.
Some types of wood are approved by toxicologists provided that a certificate of analysis is available.
Teatud puuliigid on toksikoloogid heaks kiitnud, kuid vajalik on analüüsitõend.
Wood is easily maintained or replaced, can be custom-built on site and provides a quieter and more natural material.
Puidust välisaedikut on kerge hooldada ja välja vahetada, seda saab ehitada kohapeal vastavalt eriprojektile, see tekitab vähem müra ja on looduslähedasem materjal.
To protect the structural integrity of a wooden enclosure, the framework should either be of a type of wood which the animals will not chew or protected with mesh and a non-toxic treatment.
Puidust aediku terviklikkuse säilitamiseks peab raamistik olema sellisest puust, mida loomad ei näri või kaetud metallvõrguga ja mittetoksilise puidukaitsevahendiga.
The base of the enclosure can be of concrete or natural vegetation.
Aediku põhjaks sobib betoon või looduslik taimkate.
Concrete-floored enclosures can be covered with a suitable non-toxic substrate.
Betoonpõrandaga välisaedikud võib katta sobiva mittetoksilise allapanuga.
Either part of the outdoor enclosure should be roofed, to allow the animals to be outside in wet weather and to provide protection from the sun or, alternatively, shelters can be provided.
Üks välisaediku pool peab olema katusega, et loomad saaksid vihmase või päikselise ilma korral sinna varju minna. Alternatiivina võib paigaldada varjualuseid.
Where outdoor enclosures are provided, the non-human primates will utilise them, even in the winter.
Välisaedikute olemasolul kasutavad ahvilised neid isegi talvel.
However, heated indoor enclosures should be provided.
Samas peab saama kasutada ka köetud siseruume.
It is recommended that the minimum size for an indoor enclosure should meet the minimum values specified to ensure that the animals are not overcrowded in inclement weather.
On soovitatav, et siseruumi miinimumpindala vastaks täpsustatud miinimumsuurustele, et välistada karmide ilmaolude korral loomadega ülerahvastatust.
As outdoor enclosures represent additional space, there is no need to set minimum dimensions for these.
Välisaedikute miinimummõõte kindlaks ei määrata, kuna tegemist on täiendava ruumiga.
Where different enclosures are connected, for example outdoor and indoor, more than one connecting door should be provided to prevent subordinates being trapped by more dominant animals.
Kui erinevad hoidmiskohad, näiteks sise- ja välisruumid, on ühendatud, tuleb kasutada enam kui üht vaheust, et vältida alluvate loomade lõksu püüdmist domineerivate loomade poolt.
Indoor housing
Sisehoidmiskohad
Although indoor enclosures will commonly be constructed of metal, other materials, such as wood, laminates and glass have been used successfully and provide a quieter environment.
Kuigi sisehoidmiskohad on tavaliselt ehitatud metallist, on edukalt kasutatud ka teisi, vaiksemat keskkonda tagavaid materjale, näiteks puit, laminaat ja klaas.
As height is a critical feature of the enclosure, all non-human primates should be able to climb, jump and occupy a high perch.
Hoidmiskoha omadustest on üliolulise tähtsusega selle kõrgus, kuna kõik ahvilised peavad saama ronida, hüpata ja istuda kõrgel rõhtlatil.
The walls can include mesh to allow climbing but sufficient diagonal branches or perches should also be provided to allow all animals to sit on them simultaneously.
Seinad võivad koosneda muu hulgas metallvõrgust, millel saab ronida. Selleks et loomad saaksid kõik üheaegselt istuda, tuleb paigaldada ka piisaval hulgal diagonaalseid oksi või rõhtlatte.
Where mesh is used, care should be taken to ensure that it is of a type which could not lead to injury through animals having their limbs trapped.
Metallvõrgu valimisel peab vigastuste vältimiseks hoolega jälgima, et loomade jalad sellesse kinni ei jääks.
Solid floors have the advantage that they can be covered with a substrate in which food can be scattered to encourage foraging.
Kõva pinnaga põrandate eeliseks on võimalus neid katta allapanuga, millesse võib puistata toitu toiduotsimise ergutamiseks.
Non-human primates require space for activity, but may need to be confined in smaller home enclosures for short periods of time when justified on veterinary or experimental grounds.
Ahvilised vajavad tegevusruumi, kuid veterinaarsetest või katse eesmärkidest võib tuleneda vajadus neid lühiajaliselt paigutada väiksemasse hoidmiskohta.
Smaller volumes can be created by partitioning the main enclosure using dividers and/or a mobile back to the enclosure, having a cage within the home enclosure, two linked units, or attaching experimental enclosures to a larger exercise enclosure.
Põhiruumi saab väiksemateks osadeks jagada vaheseintega ja/või liikuva tagaseinaga, põhiruumi sisse paigutatava puuri, kahe ühendatud üksuse kasutamisega või ühendades katseaedikud suurema liikumisaedikuga.
These methods of confining experimental animals all have the advantage that animals have access to a satisfactory living environment and social companions, allowing however separation for feeding, cleaning and experimental purposes, such as dosing and blood sampling.
Nimetatud katseloomade piiramismeetoditel on see eelis, et loomadele jääb alles juurdepääs rahuldavale elukeskkonnale ja suhtluskaaslastele, samas on neid võimalik eemaldada söötmise, puhastamise ja katse eesmärkideks, näiteks preparaatide manustamiseks või vereproovide võtmiseks.
Should single-housing in a small enclosure be necessary, because of a special experimental paradigm, the duration and extent of confinement should be justified by the experimenter, balancing the likely effect on the well-being of the animal against the scientific value and requirements of the experiment.
Kui üksikult pidamine osutub vajalikuks loomkatse erilise teadusliku paradigma seisukohast, siis peab loomkatse läbiviija põhjendama piirangu kestust ja ulatust, kaaluma katse tõenäolist mõju looma heaolule ning katse teaduslikku väärtust ja tingimusi.
Individuals can be isolated by training (see paragraph 4.8 below) or running the group through a race with a trap in it.
Indiviide saab rühmast eraldada neid vastavalt treenides (vaata allpool punkt 4.8) või jooksutades rühma läbi lõksu.
The additional guidelines provide minimum recommended enclosure sizes for the different species.
Täiendavad suunised annavad hoidmiskoha miinimumsuurused erinevate liikide jaoks.
Presentation and content of the diet should be varied to provide interest and environmental enrichment.
Toidu pakkumise viisi ja koostist tuleb varieerida, et see oleks loomadele huvitav ja mitmekesistaks keskkonda.
Scattered food will encourage foraging, or where this is difficult food should be provided which requires manipulation, such as whole fruits or vegetables, or puzzle-feeders can be provided.
Mahapuistatud sööt soodustab toiduotsingut. Kui seda on raske korraldada, siis tuleb anda toitu, mida on vaja töödelda, näiteks terveid puuvilju või aedvilju või kasutada puzzle-feeder’eid.
Foraging devices and structures should be designed and situated to minimise contamination.
Toiduotsingu vahendite ja elementide kavandamisel ning paigaldamisel tuleb mõelda saastumise vähendamisele.
As the enrichment feeding may lead to preferences, to ensure that the animals receive a balanced diet it is advisable to feed the standard diet first thing in the morning when the animals are hungry and have no alternative.
Kuna mitmekesise toidu pakkumine võib kaasa tuua teatud toidu eelistamise, siis soovitatakse tasakaalustatud toitumise kindlustamiseks anda standardset toitu hommikul esimesel söögikorral, kui loomad on näljased ja teised valikud puuduvad.
The food can be scattered to ensure that it is not monopolised by dominant individuals.
Domineerivate isendite poolt toidu monopoliseerimise vältimiseks võib toitu laiali puistata.
A varied diet should not be provided if it is likely to have disturbing effects on experimental results.
Mitmekesist toitu ei tohiks anda juhul, kui see võib kahjustada katse tulemusi.
However, in such circumstances variation can be introduced in the form of nutritionally standard diets available in different shapes, colours and flavours.
Sel juhul võib vaheldust luua olemasoleva standardsööda abil, mida on saada erineva kuju, värvi ja maitsega.
Some non-human primates, for example some prosimians, require nesting material, for example wood wool, dry leaves or straw.
Mõned ahvilised, näiteks leemurlased (poolahvilised) vajavad pesategemismaterjali, näiteks puitvilla, kuivanud puulehti või õlgi.
Non-toxic substrates such as wood chips, wood granulate with a low dust level or shredded paper are valuable to promote foraging in indoor enclosures.
Siseruumides on toiduotsimise ergutamisel väärtuslikud mittetoksilised materjalid, näiteks puulaastud, vähe tolmutekitavad puidugraanulid või paberiribad.
Grass, herbage wood chip or bark chip are suitable for outdoor facilities.
Välisruumidesse sobib hein, puu- või koorelaastud.
Various methods of restraint are employed in handling non-human primates, ranging from enclosures with sliding partitions, through netting, holding the animals manually, to using a dart to tranquillise them.
Ahviliste vaoshoidmiseks kasutatakse erinevaid piirangumeetodeid alates lükandvaheseintega piirdeaedadest kuni võrkudeni, looma kätega kinnihoidmisest kuni rahustava süsti tegemiseni.
Although non-human primates dislike being handled and are stressed by it, training animals to cooperate should be encouraged, as this will reduce the stress otherwise caused by handling.
Kuigi ahvilised ei armasta, et nendega tegeldakse ning see tekitab neis stressi, on soovitatav treenida loomad inimestega koostööd tegema, kuna see vähendab loomade stressi nendega tegelemise ajal.
Training the animals is a most important aspect of husbandry, particularly in long-term studies.
Loomade treenimine on kõige tähtsam loomakasvatuse aspekt, eriti pikaajalistes uuringutes.
It has a dual advantage in providing the animal with an intellectual challenge and making work more rewarding for the care-giver.
Sellel on kahesugune eelis: see annab ühelt poolt loomale vaimset tegevust ning teiselt poolt pakub hooldajale tööst suuremat rahuldust.
Non-human primates will respond to aural and visual stimuli, and by using simple reward systems, training can often be employed to encourage the animals to accept minor interventions, such as blood sampling.
Ahvilised reageerivad kuulmis- ja nägemisärritustele ning lihtsaid preemiaid kasutades võib looma välja õpetada koostööks väiksemate katsete, näiteks vereproovi läbiviimiseks.
The response of individuals to training and procedures should be regularly reviewed, as some animals may be particularly difficult or non-responsive and in such cases, careful consideration should be given to their continued use.
Isendite reaktsioon treenimisele ja katsetele vajab korrapärast ülevaatamist, kuna mõned loomad võivad olla treenimise suhtes eriti tõrksad. Sellisel juhul tuleb nende kasutamise jätkamist hoolikalt kaaluda.
Though animals can be trained to accomplish tasks, attention should be paid to appropriate recovery periods when subjected to repeated experiments.
Kuigi loomi võib treenida teatud ülesandeid täitma, tuleb tähelepanu pöörata piisavale taastumisajale enne uute katse tegemist.
Individual records containing detailed information for each animal should be maintained.
Iga looma kohta tuleb säilitada täpse informatsiooniga individuaalsed arvestusdokumendid.
These should include: species, sex, age, weight, origin, clinical and diagnostic information, present and previous housing system, history of experimental use and any other information relevant for management and experimental procedures, such as reports on their behaviour or status, and favoured social companions/social relationship.
Dokumentatsioon peab sisaldama järgmisi andmeid: liik, sugu, vanus, kehakaal, päritolu, kliiniline ja diagnostiline informatsioon, praegune ja eelnev pidamissüsteem, katsetes kasutamise ajalugu ja muu informatsioon, mis on vajalik kontrolli ning loomkatsete seisukohast, näiteks andmed käitumise või seisundi kohta ja eelistused suhtlemiskaaslaste/sotsiaalsete suhete osas.
All non-human primates in a facility should be identified with a permanent and unique laboratory identification code before weaning.
Kõik ahvilised tuleb enne võõrutamist identifitseerida püsiva ja ainulaadse labori identifitseerimiskoodiga.
Individual animals can be identified visually by using properly fitted necklaces with attached medallions or tattoos for large species.
Suurekasvuliste liikide puhul saab konkreetseid loomi visuaalselt identifitseerida medaljonidega kaelakettide või tätoveeringute järgi.
Microchips can be injected into accessible sites (the wrist for larger animals or scruff of the neck for smaller species.
Mikrokiipe võib paigaldada ligipääsetavatesse kohtadesse (suurematel loomadel randmele, väiksematel liikidel kuklale). Mõned laborid kasutavad loomade eristamiseks edukalt loomade nimesid.
As it is important to be able easily to distinguish animals, some laboratories successfully use names for the animals, as these can easily be used to identify dominant and subordinate animals, and are considered by some to encourage the care staff to increase their respect for the non-human primates.
Loomanimesid saab lihtsalt kasutada dominantsete ja alluvate loomade identifitseerimiseks. Loomanimesid soovitatakse kasutada ka seetõttu, et see suurendab hoolduspersonali austust ahviliste vastu.
Staff should be trained in the management, husbandry and training of animals under their care.
Töötajatele tuleb õpetada toimetulekut nende hoole all olevate loomadega, loomakasvatust ja treenimist.
Training should also include information on the health and safety of staff working with non-human primates including zoonotic disease risk, and management.
Koolitus peab sisaldama ka informatsiooni ahvilistega töötavate inimeste tervise ja ohutuse kohta, sealhulgas zoonootiliste haiguste ohu ja sellega toimetuleku kohta.
Animals should, where possible, be transported in compatible pairs.
Võimaluse korral tuleb loomi vedada omavahel sobivates paarides.
However, adult animals may need to be transported singly.
Täiskasvanud loomade puhul tuleb siiski arvestada vajadusega neid üksikult vedada.
Marmosets (Callithrix spp.) are small, highly arboreal, South American diurnal non-human primates.
Marmosetid (Callithrix spp.) on Lõuna-Ameerikast pärit väiksed, eelkõige puiselulised päevase eluviisiga ahvilised.
In the wild they have home ranges of 1 to 4 hectares where they live in extended family groups of three to fifteen animals consisting of a breeding pair and their offspring.
Looduses on nende koduterritooriumi suurus üks kuni neli hektarit, kus nad elavad 3–15 loomast koosneva laiendatud perekolooniana, mille moodustab paljunev paar järeltulijatega.
Females produce litters twice a year (normally twins and in captivity, not infrequently, triplets) and all group members take care of the offspring.
Emasloom poegib tavaliselt kaks korda aastas (tavaliselt kaksikud ja vangistuses tihti kolmikud) ning järglase eest hoolitsevad kõik pereliikmed.
Reproductive inhibition of the subordinate females by the dominant occurs due to hormonal and behavioural mechanisms.
Domineerivad emasloomad takistavad alluvate naisloomade paljunemist hormonaal- ja käitumismehhanismidega.
Marmosets are frugivore-insectivore and are specialised in gum-tree gouging and gum feeding; however, in captivity they would gouge and scent-mark other hardwoods.
Marmosetid söövad puuvilju ja putukaid ning on spetsialiseerunud kummivaiku eritavate puude õõnestamisele ja kummivaigu söömisele. Vangistuses närivad ja märgistavad nad siiski ka teisi lehtpuid.
Foraging and feeding occupy up to 50 % of the time available.
Toiduotsingud ja söömine hõlmavad kuni 50 % nende ärkvelolekuajast.
Marmosets and tamarins can live for up to 15 to 20 years in captivity.
Marmosetid ja tamariinid võivad vangistuses elada 15–20 aastat vanaks.
Tamarins (Saguinus spp.) are similar to marmosets in many respects.
Tamariinid (Saguinus spp.) on mitmes suhtes marmosettidega sarnased.
They are found in South and Central America, but are slightly larger animals and have larger home ranges, varying from 30 to 100 hectares.
Neid leidub Lõuna- ja Kesk-Ameerikas, kuid nad on marmosettidest veidi suuremad ja nende koduterritooriumi ulatus on laiem, ulatudes 30–100 hektarini.
The larger home ranges of tamarins are related to more frugivorous diets, while they do not gouge, and eat gum only when readily accessible.
Tamariinide ulatuslikum koduterritoorium on seotud nende toidueelistustega. Tamariinid söövad enamjaolt puuvilju, puid nad kummivaigu leidmiseks ei näri ja söövad vaiku üksnes siis, kui see on kergesti kättesaadav.
Most marmosets and tamarins show reluctance to descend to the ground and frequently scent-mark their environment.
Enamik marmosettidest ja tamariinidest väldib maapinnale laskumist. Nad märgistavad oma ümbruskonda sageli.