natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Irrespective of special provisions of the Land, WestLB was subject to banking supervision under the German Banking Law (Kreditwesengesetz).
Piiramata liidumaa kehtestatud erisätteid, teostati WestLB suhtes pangandusjärelevalvet Saksamaa krediidiasutuste seaduse (Kreditwesengesetz) alusel.
WestLB was 100 % publicly owned.
WestLB oli 100 % avalik-õiguslikus omanduses.
The largest single stake in the nominal capital was held by the Land (43,2 %).
Suurim osa nominaalkapitalist kuulus liidumaale (43,2 %).
Other shareholders were the municipal associations (Landschaftsverbände) of Rheinland and Westfalen-Lippe (11,7 % each) as well as the associations of local public savings banks (Sparkassen- und Giroverbände) of Rheinland and Westfalen-Lippe (16,7 % each).
Teisteks aktsionärideks olid Reinimaa ja Westfalen-Lippe omavalitsuste ühendused (Landschaftsverbände) (mõlemal 11,7 %) ja Reinimaa ja Westfalen-Lippe kohalike avalik-õiguslike hoiupankade ühendused (Sparkassen- und Giroverbände) (mõlemal 16,7 %).
This ownership structure remained unchanged through the relevant period from 31 December 1991 to 1 August 2002.
Kõnealune omandistruktuur ei muutunud asjassepuutuval perioodil 31. detsembrist 1991. aastal kuni 1. augustini 2002. aastal.
As a public-law institution, WestLB benefited from two forms of guarantees from its public owners: ‘institutional liability’ (Anstaltslast) and ‘guarantor liability’ (Gewährträgerhaftung).
Avalik-õigusliku asutusena sai WestLB kasu oma avalik-õiguslike omanike kaht tüüpi garantiidest: “institutsionaalne vastutus” (Anstaltslast) ja “garandi vastutus” (Gewährträgerhaftung).
Anstaltslast means that the owners of WestLB are responsible for securing the economic basis of the institution and its function for the entire duration of its existence.
Anstaltslast tähendab, et WestLB omanikud vastutavad institutsiooni majandusliku baasi ja selle toimimise eest kogu selle eksisteerimise kestel.
This guarantee does not create a liability on the part of the owners vis-à-vis the creditors of the bank but only governs the relationship between the public authorities and the bank.
Kõnealune garantii ei pane omanikele kohustusi panga võlausaldajate ees, vaid reguleerib avalike ametiasutuste ja panga vahelisi suhteid.
Under the terms of the Gewährträgerhaftung, the owners meet all the liabilities of the bank which cannot be satisfied from its assets.
Termin Gewährträgerhaftung tähendab, et omanikud kannavad vastutust panga kõigi kohustuste eest, mida ei saa rahuldada panga varadest.
It establishes a liability on the part of the guarantor vis-à-vis the creditors of the bank.
Selle alusel vastutab garant panga võlausaldajate ees.
Both guarantees were limited neither in time nor in value.
Kummalgi garantiil ei ole ajalist ega rahalist piirangut.
Originally, WestLB was a regional institution that concentrated on supplementing the activities of local savings banks, which in turn focused initially on a primarily social function, providing financial services in sectors characterised by market failure.
Algselt oli WestLB piirkondlik institutsioon, mis keskendus kohalike hoiupankade tegevuse täiendamisele, mis algselt omakorda keskendusid eelkõige sotsiaalsele funktsioonile pakkudes finantsteenuseid valdkondades, kus turumajandus ei toiminud.
However, savings banks had long since developed into all-purpose credit institutions.
Siiski olid hoiupangad juba kaua aega tagasi kujunenud multifunktsionaalseks krediidiasutusteks.
Likewise, over the last few decades WestLB developed increasingly into an independent commercial bank and was a strong competitor on the German and European banking markets.
Samamoodi arenes WestLB viimase mõnekümne aasta jooksul üha enam sõltumatuks kommertspangaks, mis oli tugev konkurent Saksamaa ja Euroopa pangandusturgudel.
When measured by balance-sheet total, the WestLB group ranked among the five largest German credit institutions during the relevant period.
Bilansimahtusid võrreldes oli WestLB grupp asjassepuutuva ajavahemiku jooksul viie Saksamaa suurima krediidiasutuse seas.
It offered financial services to enterprises and public institutions and was an important player on international capital markets, both for its own account and as manager of other issuers' debt instruments.
Ta pakkus finantsteenuseid ettevõtetele ja riigiasutustele, mängis olulist rolli rahvusvahelistel kapitaliturgudel, seda nii enda arvel kui ka teiste emitentide võlainstrumentide haldurina.
Like many German all-purpose banks, WestLB held stakes in financial and non-financial enterprises.
Nagu mitmed Saksa multifunktsionaalsed pangad omas ka WestLB aktsiaid finants- ja mittefinantsteenuseid osutavates ettevõtetes.
It also transacted a substantial part of its business activities outside Germany.
Oluline osa tema äritegevusest toimus väljaspool Saksamaad.
Furthermore, under special legal provisions, WestLB, unlike private banks but in the same way as other public credit institutions, was able, until it was split up in August 2002, to conduct mortgage banking and building and loan association business under one organisational roof along with its other operations.
Lisaks sellele oli WestLB-l õiguslike erisätete alusel, nii nagu teistelgi avalik-õiguslikel krediidiasutustel, teiste tegevuste kõrval võimalik sama katuse all (erinevalt erapankadest) tegeleda hüpoteegipanganduse, ehituse ja laenuühistute äriga kuni 2002. aasta augustini, mil toimus jagunemine.
It ranked therefore, during the relevant period until it was split up, as one of Germany's most comprehensive all-purpose banks.
Seetõttu kuulus ta asjaomase ajavahemiku jooksul kuni jagunemiseni Saksamaa kõige arenenumate multifunktsionaalsete pankade hulka.
On the other hand, WestLB did not operate a dense network of retail branches.
Teisest küljest ei pidanud WestLB üleval pangakontorite tihedat võrku.
This market segment was covered by the local savings banks, for which WestLB acted as the central institution.
Jaepanganduse turuosa täitsid kohalikud hoiupangad, mille suhtes WestLB tegutses keskasutusena.
WestLB's profitability, measured by pre-tax profits as a percentage of capital and reserves at group level, did not exceed 6,6 % on average over the eight years preceding the transfer of Wfa (1984-91) and showed no clear upward tendency.
WestLB'i kasumlikkus, mida kontserni tasandil mõõdetakse kapitali ja reservide protsendina kasumist enne maksude maksmist, ei ületanud Wfa liitmisele eelnenud kaheksa aasta jooksul (1984–1991) keskmiselt 6,6 % ja ei näidanud selget kasvutendentsi.
This performance was substantially below the German as well as the European average.
See tulemus jäi märkimisväärselt allapoole Saksamaa ja ka Euroopa keskmist.
The WestLB group increased its balance-sheet total between 1991, i.e. before the transfer, and the end of 2001, when its last annual accounts before it was split up were prepared, from over DEM 270 million to over DEM 840 million, i.e. by more than 300 %.
WestLB grupi bilansimaht kasvas viimase aruande põhjal alates 1991. aastast, s.t enne liitmist kuni 2001. aasta lõpuni, s.t enne kui toimus jagunemine, enam kui 270 miljonilt Saksa margalt enam kui 840 miljoni Saksa margani, s.t rohkem kui 300 %.
By the law of 2 July 2002, the Land of North Rhine-Westphalia split up WestLB as of 1 August 2002 (with retroactive effect under the accounting rules to 1 January 2002) into a public-law parent company, Landesbank Northrhein-Westfalen, and a private-law subsidiary, WestLB AG.
Vastavalt 2. juuli 2002. aasta seadusele viis Nordrhein-Westfaleni liidumaa 1. augusti 2002. aasta seisuga (raamatupidamise eeskirjade alusel tagasiulatuva jõuga 1. jaanuarist 2002. aastast) läbi WestLB jagunemise avalik-õiguslikuks emafirmaks Landesbank Nordrhein-Westfalen ja eraõiguslikuks tütaräriühinguks WestLB AG.
WestLB AG took over the commercial activities of the former WestLB, while Landesbank Northrhein-Westfalen took over its public activities.
WestLB AG võttis üle endise WestLB kommertstegevuse ning Landesbank Nordrhein-Westfalen võttis üle selle avalik-õiguslikud tegevused.
According to Germany, WestLB AG is legally identical to WestLB and is to be considered the debtor for the entire recovery claim.
Saksamaa sõnul on WestLB AG juriidiliselt identne WestLB-ga ja teda tuleb pidada kogu tagastamisele kuuluva summa võlgnikuks.
Wfa was incorporated into Landesbank Northrhein-Westfalen at the time of the split-up and therefore withdrawn from the commercial activities taken over by WestLB AG.
Jagunemisel jäi Wfa Landesbank Nordrhein-Westfaleni osaks, tõmbudes seega tagasi kommertstegevusest, mille võttis üle WestLB AG.
The rules of Landesbank Northrhein-Westfalen also stipulated that Wfa's capital cannot be used to underpin the mortgage bonds business remaining within the Landesbank and that, in future, a remuneration of 0,6 % per annum was to be paid to the Land in respect of a possible liability function.
Landesbank Nordrhein-Westfaleni tegevust reguleerivad normid sätestavad samuti, et Wfa kapitali ei saa kasutada hüpoteekvõlakirjade äri toetamiseks, mis jäi Landesbank'ile ning et tulevikus tuleb liidumaale tasuda võimaliku vastutuse kandmise eest tasu 0,6 % aastas.
Wfa was founded in 1957 and operated until 31 December 1991 as a public-law institution (Anstalt des öffentlichen Rechts).
Wfa asutati 1957. aastal ja ta tegutses avalik-õigusliku asutusena (Anstalt des öffentlichen Rechts) 31. detsembrini 1991. aastal.
As such, it was an independent entity with a nominal capital of DEM 100 million (EUR 50 million) and the Land of North Rhine-Westphalia as the sole shareholder.
Sellisena oli ta sõltumatu avalik-õiguslik isik, mille nimikapital moodustas 100 miljonit Saksa marka (50 miljonit eurot) ja mille ainuaktsionäriks oli Nordrhein-Westfaleni liidumaa.
Under Section 6(1) of the former North Rhine-Westphalia Law on the promotion of housing (Wohnungsbauförderungsgesetz), Wfa devoted itself exclusively to the promotion of housing by granting low-interest or non-interest-bearing loans.
Endise Nordrhein-Westfaleni elamuehituse edendamise seaduse (Wohnungsbauförderungsgesetz) paragrahvi 6 lõike 1 alusel tegutses Wfa eranditult elamuehituse edendamisega, väljastades madala intressiga ja intressivabasid laene.
On account of its non-profit character, it was exempt from corporation tax (Körperschaftssteuer), property tax (Vermögenssteuer) and tax on business capital (Gewerbekapitalsteuer).
Oma mittetulundusliku iseloomu tõttu oli ta vabastatud ettevõtte tulumaksust (Körperschaftssteuer), omandimaksust (Vermögenssteuer) ja kapitalimaksust (Gewerbekapitalsteuer).
As a public-law institution, Wfa was covered by the Land's ‘institutional liability’ (Anstaltslast) and ‘guarantor liability’ (Gewährträgerhaftung) for all its liabilities.
Avalik-õigusliku asutusena kandis liidumaa “institutsionaalse vastutuse” (Anstaltslast) ja “garandi vastutuse” (Gewährträgerhaftung) kujul Wfa eest vastutust kõigi tema kohustuste suhtes.
These guarantees remained in place as a result of the transfer.
Pärast üleandmist garantiid säilisid.
The largest single source of financing for the housing-promotion activities was — and still is — the Land Housing Promotion Fund (Landeswohnungsbauvermögen), which has been built up from interest income from housing loans granted by Wfa and annual cash injections from the Land budget.
Elamuehituse edendamise suurimaks finantseerimisallikaks oli ja on ka praegu liidumaa elamuehituse rahastu (Landeswohnungsbauvermögen), mis loodi Wfa poolt väljastatud eluasemelaenude intressitulust ning iga-aastasest sularahasüstist liidumaa eelarvest.
These resources, earmarked to serve exclusively as the funding base for housing loans by virtue of Section 16 of the Law on the promotion of housing, accounted for some 75 % of Wfa's refinancing, i.e. DEM 24700 million (EUR 12600 million) as at 31 December 1991.
Kõnealused vahendid on elamuehituse edendamise seaduse paragrahvi 16 põhjal eranditult eluasemelaenude rahastamise aluseks, moodustades 31. detsembri 1991. aasta seisuga umbes 75 % Wfa refinantseerimismahust, s.t 24700 miljonit Saksa marka (12600 miljonit eurot).
Prior to the transfer, Wfa guaranteed Land liabilities incurred for housing promotion purposes.
Enne Wfa üleandmist tagas Wfa liidumaa võetud kohustusi seoses elamuehituse edendamisega.
Each year, in line with the Land's repayments of its liabilities, Wfa's guarantee was transformed into reimbursement claims of the Land against Wfa which reduced the value of the Land Housing Promotion Fund accordingly.
Paralleelselt sellega, kuidas liidumaa tasus oma kohustuste eest, muudeti Wfa tagatis igal aastal liidumaa tagasimakse nõudeks Wfa vastu, mis seega vähendas liidumaa elamuehituse rahastu väärtust.
These liabilities of Wfa would have fallen due only when it no longer needed its revenues from interest and loan recovery in order to perform its public tasks.
Kõnealused Wfa kohustused oleksid kuulunud täitmisele ainult siis, kui ta poleks vajanud intressidest ja laenude tagasimaksetest saadavaid tulusid oma avalik-õiguslike ülesannete täitmiseks.
They amounted to about DEM 7400 million (EUR 3780 million) by the end of 1991 and were not shown directly in the balance sheet but only ‘below the line’.
Need moodustasid 1991. aasta lõpuks umbes 7400 miljonit Saksa marka (3780 miljonit EUR) ja olid bilansis ära näidatud ainult nn joone all.
CAPITAL REQUIREMENTS UNDER THE OWN FUNDS DIRECTIVE AND THE SOLVENCY RATIO DIRECTIVE
OMAVAHENDITE DIREKTIIVI JA MAKSEJÕULISUSE MÄÄRA DIREKTIIVIGA SÄTESTATUD KAPITALINÕUDED
Under Council Directive 89/647/EEC on a solvency ratio for credit institutions (‘Solvency Ratio Directive’) and under the Own Funds Directive, banks must have own funds equivalent to at least 8 % of their risk-adjusted assets and risk-bearing off-balance-sheet transactions.
Nõukogu direktiivi 89/647/EMÜ (krediidiasutuste maksejõulisuse määra kohta) (“maksejõulisuse määra direktiiv”) ja omavahendite direktiivi alusel peavad pangad omama omavahendeid vähemalt 8 % riskiga kaalutud aktivate ja bilansiväliste kirjete summast.
These Directives necessitated amendments to the German Banking Law which took effect on 1 January 1992.
Kõnelused direktiivid tekitasid vajaduse muudatuste järele Saksamaa krediidiasutuste seaduses, mis jõustusid 1. jaanuaril 1992. aastal.
The new requirements entered into force on 30 June 1993.
Uued nõuded jõustusid 30. juunil 1993. aastal.
Until that date German credit institutions were obliged to have own funds equivalent to 5,6 % of their risk-adjusted assets.
Selle kuupäevani olid saksa krediidiasutused kohustatud omama omavahendeid 5,6 % ulatuses oma riskiga kaalutud aktivatest.
Furthermore, the amount of own funds limits a bank's exposure to large risks.
Peale selle seab omavahendite suurus pangale piirid suurte riskide võtmisel.
At the time of Wfa's transfer, the German Banking Law (Section 13) stipulated that no single loan granted may exceed 50 % of a bank's own funds and that the total of such loans exceeding 15 % of own funds may not be higher than eight times the bank's own funds.
Wfa üleandmise hetkel oli Saksamaa krediidiasutuste seaduses (§ 13) sätestatud, et ükski ühekordne laen ei või ületada 50 % panga omavahenditest ning kõnealuste laenude, mis ületavad 15 % omavahenditest, kogusumma ei või olla suurem kaheksakordsest panga omavahendite suurusest.
An amendment of the German Banking Law in 1994 to bring it into line with Council Directive 92/121/EEC reduced the maximum loan to 25 % of a bank's own funds and stipulated that the sum of single loans exceeding 10 % of a bank's own funds may not be higher than eight times the total of own funds.
aasta saksa krediidiasutuste seaduse muudatus, millega võeti üle nõukogu direktiiv 92/121/EMÜ, vähendas suurima laenu suurust 25 %-le panga omavahenditest ja sätestas, et üksiklaenude, mis ületavad 10 % panga omavahenditest, summa ei või olla suurem kaheksakordsest panga omavahendite suurusest.
Moreover, Article 12 of the Second Council Directive 89/646/EEC of 15 December 1989 on the coordination of laws, regulations and administrative provisions relating to the taking up and pursuit of the business of credit institutions limits the size of qualifying holdings in other credit and financial institutions.
Lisaks sellele piirab 15. detsembri 1989. aasta nõukogu teise direktiivi 89/646/EMÜ (krediidiasutuste asutamise ja tegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta artikkel 12 oluliste osaluste suurust teistes krediidi- ja rahaasutustes.
Furthermore, a special provision in the German Banking Law (Section 12), not based on Community legislation but found in other Member States, limits the total amount of long-term investments, including holdings in non-financial enterprises, to the total amount of the bank's own funds.
Peale selle piirab saksa krediidiasutuste seaduse erisäte (§ 12), mis ei põhine ühenduse õigusaktidel, kuid mida võib leida teiste liikmesriikide seadustes, pikaajaliste investeeringute kogumahtu, k.a osalused mittefinantsteenuseid osutavates ettevõtetes, panga omavahendite suurusega.
German banks had to adapt to the new capital requirements by 30 June 1993.
Saksa pangad pidid kohanema uute kapitalinõuetega 30. juuniks 1993.
The own funds cushion of many Landesbanks, including WestLB, was already comparatively weak before transposal of the Solvency Ratio Directive into German law.
Paljude liidumaa pankade omavahendite puhver, kaasa arvatud WestLB, oli juba enne maksejõulisuse määra direktiivi ülevõtmist Saksamaa LV seadusesse suhteliselt nõrk.
According to test calculations made by Deutsche Bundesbank in December 1991 on the basis of the provisions of the Directives, the Landesbanks had an average solvency ratio of 6,3 %, compared with the 8 % required from 30 June 1993.
Võrreldes alates 1993. aasta 30. juunist nõutava 8 %-ga, oli vastavalt testarvutustele, mida tegi Deutsche Bundesbank direktiivi sätetele tuginedes 1991. aasta detsembris, liidumaa pankade keskmine maksejõulisuse määr 6,3 %.
Therefore, there was an absolute need for these institutions to raise new capital in order to avoid restrictions on their business expansion and indeed to maintain their current level of activities.
Selleks, et vältida äritegevuse laiendamise piiranguid, tegelikult isegi selleks, et säilitada äritegevuse senine tase, oli kõnealustel asutustel vaja hankida uut kapitali.
If a bank cannot demonstrate the necessary level of own funds, it will be ordered by the supervisory authorities to take immediate action to comply with the solvency rules either by raising additional capital or by reducing risk-adjusted assets.
Juhul kui pank ei suuda näidata vajalikku omavahendite taset, teeb järelevalveasutus pangale ettekirjutuse järgida maksejõulisuse normatiive, hankides viivitamata täiendavat kapitali või vähendades riskiga kaalutud aktivaid.
Yet, the generally tight budgetary situation meant that the public shareholders could not undertake cash injections of capital.
Eelarvete üleüldise pingelisuse juures tähendas see aga, et avalik-õiguslikud aktsionärid ei saanud teha kapitalisüste rahas.
Instead, other solutions were found to provide additional capital.
Selle asemel leiti täiendava kapitali saamiseks teisi viise.
In the case of WestLB, the Land decided to transfer Wfa to WestLB in order to strengthen the latter's own funds base.
Selleks, et parandada WestLB omavahendite baasi otsustas liidumaa WestLB-le anda üle Wfa.
Similar transactions were carried out by some other Länder in favour of their respective Landesbanks.
Sarnaseid tehinguid teostasid oma liidumaa pankade kasuks ka teised liidumaad.
THE TRANSFER AND ITS EFFECTS
ÜLEANDMINE JA SELLE MÕJUD
THE TRANSFER
ÜLEANDMINE
On 18 December 1991 the Parliament of North Rhine-Westphalia passed the Law governing the promotion of housing (Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderung), Article 1 of which ordered the transfer of Wfa to WestLB.
detsembril 1991. aastal võttis Nordrhein-Westfaleni parlament vastu seaduse, mis reguleerib elamuehituse edendamist (Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderung). Selle artikkel 1 nõudis Wfa üleandmist WestLB-le.
The transfer became effective on 1 January 1992.
Üleandmine jõustus 1. jaanuaril 1992. aastal.
According to the grounds of the Law, the primary reason for the transfer was to increase WestLB's own funds in order to enable it to comply with the stricter capital requirements entering into force on 30 June 1993.
Vastavalt seaduse põhjendustele oli üleandmise esmaseks põhjuseks WestLB omavahendite suurendamine, et võimaldada tal järgida 30. juunil 1993. aastal jõustuvaid rangemaid kapitalinõudeid.
By way of the transfer, this could be done without any financial burden falling on the Land's budget.
Üleandmine võimaldas seda teha koormamata rahaliselt liidumaa eelarvet.
Combining the housing promotion activities of Wfa with those of WestLB was to have the secondary effect of increasing efficiency.
Wfa elamuehitusalase tegevuse ühendamisel WestLB samalaadse tegevusega pidi efektiivsuse tõstmine olema sekundaarseks mõjuks.
As part of the transfer, the Land waived Wfa's guarantee of about DEM 7400 million (EUR 3780 million) for liabilities of the Land in connection with funds raised for housing promotion (see Section II, point 2).
Üleandmise osana loobus liidumaa Wfa umbes 7400 miljoni Saksa marga (3780 miljonit eurot) suurusest tagatisest liidumaa kohustuste eest seoses elamuehituse edendamise jaoks hangitud vahenditega (vt II jagu, punkt 2).
WestLB became the universal legal successor to Wfa (except for Wfa's liability vis-à-vis the Land for debts entered into by the Land for reasons of housing promotion, which was waived prior to the transfer).
WestLB sai Wfa universaalõigusjärglaseks (välja arvatud Wfa kohustused liidumaa ees võlgade osas, mille liidumaa on võtnud elamuehituse edendamiseks ning millest enne üleandmist vabaneti).
Wfa became an organisationally and economically independent public-law institution without legal capacity within WestLB.
Wfa-st tekkis WestLB sees organisatsiooniliselt ja majanduslikult iseseisev õigusvõimeta avalik-õiguslik asutus.
Wfa's nominal capital and reserves must be shown in WestLB's balance sheet as a special reserve (Sonderrücklage).
Wfa nimikapital ja reservid tuleb WestLB bilansis näidata erireservina (Sonderrücklage).
The Land continues to guarantee Wfa's liabilities under the Anstaltslast and Gewährträgerhaftung.
Anstaltslast ja Gewährträgerhaftung alusel jätkab liidumaa Wfa kohustuste tagamist.
The assets transferred, i.e. nominal capital, capital reserves, the Land Housing Promotion Fund and other claims of Wfa, as well as any future return flows from housing loans remained earmarked for housing promotion under Article 2, Section 16(2) of the Law even after their transfer to WestLB.
Üleantud aktivad, s.t nimikapital, kapitalireservid, liidumaa elamuehituse edendamise rahastu ja teised Wfa nõuded ning ka tulevikus eluasemelaenudest saadav tulu, jäid ka pärast üleandmist WestLB-le eelnimetatud seaduse § 16 lg 2 p 2 alusel elamuehituse edendamiseks.
The same provision established that the assets transferred serve at the same time as liable equity capital within the meaning of the German Banking Law (and hence the Own Funds Directive), on the basis of which a bank's solvency ratio is calculated.
Sama säte kehtestas, et üleantud varad moodustavad samal ajal kohustusliku omakapitali Saksamaa krediidiasutuste seaduse (ja seega ka omavahendite direktiivi) tähenduses, mille alusel arvutatakse panga maksejõulisuse määra.
Therefore, they also underpin WestLB's competitive business.
Seega toetavad need WestLB konkurentsis osalevat äritegevust.
On the occasion of the transfer, WestLB's owners amended the covering agreement (Mantelvertrag) and agreed that the assets earmarked for housing promotion must always be preserved, even if WestLB suffered losses that absorbed the original capital.
Üleandmisel muutsid WestLB omanikud katuslepingut (Mantelvertrag) ja nõustusid, et elamuehituse edendamiseks ette nähtud varad peavad säilima isegi juhul kui WestLB kannab kahjumit, mis kulutab kogu algse kapitali.
Internally, Wfa's capital should be subordinate in its liability only to WestLB's remaining equity.
Organisatsiooni siseselt peaks Wfa kapital olema vastutuse osas allutatud vaid WestLB ülejäänud omakapitalile.