natgillin/translations-raw huggingface dataset:
If housing is considered as more of a luxury than as an essential item, this problem would have an undesirable impact on the results of the calculation, and should be offset.
Kui eluaset peetakse pigem luksus- kui hädavajalikuks kaubaks, on sellel ebakohal ebasoovitav mõju üüriarvutuste tulemustele, mida tuleks tasakaalustada.
Another problem of a household budget survey, at least in some countries, concerns its small sample size that may restrict the possibility of stratifying the rentals.
Leibkonna eelarve uuringute teiseks ebakohaks on vähemalt mõnes riigis valimi väiksus, mis võib raskendada üüride kihistamist.
In any case, available supplementary sources should be exploited as far as possible.
Igal juhul tuleks võimalikult palju kasutada olemasolevaid lisaallikaid.
This may, for instance, be the case in countries where a high proportion of housing is under public control and housing agencies have to present accounts.
Seda võib teha näiteks riikides, kus suurt osa eluruumidest kontrollib avalik sektor ja eluruumide vahendajad peavad esitama aruanded.
Further, as an on-going task to improve the results, alternative sources, like specialised rental surveys, should be investigated.
Lisaks sellele tuleks tulemuste parandamiseks pidevalt uurida muid allikaid, nagu eriotstarbelised üürivaatlused.
Principle 6:
põhimõte:
Member States shall exploit the broadest and most reliable sources to derive actual rentals per stratum, for example a population census or a household survey.
Liikmesriigid kasutavad kihi tegelike üüride saamiseks kõige ulatuslikumaid ja usaldusväärsemaid allikaid, näiteks rahvaloendusi või kodumajapidamiste uuringuid.
Alternative sources should be assessed to improve the reliability and exhaustiveness, and particularly the stratification.
Muid allikaid tuleks hinnata, et parandada usaldusväärsust ja ammendavust ning eelkõige kihistamist.
Extrapolation of base year results
Alusaasta tulemuste ekstrapoleerimine
Only few Member States have the annual information needed to carry out a full recalculation of the output of owner-occupied dwellings each year afresh.
Üksnes vähestel liikmesriikidel on olemas aastaandmed, mida on vaja, et igal aastal uuesti arvutada omanike kasutuses olevatest eluruumidest tulenevat toodangut.
In most countries the results for a given year are taken as the benchmark and subsequently updated to estimate the current year figure by means of indicators.
Enamikus riikides võetakse aluseks teatava aasta tulemused ja ajakohastatakse neid uute näitajate abil, et leida jooksva aasta näitaja.
The update may be made by applying a combined indicator to the (total) base year output, or by separately extrapolating the housing stock and the rental per stratum.
Ajakohastamine võib toimuda alusaasta (kogu)toodangu ühendatud näitajate abil või eluruumide üldkogumi ja iga kihi üüri eraldi ekstrapoleerimise abil.
Although similar results could be expected in general, structural shifts, e.g. in the relationship between rented and owner-occupied dwellings, may cause differences.
Kuigi üldiselt võib oodata samalaadseid tulemusi, võivad muutused ülesehituses, nt üüritavate ja omanike kasutuses olevate eluruumide vahelises suhtes, põhjustada erinevusi.
In addition, a separate calculation would permit plausibility checks.
Lisaks sellele võimaldab eraldi arvutamine kontrollida usaldusväärsust.
With regard to the indicators used, the quantity index is mostly derived from the output of the construction industry.
Kasutatavate näitajate puhul tuletatakse koguseindeks tavaliselt ehitustööstuse toodangust.
The price indicator, on the other hand, is often based on the price index of rentals paid from the consumer price index.
Samas põhineb hinnanäitaja tihtipeale makstud üüri hinnaindeksil, mis saadakse tarbijahinnaindeksist.
This may cause distortions in those cases where the assumption that imputed rentals follow the movement of the total is not justified, for instance, due to public rental controls.
See võib põhjustada moonutusi, kui eeldus, et kaudsed üürid liiguvad samas suunas kui kõik üürid, ei ole põhjendatud, näiteks riikliku üürikorralduse tõttu.
For the extrapolation of imputed rentals, it therefore seems preferable to use, as in the base year, a price index reflecting the movement of privately rented dwellings.
Kaudsete üüride ekstrapoleerimisel tuleks seetõttu nagu alusaastal eelistada eraomandis olevate üüritavate eluruumidega seotud muutusi kajastavat hinnaindeksit.
Further, attention has to be drawn to the fact that price indices will normally exclude price increases due to quality changes.
Lisaks sellele tuleks tähelepanu pöörata asjaolule, et hinnaindeksid ei hõlma tavaliselt kvaliteedimuutustest tulenevaid hinnatõuse.
The price indices therefore have to be supplemented by a quality indicator reflecting improvements.
Seetõttu tuleb hinnaindekseid täiendada parenemist kajastava kvaliteedinäitajaga.
Finally it seems useful to minimise the impact of structural changes on the results by restricting the extrapolation period.
Lõpetuseks tundub otstarbekas vähendada struktuurimuutuste mõju tulemustele, piirates ekstrapoleerimisperioodi.
Taking account in this respect of the periodicity of the relevant basic statistics, it seems appropriate to carry out a benchmarking of the housing stock every 10 years, i.e., the normal interval for population censuses.
Võttes selles suhtes arvesse asjakohaste lähteandmete korrapäralisust, tundub asjakohane määrata eluruumide üldkogumi suurus iga 10 aasta tagant, mis on tavaline ajavahemik rahvaloenduste vahel.
In addition, the benchmarking of the price element (rental per stratum) should be carried out at least every five years, i.e., the usual periodicity for household budget surveys.
Lisaks sellele tuleks hinnategur (iga kihi üür) määrata vähemalt iga viie aasta tagant, mis on tavaline ajavahemik leibkonna eelarve uuringute vahel.
Principle 7:
põhimõte:
If it is not possible to carry out complete re-estimation of the output of dwelling services annually, Member States may extrapolate a given base year figure using appropriate quantity, price and quality indicators.
Kui eluasemeteenuste toodangu väärtust ei ole võimalik igal aastal täielikult uuesti määrata, võivad liikmesriigid teatava alusaasta näitaja ekstrapoleerida, kasutades sobivaid koguse-, hinna- ja kvaliteedinäitajaid.
The extrapolation of the housing stock and the average rental shall be carried out separately for each stratum.
Eluruumide üldkogum ja keskmine üür ekstrapoleeritakse iga kihi puhul eraldi.
The extrapolation procedure shall distinguish between the calculations for actual and for imputed rentals.
Ekstrapoleerimisel eristatakse tegelike ja kaudsete üüride arvutamist.
If necessary, the number of strata used for extrapolation may be less than that used for the base year calculation.
Vajaduse korral võib ekstrapoleerimisel kasutatavate kihtide arv olla väiksem kui alusaasta arvutuses kasutatav.
To extrapolate the imputed rental for owner-occupied dwellings, in general, a price index reflecting private rentals shall be applied.
Omanike kasutuses olevate eluruumide kaudsete üüride leidmiseks kasutatakse üldiselt eraomandis olevate eluruumide üüre kajastavat hinnaindeksit.
In any case, the benchmarking of the housing stock should not exceed 10 years and that of the price element should not exceed five years, or similar quality should be achieved by appropriate other methods.
Igal juhul ei tohiks eluruumide üldkogumit määrata harvem kui 10 aasta tagant ja hinnategurit harvem kui viie aasta tagant või tuleks andmete sarnane kvaliteet saavutada muude asjakohaste meetodite abil.
Special problems
Eriküsimused
Rental-free and cheap dwellings
Üürita ja odava üüriga eluruumid
When collecting data on actual rentals, sometimes zero or very low values will be observed.
Tegelike üüride kohta andmeid kogudes täheldatakse mõnikord nullväärtusi või väga väikesi väärtusi.
In the case of rental-free dwellings this leads to the strange situation that the dwelling service is actually provided but without a (visible) payment.
Üürita eluruumide puhul tekib imelik olukord, et eluasemeteenust tegelikult osutatakse, kuid (nähtavat) tasu ei saada.
It seems appropriate in such cases to adopt the solution that the observed actual zero rental be corrected.
Sel juhul tundub asjakohane kasutada lahendusena täheldatud tegeliku nullüüri kohandamist.
An analogous solution would appear logical for cheap dwellings.
Sarnane lahendus tundub mõistlik ka odavate eluruumide puhul.
Apart from interventions by general government, there are other reasons why rental-free or cheap dwellings may be observed.
Lisaks valitsemissektori sekkumistele on muidki põhjuseid, miks võidakse täheldada üürita või odavaid eluruume.
One example is an employee occupying an employer-owned dwelling at a reduced or zero rental.
Üks näide on töötaja, kes elab tööandja omandis olevas alandatud üüriga või nullüüriga eluruumis.
This may concern all kinds of employees, including housekeepers or guardians.
See näide võib hõlmata igasuguseid töötajaid, sealhulgas majapidajaid või valvureid.
In this case the actual rental has to be corrected and the difference between the actual and comparable rental will be treated as remuneration in kind (see ESA95 paragraphs 4.04 to 4.06).
Sel juhul tuleb tegelikku üüri kohandada ning tegeliku ja võrreldava üüri vahet käsitletakse loonustasuna (vt ESA95 paragrahve 4.04–4.06).
Another possibility is that dwellings are let at a zero or very low rental to relatives or friends.
Teine võimalus on see, et eluruume antakse üürile sugulastele või sõpradele nullüüri või odava üüri eest.
In this case the correction may be obtained by simply reclassifying those dwellings from the rented to the owner-occupied sector.
Sel juhul saab kohanduse teha nii, et lihtsalt liigitatakse need eluruumid ümber – üüritavatest saavad omanike kasutuses olevad eluruumid.
Further, a similar correction seems appropriate in the case of lump sum payments by tenants, i.e., where the tenant makes a pre-payment of the rental for a longer than normal period.
Lisaks sellele tundub samalaadne kohandus asjakohane, kui üürnikud teevad ühekordse makse, s.o üürnik maksab üüri ette tavalisest pikema aja eest.
Principle 8:
põhimõte:
The actual rental observed in the case of rental-free and cheap dwellings shall be corrected to include the full dwelling service.
Üürita ja odavate eluruumide puhul täheldatud tegelikku üüri kohandatakse nii, et see sisaldab eluasemeteenust täies ulatuses.
Neither zero rentals nor cheap rentals shall be used to calculate imputed rentals, on an uncorrected basis.
Kaudsete üüride arvutamisel ei kasutata selliseid nullüüre ega madalaid üüre, mis on kohandamata.
Holiday homes
Puhkemajad
Holiday homes cover all kinds of leisure-time dwellings like the nearby weekend-house which is used for short periods many times a year or the more distant resort-home which is used for longer periods but only few times a year.
Puhkemajad hõlmavad igasuguseid vabal ajal kasutatavaid eluruume nagu lähedal asuvad nädalalõpumajad, mida kasutatakse lühikest aega palju kordi aastas, või kaugemal puhkekeskuses asuvad puhkemajad, mida kasutatakse pikemat aega, kuid vähe kordi aastas.
At first sight the case of rented holiday homes seems no problem, since the actual rental paid is taken as a measure for output.
Esmapilgul ei tundu üüritavate puhkemajadega seonduvat mingeid raskusi, sest toodangut mõõdetakse tegelikult makstud üüriga.
However, if the actual rentals collected are on a monthly basis, the extrapolation to the yearly total may lead to over-estimates if no supplementary information on the average occupation time is included.
Kui tegelikke üüre nõutakse sisse siiski kuu kaupa, võib nende ekstrapoleerimine aasta üldnäitajasse põhjustada ülehindamist, kui ei võeta arvesse täiendavaid andmeid keskmise kasutusaja kohta.
To calculate an imputed rental for owner-occupied holiday homes, the most logical approach is to stratify these properties and to apply the appropriate average annual rental for actually rented similar accommodation.
Omanike kasutuses olevate puhkemajade kaudse üüri arvutamisel on kõige mõistlikum lähenemisviis kihistada see kinnisvara ja kohaldada samalaadse tegelikult üüritud eluruumi keskmist aastaüüri.
The annual rental implicitly reflects the average occupation time.
Aastaüür kajastab kaudselt keskmist kasutusaega.
In the case of difficulties, a substitute method may be applied, i.e., to collect information on holiday homes in one stratum and to apply the average annual rental for actually rented holiday homes to the owner-occupied ones.
Raskuste korral võib kasutada asendusmeetodit, s.o koguda ühe kihi puhkemajade kohta teavet ja kohaldada tegelikult üüritud puhkemajade keskmist aastaüüri omanike kasutuses olevate puhkemajade suhtes.
Thirdly, it is acceptable to use the full annual rental for ordinary dwellings, in the same stratum of location, where holiday homes account for a very minor part of the housing stock or where they cannot be separated from other dwellings.
Kolmandaks on vastuvõetav, et kasutatakse sama asukohakihi tavaliste eluruumide aastast koguüüri, kui puhkemajad moodustavad eluruumide üldkogumist väga väikese osa või neid ei saa muudest eluruumidest eraldada.
Even in the case of resort homes these procedures seem reasonable when taking into account that they are always available to the owner and will also be used free of charge by his or her friends or relatives.
Isegi puhkekeskuses asuvate puhkemajade puhul tundub selline teguviis mõistlik, võttes arvesse asjaolu, et need on alati omanike käsutuses ja omanike sõbrad või sugulased kasutavad neid samuti tasuta.
Principle 9:
põhimõte:
Holiday homes cover all kinds of leisure-time dwellings like the nearby weekend-house or the more distant resort-home.
Puhkemajad hõlmavad igasuguseid vabal ajal kasutatavaid eluruume nagu lähedal asuvad nädalalõpumajad või kaugemal puhkekeskuses asuvad puhkemajad.
To estimate the output of holiday homes the annual average rentals of similar facilities shall preferably be used.
Puhkemajadest tuleneva toodangu väärtuse määramiseks on soovitatav kasutada samalaadse majutuse eest keskmiselt võetavaid aastaüüre.
Although stratification would seem desirable, holiday homes may be grouped in one stratum.
Kuigi kihistamine oleks soovitav, võib puhkemajad rühmitada ühte kihti.
If holiday homes account for a very minor part of the housing stock, the full annual rental of ordinary dwellings, in the same stratum of location, may be used.
Kui puhkemajad moodustavad väga väikese osa eluruumide üldkogumist, võib kasutada sama asukohakihi tavaliste eluruumide aastast koguüüri.
In the justified exceptional case of missing or statistically unreliable actual rentals for certain strata of holiday homes, other objective methods, like the user-cost method, may be employed.
Põhjendatud erandjuhtudel, kui teatavates puhkemajade kihtides andmed tegelike üüride kohta puuduvad või on statistiliselt mitteusaldusväärsed, võib kasutada muid objektiivseid meetodeid, nagu kasutusmaksumuse meetod.
Time-sharing accommodation
Osaajakasutusõigusega eluruumid
In the case of time-share, a real estate agent sells the right to stay for a fixed period each year in a certain dwelling located in a tourist area and takes care of the administration of this property.
Osaajakasutusõiguse puhul müüb kinnisvaravahendaja õiguse veeta igal aastal kindel ajavahemik teatavas eluruumis, mis asub turismipiirkonnas, ja korraldab selle kinnisvara haldamist.
The right is guaranteed by a certificate, which is issued after the initial payment.
Selle õiguse tagab tunnistus, mis väljastatakse pärast esimest makset.
This certificate may be traded at the current price.
Seda tunnistust võib müüa turuhinnaga.
Periodic payments are further due to cover administrative costs.
Halduskulude katmiseks tuleb edaspidi teha korrapäraseid makseid.
From this description it follows that the initial payment should be treated as an investment since the certificate issued is similar to a share.
Sellest kirjeldusest tuleneb, et esimest makset tuleks käsitleda investeeringuna, sest tunnistus sarnaneb aktsiale.
This is supported by the fact that at least in one Member State’s law the purchaser acquires a real right.
Seda käsitlust toetab asjaolu, et vähemalt ühe liikmesriigi õiguse kohaselt läheb ostjale üle omandiõigus.
Thus it would seem useful to include the initial payment under intangible assets in the national accounts.
Seetõttu oleks mõistlik märkida esimene makse rahvamajanduse arvepidamises immateriaalseks põhivaraks.
Further, it would seem logical to consider the rental-free accommodation service as a dividend in kind paid by the real estate agent.
Lisaks sellele oleks mõistlik käsitleda üürita majutusteenust kinnisvaramaakleri loonusena makstava dividendina.
The fundamental problem is that a service is actually provided by the time-share accommodation which is not included in the output of the economy.
Põhiline raskus on see, et tegelikult toodab osaajakasutusõigusega eluruum teenust, mida majanduse kogutoodang ei hõlma.
Logically this requires a correction.
Mõistlikult võttes on siin vaja teha kohandus.
To start with, the proposal to accept the periodic payment as a proxy implicitly means that no correction is made for the accommodation service, since the periodic payment covers a different service, namely management costs.
Kõigepealt tähendab ettepanek võtta korrapäraseid makseid arvesse ligikaudsete väärtustena kaudselt seda, et majutusteenuse puhul kohandust ei tehta, kuna korrapärane makse on seotud erineva teenuse, nimelt halduskuludega.
Another theoretical possibility would be to consider the initial payment as a prepayment of the service provided and to distribute it over the relevant periods of occupation.
Teine teoreetiline võimalus oleks käsitleda esimest makset ettemaksena osutatava teenuse eest ja jaotada see asjakohaste kasutusaegade lõikes.
Apart from the statistical problems of putting this model into practice, there seems to be a contradiction in legal terms since the implicit interpretation is a purchase of a service and not the acquisition of an asset.
Lisaks selle mudeli rakendamisega seotud statistilistele raskustele tundub siin olevat õiguslik vastuolu, kuna kaudne tõlgendus on teenuse ostmine, mitte vara omandamine.
A further possibility consists of deriving a proxy from annual actual rentals for similar (self-catering) accommodation facilities.
Veel üheks võimaluseks on ligikaudse väärtuse tuletamine samalaadse (toitlustamine iseteeninduse korras) majutuse eest tegelikult võetavatest aastaüüridest.
This solution is supported by the fact that time-share accommodations are located in tourist areas and coexist with actually rented holiday apartments.
Seda lahendust toetab asjaolu, et osaajakasutusõigusega eluruumid asuvad turismipiirkondades koos tegelikult üüritavate puhkeruumidega.
In the case of difficulties, the two other methods proposed for holiday homes are also acceptable for time-share properties.
Raskuste korral võib osaajakasutusõigusega eluruumi puhul kasutada ka kahte muud puhkemajade suhtes pakutud meetodit.
The imputed rental should be on a net basis, to avoid double-counting charges covered by the periodic payment.
Kaudne üür peaks põhinema netosummadel, et vältida korrapärase maksega hõlmatud kulude kahekordset arvestamist.
Principle 10:
põhimõte:
With regard to time-share accommodation, the same procedures shall be applied as for holiday homes.
Osaajakasutusõigusega eluruumide suhtes kohaldatakse samu menetlusi kui puhkemajade puhul.
Spare room lodgers
Toa väljaüürimine
In most countries a large number of students are accommodated in spare rooms.
Enamikus riikides on suur hulk üliõpilasi majutatud välja üüritud tubadesse.
Often this extends to other younger people or those who are employed in a job which involves being away from home.
Tihtipeale kasutavad seda majutusvõimalust ka muud noored inimesed või need, kes viibivad töö tõttu kodust eemal.
If the room is a part of a rented dwelling, i.e. is sublet, no major problems seem to exist.
Kui tuba on osa üüritavast eluruumist, s.o allüüril, ei ole suuri raskusi.
The spare room rental can be considered as a contribution to the actual main rental, i.e., a transfer between households.
Allüüri võib käsitleda osamaksena tegelikust põhiüürist, s.o kodumajapidamiste vahelise tulusiirdena.
However, if the room is a part of an owner-occupied dwelling it would be double counting to include both the rental that the lodger pays as well as the imputed rental in its entirety.
Kui tuba on aga osa omaniku kasutuses olevast eluruumist, oleks nii üürniku makstava üüri kui ka kogu kaudse üüri hõlmamine kahekordne arvestamine.
Probably the correct solution would be to take the actual rental paid by the lodger for the percentage of the dwelling he or she occupies and to impute a rental for the rest.
Õige lahendus oleks ilmselt arvestada allüürniku tegelikult makstavat üüri tasuna eluruumi selle protsentuaalse osa eest, mida ta kasutab, ja leida ülejäänud eluruumi kaudne üür.
However, this may not be practicable to implement.
Selle rakendamine võib siiski olla võimatu.
Instead one could consider the rental as a transfer involving the sharing of the expenses of the dwelling.
Selle asemel võiks üüri käsitleda tulusiirdena, mis on mõeldud eluruumi kulude jagamiseks.
This would be similar to the first case in so far as the actual spare room rental is considered as a contribution to the imputed main rental.
See sarnaneks esimese juhuga, kuivõrd tegelikku üüri käsitletakse osana kaudsest põhiüürist.
As a consequence of this treatment, a correction will be due if the household sector is broken down by groups.
Selle käsitluse tulemusena on majapidamiste rühmitamise korral vaja teha kohandus.
A further point is how to deal with subletting various rooms.
Veel üks küsimus on see, kuidas käsitleda mitme toa allüürimist.
In this case, it is suggested that the term spare room lodgers only applies when the owner or the main tenant him/herself also continues to occupy the dwelling.
Sel juhul soovitatakse mõistet “toa väljaüürimine” kohaldada üksnes siis, kui omanik või põhiüürnik ise jätkab eluruumi kasutamist.
Otherwise, the subletting should be considered as a separate economic activity (dwelling service or pension).
Muul juhul tuleks allüürimist käsitleda eraldi majandustegevusena (eluasemeteenus või pansionaat).
Principle 11:
põhimõte:
Rentals paid for spare rooms within a dwelling shall be considered as a contribution to the main rental as long as the owner or the main tenant continues to occupy the dwelling.
Eluruumis olevate vabade tubade eest makstud üüri käsitletakse osana põhiüürist, kui omanik või põhiüürnik ise jätkab eluruumi kasutamist.
Empty dwellings
Tühjad eluruumid
First, a rented dwelling is always considered as occupied even if the tenant chooses to live elsewhere.
Esiteks, üüritavat eluruumi käsitletakse alati asustatuna, isegi kui üürnik elab mujal.
Secondly, in line with the general solution agreed for holiday homes and time-share accommodation, the annual rental implicitly reflects the average time of occupancy.
Teiseks, kooskõlas puhkemajade ja osaajakasutusõigusega eluruumide puhul kokkulepitud üldlahendusega kajastab aastaüür kaudselt keskmist kasutusaega.
The problem of empty dwellings is therefore restricted to non-rented dwellings which are not used by the owner i.e., which are available to be sold or rented.
Tühjade eluruumide küsimus piirdub seega mitteüüritavate eluruumidega, mida omanik ei kasuta, s.o neid saab müüa või üürida.
In such cases no dwelling service is provided, so a zero rental should be inserted.
Sel juhul ei osutata eluasemeteenust, mistõttu tuleks märkida nullüür.
The necessary information to determine whether a non-rented property is empty or not can be based on the declaration of the owner or neighbours.
Teave, mida on vaja, et kindlaks teha, kas mitteüüritav eluruum on tühi või mitte, võib põhineda omaniku või naabrite selgitustel.
In the absence of such information, the existence of furniture may be used as an indication that the property is occupied.
Sellise teabe puudumisel võib mööbli olemasolu käsitada märgina sellest, et eluruum on asustatud.