natgillin/translations-raw huggingface dataset:
By letter of 11 December 1995, the Commission informed TF1 that it had requested further information from the French authorities by letter dated 21 November 1995.
Viimane teavitas taotlejat 11. detsembri 1995. aasta kirja teel, et ta oli palunud 21. novembri 1995. aasta kirjaga Prantsuse ametiasutustelt lisateavet.
By means of a document dated 27 November 1995, TF1 provided additional information.
Ühes 27. novembri 1995. aasta dokumendis andis TF1 lisateavet.
On 2 February 1996, TF1 brought an action before the Court of First Instance of the European Communities against the Commission for failure to act.
veebruaril 1996 esitas TF1 Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule komisjoni vastu hagi tegevusetuse asjus.
By letter of 16 February 1996, the French authorities replied to the request for information addressed to them on 21 November 1995.
veebruari 1996. aasta kirjaga vastasid Prantsuse ametiasutused teabetaotlusele, mis oli neile esitatud 21. novembril 1995.22. veebruari, 28. juuni, 4. ja 18. oktoobri 1996. aasta kirjaga saatis komisjon Prantsuse ametiasutustele uued taotlused teabe saamiseks.
By letters dated 22 February, 28 June, 4 October and 18 October 1996, the Commission sent further requests for information to the French authorities, which replied by means of a number of letters and fax messages dated 21 March, 28 March, 12 April, 18 July and 20 December 1996.
Need vastasid mitme kirja ja faksiga 21. märtsil, 28. märtsil, 12. aprillil, 18. juulil ja 20. detsembril 1996.
By letter dated 10 March 1997, TF1 lodged an additional complaint with the Commission.
saatis 10. märtsi 1997. aasta kirjaga komisjonile täienduse oma esialgsele kaebusele.
In a letter addressed to TF1 on 15 May 1997, the Commission stated that in its view no measure taken by the French State infringed Article 86 read in conjunction with Articles 81 and 82 of the Treaty.
TF1-le 15. mail 1997 saadetud kirjas leidis komisjon, et ükski riiklikest meetmetest ei rikkunud lepingu artiklit 86 koos artiklitega 81 ja 82.
By letter dated 21 October 1997, the French authorities provided the Commission with further information.
oktoobri 1997. aasta kirjaga andsid Prantsuse ametiasutused komisjonile täiendavat teavet.
On 10 July 1998, a meeting was held between the Commission and TF1.
juulil 1998 toimus komisjoni ja TF1 koosolek.
By decision adopted on 2 February 1999, the Commission rejected the arguments set out in TF1’s complaint and based on Articles 81 and 82 of the Treaty.
veebruaril 1999 vastuvõetud otsusega lükkas komisjon tagasi TF1 kaebusega tõstatatud vahendid, mis põhinesid lepingu artiklitel 81 ja 82.
On 26 February 1999, the Commission issued an injunction requiring the French authorities to provide information; the latter replied by letter dated 29 April 1999.
veebruaril 1999 saatis komisjon teabe saamise korralduse Prantsuse ametiasutustele, kes vastasid 29. aprilli 1999. aasta kirjaga.
With the entry into force of the Treaty of Amsterdam on 1 May 1999, the Protocol on the system of public broadcasting in the Member States (hereinafter the Protocol) was annexed to the Treaty.
Amsterdami lepingu jõustumisega 1. mail 1999 lisati lepingule protokoll riikliku ringhäälingusüsteemi kohta liikmesriikides (edaspidi “protokoll”).
On 3 June 1999, the Court of First Instance delivered a judgment declaring that the Commission had failed to fulfil its obligations by failing to adopt a decision concerning the part of the complaint lodged by TF1 concerning State aid [3].
juunil 1999 mõistis esimese astme kohus komisjoni süüdi tegevusetuses, olles täheldanud, et komisjon oli hoidunud otsuse kohaldamisest seoses TF1 kaebuse osaga, mis puudutab riigiabi. [3]
By letter dated 27 September 1999, the Commission informed France that it had decided to initiate the procedure laid down in Article 88(2) of the Treaty in respect of the investment grants received by France 2 and France 3 and the capital injections received by France 2 between 1988 and 1994.
septembri 1999. aasta kirjaga teatas komisjon Prantsusmaale oma otsusest algatada lepingu artikli 88 lõikes 2 ettenähtud menetlus France 2-le ja France 3-le antud investeeringutoetuste vastu ning ka France 2-le aastatel 1988–1994 antud kapitalidotatsioonide vastu.
The Commission decision to initiate the procedure was published in the Official Journal of the European Communities [4].
Komisjoni otsus menetluse algatamise kohta avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas.
The Commission invited interested parties to submit their comments on the measures concerned.
Komisjon kutsus huvitatud pooli üles esitama märkusi kõnesolevate meetmete kohta.
A meeting was held between the French authorities and the Commission on 19 November 1999.
novembril 1999 toimus koosolek Prantsuse ametiasutuste ja komisjoni vahel.
The French authorities submitted their comments by letter dated 10 December 1999.
Prantsuse ametiasutused esitasid oma märkused 10. detsembri 1999. aasta kirja teel.
On 1 February 2000, the Association of Commercial Television in Europe (hereinafter the ACT) submitted its comments to the Commission.
veebruaril 2000 saatis Euroopa Kommertstelevisioonide Liit (edaspidi ACT) komisjonile oma märkused.
The French authorities reacted to those comments by letter dated 15 June 2000.
Prantsuse ametiasutused vastasid nendele märkustele 15. juuni 2000. aasta kirja teel.
Meetings took place on 10 February 2000, between the Commission and representatives of TF1, then on 6 April and 2 October 2000, between the Commission and representatives of the French authorities and France Télévisions.
veebruaril 2000 toimus kohtumine komisjoni ja TF1-i esindajate vahel, seejärel 6. aprillil ja 2. oktoobril 2000 komisjoni ja Prantsuse ametiasutuste esindajate ja France Télévisions’i (Prantsusmaa Televisioonid) vahel.
The communication from the Commission on the application of State aid rules to public service broadcasting [5] (hereinafter the communication) was published on 15 November 2001.
Komisjoni teatis riigi ringhäälingule antava riigiabi suhtes kehtivate eeskirjade [5] kohaldamise kohta (edaspidi “teatis”) avaldati 15. novembril 2001.
It sets out the principles which the Commission intends to follow when examining public funding measures granted to public broadcasters.
Teatises määratletakse põhimõtted, mida komisjon kavatseb järgida avalik-õiguslikele televisioonidele antavate riiklike finantseeringute meetmete uurimisel.
By letters dated 29 July, 18 October and 16 December 2002, and 21 January, 20 March and 15 April 2003, the Commission requested further information from the French authorities, which replied by letters dated 19 August 2002 and 2 January, 11 February, 12 February, 19 May, 26 August and 7 November 2003.
Komisjon taotles 29. juuli, 18. oktoobri ja 16. detsembri 2002. aasta kirjaga, seejärel 21. jaanuari, 20. märtsi ja 15. aprilli 2003. aasta kirjaga Prantsuse ametiasutustelt uut teavet. Need vastasid 19. augusti 2002, seejärel 2. jaanuari, 11. veebruari, 12. veebruari, 19. mai, 26. augusti ja 7. novembri 2003. aasta kirjaga.
On 20 November 2002 and 11 June 2003, meetings were held between the Commission and representatives of the French authorities and France Télévisions; on 14 April 2003, a meeting was held between the Commission and representatives of TF1.
Lisaks toimusid 20. novembril 2002 ja 11. juunil 2003 koosolekud komisjoni ja Prantsuse ametiasutuste esindajate ja France Télévisions’i vahel; 14. aprillil 2003 toimus koosolek komisjoni ja TF1 esindajate vahel.
This Decision relates only to the financial measures in respect of which the decision was taken to initiate the Article 88(2) procedure, namely the investment grants received by France 2 and France 3 and the capital injections received by France 2 between 1988 and 1994.
Käesolevas otsuses käsitletakse ainult neid rahalisi meetmeid, mille suhtes otsustati menetlus algatada, konkreetselt France 2-le ja France 3-le antud investeeringutoetuseid ja France 2-le aastatel 1988–1994 antud kapitalidotatsioone.
It does not deal with the television licence fee introduced by Act No 49-1032 of 30 July 1949, which was excluded from the scope of the decision to initiate the procedure.
Käesolevas otsuses ei käsitleta televisioonimaksu televisiooni vastuvõtjate kasutamise õiguse eest, mis kehtestati Prantsuse 30. juuli 1949. aasta seadusega nr 49-1032, kuna see jäeti menetluse algatamise otsusest välja.
Nevertheless, in order to gain a comprehensive view of the financial relations between the French State and the public broadcasters France 2 and France 3 over the period covered by this Decision, the Commission must take account not only of the investment grants and capital injections but also of the licence fee.
Täieliku ülevaate saamiseks Prantsuse riigi ja avalik-õiguslike kanalite France 2 ja France 3 vahelistest rahalistest suhetest käesoleva otsusega kaetud ajavahemikul peab komisjon siiski arvesse võtma mitte üksnes investeeringutoetusi ja kapitalidotatsioone, vaid ka televisioonimaksu.
It will consequently refer in this Decision to the licence fee in so far as is necessary for its analysis of the financial measures referred to in recital 25.
Järelikult viitab komisjon käesolevas otsuses televisioonimaksule niivõrd, kuivõrd see on vajalik põhjenduses 25 osutatud rahaliste meetmete analüüsimiseks.
DETAILED DESCRIPTION OF THE MEASURES
KÕNESOLEVATE MEETMETE ÜKSIKASJALIK KIRJELDUS
France 2 and France 3 are financed by a combination of the licence fee and advertising and sponsorship income.
France 2 ja France 3 rahastamisviis on segatüüpi, kuivõrd see põhineb samaaegselt televisioonimaksul ja reklaami- ja sponsorlusressurssidel.
The licence fee is the ordinary source of public funding for the French public broadcasters.
Televisioonimaks moodustab Prantsuse avalik-õiguslike kanalite tavalise riigipoolse rahastamise.
Nevertheless, over the period 1988 to 1994, France 2 and France 3 also received investment grants and France 2 received capital injections.
Ajavahemikul 1988–1994 said France 2 ja France 3 siiski lisaks investeeringutoetusi ja France 2 sai ka kapitalidotatsioone.
Investment grants and other grants
Investeeringutoetused ja muud toetused
Between 1988 and 1994, France 2 and France 3 received from the French State the investment grants and other grants set out in tables 1 and 2.
1988.–1994. aastani said France 2 ja France 3 riigilt vastavalt investeeringutoetusi ja muid tabelites 1 ja 2 näidatud toetusi.
Grants received by France 2
France 2-le antud toetused
(FRF million) [6]
(miljonites Prantsuse frankides (FRF)) [6]
Investment grants
Investeeringutoetused
Other grants
Muud toetused
Total grants
Toetused kokku
Grants received by France 3
France 3-le antud toetused
(FRF million) [7]
(miljonites Prantsuse frankides (FRF)) [7]
Capital injections
Kapitalidotatsioonid
During the period under consideration, France 2 also received three capital injections from the French State, in 1991 (FRF 500 million), 1993 (FRF 55 million) and 1994 (FRF 355 million).
Vaadeldaval ajavahemikul sai France 2 ka kolm kapitalidotatsiooni. Esimese kapitalidotatsiooni andis riik talle 1991. aastal summas 500 miljonit FRF, teise 1993. aastal summas 55 miljonit FRF ja kolmanda 1994. aastal summas 355 miljonit FRF.
With the exception of the licence fee, the investigation has shown that France 2 and France 3 did not receive other public funding enabling them to finance their activities.
Pärast kontrollimist ja välja arvatud televisioonimaks, ei ole kanalid France 2 ja France 3 saanud muul viisil riigipoolseid finantseeringuid, mis võimaldanuks nende tegevuse rahastamist.
COMMENTS FROM INTERESTED PARTIES
ASJAOMASE KOLMANDA ISIKU MÄRKUSED
In the course of the formal investigation procedure, the Commission received, by letter dated 1 February 2000, comments from the ACT, which represents most of the commercial television broadcasters in the Community.
Ametliku uurimismenetluse raames sai komisjon 1. veebruari 2000. aasta kirja teel märkused ACT-lt, kes esindab suuremat osa ühenduse kommertstelekanalitest.
By way of introduction, the ACT stated that the private broadcasters TF1, M6 and Canal + had been required to fulfil public service obligations without receiving any corresponding financial compensation from the State and that the public service obligations imposed on France 2 and France 3 therefore in no way justified their public funding.
Sissejuhatuseks hindab ACT, et erakanalid TF1, M6 ja Canal + on olnud kohustatud täitma avaliku teenuse kohustusi, saamata selle eest riigipoolset rahalist hüvitist, ning et järelikult ei õigusta France 2-l ja France 3-l lasuvad avaliku teenistuse kohustused mingil määral nende rahastamist riigi poolt.
It also regretted that certain items of information, such as the additional costs incurred by the public broadcasters on account of their public service remits or the content of their reorganisation plan, did not appear in the decision to initiate the formal investigation procedure.
ACT peab lisaks kahetsusväärseks, et teatav informatsioon, nagu avalik-õiguslike kanalite puhul kaasnevad lisakulud seoses avaliku teenistuse ülesannetega või kanalite ümberkorraldamise plaani sisu, ei ole esitatud ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses.
It nevertheless confirmed the Commission’s analysis of the effect of the aid measures in question on competition and trade between Member States.
Teiselt poolt kinnitab ta aga komisjoni analüüsi kõnesoleva abi mõju kohta konkurentsile ja et see abi mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust.
The ACT claimed, firstly, that the licence fee constituted State aid following the liberalisation of broadcasting and that it was new aid, since the licence fee was paid to France 2 and France 3 each year.
ACT tõendab esiteks, et televisioonimaks moodustab riigiabi alates audiovisuaalsektori liberaliseerimisest, ja et tegemist on uut tüüpi abiga, sest televisioonimaksu makstakse kanalitele igal aastal. Ta järeldab sellest, et komisjon oleks pidanud televisioonimaksu arvama ametliku uurimismenetluse alla kuuluvate meetmete hulka.
It concluded from this that the Commission should have included the licence fee among the measures covered by the formal investigation procedure and took the view that the licence fee could not be declared compatible with the common market under Article 87(3)(c) or Article 86(2) of the Treaty.
Ta hindab lisaks, et televisioonimaksu ei saa kuulutada ühisturuga kokkusobivaks asutamislepingu artikli 87 lõike 3 punkti c alusel ega asutamislepingu artikli 86 lõike 2 alusel.
The public funding of France 2 and France 3 was unjustified in its opinion insofar as the private broadcasters had similar public service obligations to those of the public broadcasters but did not receive the same financial compensation from the State.
France 2 ja France 3 riiklik rahastamine näib talle seega põhjendamatu, kuna erakanalid täidavad avalik-õiguslike kanalite kohustustele sarnaseid avaliku teenistuse kohustusi, saamata seejuures sama riigipoolset rahalist hüvitist.
As regards the investment grants and capital injections, the ACT took the view that such aid was not linked to a precise cultural project and consequently could not be justified pursuant to Article 87(3)(d) of the Treaty.
Kõnesolevate investeeringutoetuste ja kapitalidotatsioonide puhul leiab ACT, et see abi ei ole seotud konkreetse kultuuriprojektiga ja et neid ei saa seega põhjendada lepingu artikli 87 lõike 3 punkti d alusel.
It also considered that the measures constituted operating aid and that the exemption for rescue and restructuring aid to firms in difficulty could not be applied to the case in point since the French authorities had not communicated the restructuring plan for the broadcasters to the Commission.
ACT leiab lisaks, et need moodustavad tegevust toetava abi ja et käesoleva juhu suhtes ei saa kohaldada raskustes olevate äriühingute päästmiseks ja ümberkorraldamiseks antava abi puhul ettenähtud erandit, kuivõrd Prantsuse ametiasutused ei teatanud komisjonile kanalite ümberkorraldamise kavast.
Lastly, after recalling the methodology that the Commission should follow for assessing State aid in the light of Article 86(2) of the Treaty, the ACT argued that the investment grants and capital injections under examination did not meet the criteria laid down by that provision insofar as they constituted exceptional, temporary aid and were not paid in order to finance additional public service tasks.
Lõpuks, olles meelde tuletanud metodoloogiat, mida komisjon peab järgima riigiabi hindamiseks lähtudes asutamislepingu artikli 86 lõikest 2, leiab ACT, et antud juhul läbivaadatud investeeringutoetused ja kapitalidotatsioonid ei täida nimetatud artiklis esitatud nõudeid niivõrd, kuivõrd tegemist on erandliku, ajutise abiga, ja et seda abi ei makstud avaliku teenistuse lisaülesannete rahastamiseks.
In conclusion, the ACT therefore called on the Commission to adopt a negative final decision on the investment grants paid to France 2 and France 3 and the capital injections granted to France 2, to initiate the formal investigation procedure in respect of the licence fee and to provide it with fuller information on the public service obligations of the two broadcasters and the content of their reorganisation plan.
Kokkuvõtteks taotleb ACT seega komisjonilt lõpliku negatiivse otsuse vastuvõtmist France 2-le ja France 3-le makstud investeeringutoetuste ja France 2-le makstud kapitalidotatsioonide suhtes, ametliku uurimismenetluse algatamist televisioonimaksu vastu ja täiendavat teavet mõlema kanali avaliku teenistuse kohustuste kohta ja nende ümberkorraldamise kava sisu kohta.
COMMENTS FROM FRANCE
PRANTSUSMAA MÄRKUSED
Decision to initiate the formal investigation procedure
Ametliku uurimismenetluse algatamise kohta
The French authorities commented by letter dated 10 December 1999 on the decision to initiate the formal investigation procedure.
Prantsuse ametiasutused teatavad oma märkused ametliku uurimismenetluse algatamise kohta 10. detsembri 1999. aasta kirjaga.
They stated that their letters dated 20 December 1996 and 29 April 1999 formed an integral part of those comments.
Nad märgivad, et nende 20. detsembri 1996. aasta ja 29. aprilli 1999. aasta kiri on nende märkuste lahutamatuks osaks.
The points developed in those two letters will be summarised here only where they did not appear already in the letter of 10 December 1999.
Nendes kahes kirjas esitatud arendused on siin ära toodud ainult selles osas, mis ei ole juba esitatud 10. detsembri 1999. aasta kirjas.
The French authorities began by reviewing the consequences of the liberalisation of broadcasting.
Prantsuse ametiasutused tulevad kõigepealt tagasi audiovisuaalsektori liberaliseerimise tagajärgede juurde.
They considered that the privatisation of TF1 had suddenly and unexpectedly weakened France 2’s financial stability since, from 1987 onwards, TF1’s advertising income rose steeply while that of France 2 stagnated.
Nad leiavad, et TF1 erastamine nõrgestas France 2 majanduslikku tasakaalu rängalt ja ootamatult, kuna alates 1987. aastast suurenes TF1 reklaamist saadav tulu tugevasti, samas kui France 2 tulude kasv hakkas vähenema.
The French authorities ascribed that trend to two factors: on the one hand, TF1’s programme schedule had been redirected, for commercial reasons, towards housewives under 50 years of age, the audience of most interest to advertisers, whereas the target audience for the public broadcasters was broad and diversified; on the other hand, the rules laid down by law and regulatory action allowed public broadcasters more limited access to advertising resources than private broadcasters.
Prantsuse ametiasutused annavad sellele arengule kahekordse selgituse: ühelt poolt suunati TF1 saatekava ärilisest huvist lähtudest ümber “alla viiekümneaastasele” televaatajale, reklaamijatele enam huvi pakkuvale vaatajaskonnale, samal ajal kui avalik-õiguslikud operaatorid taotlevad laia ja koosseisult mitmekesist publikut; teiselt poolt näevad seaduste ja määruste sätted avalik-õiguslikele operaatoritele ette eraoperaatoritega võrreldes piiratuma juurdepääsu reklaamivahenditele.
Programme purchase and production costs had also risen sharply.
Pealegi toimus programmide ostu ja tootmise maksumuses suur inflatsioon.
Since the number of broadcasters had doubled in the space of four years, competition had become keener on the programmes market, while the new operators had injected additional cash into that market.
Operaatorite arv on nelja aasta jooksul kahekordistunud, konkurents programmiturul on tihenenud, samal ajal on uued operaatorid toonud turule täiendavat käibekapitali.
As a result, the costs of programmes of all types had increased.
Selle tõttu kallines programmide maksumus olenemata programmi liigist.
To compensate for such inflation, the two public broadcasters drew from their stock of programmes.
Selle inflatsiooni korvamiseks kasutasid kaks avalik-õiguslikku kanalit oma programmivaramut.
Since they received less funding and were less frequently renewed, those programmes became less attractive, causing among other things a slump in France 2’s audience and therefore a fall in its advertising revenue.
Vähemate rahaliste vahendite varal ja harvemini uuendatult muutusid need programmid vähem publikut köitvaks, mis viiski France 2 vaatajatearvu kokkuvarisemiseni ja seega tema reklaamiressursside kahanemiseni.
Falling advertising incomes and rising costs thus brought about a deterioration in the financial situation of the two public broadcasters.
Reklaamiressursside alanemine ja maksumuse kallinemine väljendusid nende mõlema avalik-õigusliku kanali rahalise olukorra halvenemises.
The French authorities claimed that the State was forced to intervene in order to ensure the continued operation of the public channels and performance of their public service tasks, thereby maintaining pluralism.
Prantsuse ametiasutused tõendavad, et riik oli sunnitud sekkuma tagamaks avalik-õiguslike kanalite ja nende avaliku teenistuse ülesannete alalpüsimise ja võimaldamaks nii pluralismi alalhoidmist.
Those public service tasks were reflected in a general obligation to achieve certain quality standards and to broadcast specific types of programme.
Need avaliku teenistuse ülesanded väljenduvad üldises kvaliteedikohustuses ja eriprogrammides.
They derived from the notion that the existence of general-interest public channels reaching a sufficiently wide audience was a necessary condition for pluralism of information, variety of programmes and diversified support for TV and film production.
Need tulenevad arusaamast, mille järgi on üldise suunitlusega, piisavalt mitmekesist publikut koondavate avalik-õiguslike kanalite olemasolu vajalik tingimus informatsiooni pluralismi, programmide mitmekesisuse ja audiovisuaalse ja filmiloomingu mitmekesiseks toetamiseks.
The performance of these tasks resulted in both an additional cost and a loss of advertising income for the public broadcasters.
Nende ülesannete täitmine kujutab samal ajal avalik-õiguslike kanalite jaoks lisakulusid ja saamata jäävat reklaamitulu.
Between 1988 and 1994, the deterioration in their economic situation threatened to jeopardise their survival and thus obstruct the performance of their public service tasks.
kuni 1994. aastani oli nende kanalite majandusliku olukorra halvenemine sellist laadi, et see muutis küsitavaks nende olemasolu ja ohustas nii nende avaliku teenistuse ülesannete õiget täitmist.
The State therefore had to intervene through investment grants and capital injections.
Riik pidi seega sekkuma investeeringutoetuste ja kapitalidotatsioonide näol.
The spontaneous growth of the licence fee could not absorb the rapid increase in programme costs and halt the broadcasters’ economic decline.
Televisioonimaksu spontaanne kasv ei suutnud tõepoolest programmide maksumuse kiiret kasvu absorbeerida ja kanalite majanduslikku allakäiku peatada.