natgillin/translations-raw huggingface dataset:
And maybe Kreutzwald, somewhat later, for example in 1824, indeed had made some notes for himself about Kalevipoeg, but then lost them, just as Jaan Kross so masterfully described in his novel “Kahe kaotsi läinud paberi lugu” (The Story of Two Lost Papers) from 1966.
Ning võibolla on Kreutzwald veidi hiljem, ütleme näiteks 1824. aastal, tõepoolest endale Kalevipoja kohta mõned ülestähendused teinud, kuid need pärast kaotanud, nagu Jaan Kross seda nii meisterlikult oma novellis „Kahe kaotsi läinud paberi lugu” (1966) kirjeldab.
But even a German ballad written in 1836, in which Kreutzwald mentions Kalevipoeg, does not yet allude to the epic, because the character there is more like a brute than a hero.
Aga ka 1836. aastal kirja pandud saksakeelne ballaad, milles Kreutzwald mainib Kalevipoega, ei viita veel eeposele, sest sealne tegelaskuju on pigem jõhkard kui kangelane.
The idea of the epic is born in 1839, when two presentations of Kalevipoeg are held in the Learned Estonian Society: first it is Faehlmann who draws attention to Kalevipoeg’s folk legends, and half a year later, Georg Julius Schultz-Bertram gives a flamboyant speech in support of the idea that ends with a much quoted call for action: “Let us give people their epic and history, and everything will be achieved!”
Eepose idee sünnib alles 1839. aastal, kui Õpetatud Eesti Seltsis peetakse kaks ettekannet Kalevipojast: kõigepealt on see Faehlmann, kes pöörab tähelepanu Kalevipoja-muistenditele, ning pool aastat hiljem peab Georg Julius Schultz-Bertram leegitseva toetuskõne, mis lõpeb palju tsiteeritud üleskutsega „Anname rahvale eepose ja ajaloo, ja kõik on võidetud!”.
The fact that something like creating a national epic was even conceivable or advisable was due to the fact that “Kalevala” was published in Finland four years earlier.
Et niisugune asi nagu eepos oli üldse mõeldav või soovitatav, oli tingitud sellest, et neli aastat varem oli Soomes ilmunud „Kalevala”.
It is well known that the Finnish epic has also had a significant effect on the verse form of “Kalevipoeg” because Faehlmann, the initially proposed author of the epic, would probably have written the entire story in German, and not in a form typical for the Estonian folklore.
Teatavasti on soome eepos olulist mõju avaldanud ka „Kalevipoja” värsi- vormile, sest eepose esialgu välja pakutud autor Faehlmann oleks kogu loo paberile pannud arvatavasti saksa keeles ning mitte just eesti rahvaluulele omases vormis.
The second point is even more important: in the middle of the 19th century, no real Estonian literary scene even existed.
Teine punkt on veel olulisem: 19. sajandi keskpaigas polnud ju mingit eestikeelset kirjandusvälja veel õieti olemaski.
Let us keep in mind that the first bookstore that primarily sold books in the Estonian language was founded only in 1867.
Pidagem meeles, et esimene raamatukauplus, kus müüdi eelkõige eestikeelseid raamatuid, asutati alles 1867. aastal.
Then the guild system was abolished and Heinrich Laakmann could open his own bookstore in Tartu.
Siis kaotati tsunftisüsteem ning Heinrich Laakmann sai avada omaenda raamatupoe Tartus.
When Kreutzwald’s “Kalevipoeg” came out in 1857-1861 as a bilingual publication, however, its normal reception in Estonia was almost impossible because also among the Baltic Germans, there was not enough interest and competence to appreciate the epic.
Kui Kreutzwaldi „Kalevipoeg” aastail 1857‒1861 ‒ küll kakskeelse väljaandena ‒ ilmus, oli selle „tavapärane” retseptsioon Eestis peaaegu võimatu, sest ka baltisakslaste seas polnud eepose hindamiseks piisavat huvi ja kompetentsi.
Nobody bought this most expensive work that cost three and a half roubles, which today would equal to several hundreds of euros according to recalculation of the annual income.
Keegi ei ostnud ülikallist teost, mis maksis kolm ja pool rubla ‒ see võrdub aastasissetuleku järgi ümberarvestatult tänapäeval mitmesaja euroga.
Although the Estonian language popular edition, published in 1862 was seven times less expensive for its price of half a rouble, it did not become a bestseller either, and its true reception by the Estonian readers began only in the students’ reading circles of the 1870s.
Kuigi 1862. aastal ilmunud eestikeelne rahvaväljaanne oli oma poole rublaga seitse korda odavam, polnud seegi veel müügihitt ning eesti lugejate tõeline vastuvõtt algas alles 1870. aastate üliõpilaste lugemisringides.
The key person here was Wilhelm Schott (1802‒1889), a scholar of the University of Berlin who would not be an unknown figure in Estonia (his letters to Kreutzwald in the period 1866‒1875 were published in Estonian in 1961), but still not sufficiently made aware of in the cultural memory.
Võtmeisikuks osutus Berliini ülikooli õpetlane Wilhelm Schott (1802‒1889), kes ei ole Eestis tundmatu isik (tema kirjad Kreutzwaldile aastaist 1866‒1875 ilmusid eestikeelses tõlkes 1961), aga kultuurimälus siiski veel piisavalt teadvustamata.
Since 1838, Schott was actually professor of the Chinese, Tatar and East Asian languages, but also dealt with the Finno-Ugric languages, which at that time were not represented at the universities.
Schott oli 1838. aastast tegelikult hiina, tatari ja Ida-Aasia keelte professor, kuid tegeles samuti soome-ugri keeltega, mis ei olnud tol ajal ju veel ülikoolides esindatud.
Schott was proficient in Hungarian, Finnish and Estonian, and he was a reader of several periodical publications.
Schott oskas ungari, soome ja eesti keelt ning oli mitme väljaande lugeja.
These were the languages he introduced to the German readers in both the scientific and popular science press, and from this standpoint it was important that he reviewed the transactions of the Learned Estonian Society from the beginning.
Neid ta siis esitles saksa lugejatele nii teaduslikus kui ka populaarteaduslikus ajakirjanduses ning siinsest vaatevinklist on oluline, et ta arvustas algusest peale Õpetatud Eesti Seltsi toimetisi.
His first review was published in 1841 in the journal “Archiv für wissenschaftliche Kunde von Russland”, which was published on a quarterly basis in Berlin from 1841 to 1867 with the financial support from Russia; its editor-in-chief was Adolf Erman, professor of physics from Berlin, and Schott himself was its co-editor.
Tema esimene arvustus avaldati 1841. aastal ajakirjas Archiv für wissenschaftliche Kunde von Russland, mis ilmus Vene rahaga kord kvartalis Berliinis 1841‒1867, peatoimetajaks Berliini füüsikaprofessor Adolf Erman, kaastoimetajaks Schott ise.
In his review, Schott explains the objectives of the Learned Estonian Society and then refers to the content of the first part, which, in his words, “is utterly appealing already because it offers us, the Western European readers, something almost entirely new, and penetrates like a fresh, healing gust of wind into a bit musty atmosphere of the habitualness and dullness.”
Oma arvustuses selgitab Schott Õpetatud Eesti Seltsi eesmärke ning refereerib siis esimese vihiku sisu, mis tema sõnul „on juba seetõttu läbinisti ligitõmbav, et ta pakub just meile, lääneeuroopa lugejaile, midagi pea täiesti uut ja tungib nagu värske tervendav tuuleõhupuhang ammu- tuntu ja igapäevase pisut läppunud atmosfääri”.
Thus, already in his first article about Estonia from 1841, Schott shows his motivation: he is fascinated by the exotic, he likes the non-everydayness, and he wants to inspire the readership that dealing with such things could be beneficial and invigorating.
Seega näitab Schott juba oma esimese Eestit käsitleva artikliga 1841. aastast, milline on tema motivatsioon: ta on lummatud eksootikast, talle meeldib mitteigapäevane ning ta tahab lugejaskonnale sisendada, et niisuguste asjadega tegelemine võiks olla kasulik ja hingekosutav.
The reason for that was the content of the very same first part, namely, the first German presentation of “Kalevala”, accompanied by a translation sample and Faehlmann’s folk legend about the “boiling of languages”.
Põhjuse selleks andiski sellesama esimese vihiku sisu, nimelt „Kalevala” esimene saksakeelne tutvustus koos tõlkeprooviga ja Faehlmanni muistend keelte keetmisest.
It was a subject matter that was indeed something entirely new in Western Europe and that fascinated also Jacob Grimm, for example.
See oli ainestik, mis Lääne-Euroopas oli tõepoolest midagi täitsa uut ning millest oli vaimustatud ka näiteks Jacob Grimm.
In the same spirit, Schott published more than 50 articles about the Estonian folklore and literature in the German language in 1841-1880, while in Estonia the reception of “Kalevipoeg” was only beginning to awake little by little.
Samas vaimus avaldas Schott 1841‒1880 saksa keeles üle 50 artikli eesti folkloorist ja kirjandusest ning seda ajal, kui „Kalevipoja”-retseptsioon Eestis hakkas alles tasapisi pead tõstma.
However, Schott wrote already in 1855 that an epic called “Kalevipoeg” would soon be published in Estonia, since the first part of the third volume of the transactions of the Learned Estonian Society had contained an advance notice about this.
Schott aga kirjutas juba 1855. aastal, et varsti ilmub Eestis üks „Kalevipoja”-nimeline eepos, sest Õpetatud Eesti Seltsi toimetiste kolmanda köite esimeses vihikus oli ju eelteade sellest antud.
The excitement about the new discovery was just like it had been, i.e. the same as sixteen years earlier, when Schott wrote about a fresh gust of wind.
Vaimustus uue avastuse üle oli endine, st sama mis kuusteist aastat varem, kui Schott kirjutas värskest tuuleõhupuhangust.
This time he writes: “The folk legends of the Estonian people are a gallery of noble images surrounded by a mourning veil.
Nüüd kirjutab ta nõnda: „Eesti rahva muistendid on õilsate, aga leinalooriga ümbritsetud piltide galerii.
Their keynote is melancholy [...], but not at all powerless longing for the lost, happy time of independence.
Nende põhitoon on raskemeelne […], kuid mitte põrmugi jõuetu igatsus kaotatud, õnneliku iseseisvuse järele.
After many centuries that these beautiful fruits of fantasy have struggled along among the poor serfs around Lake Peipus, they now, as if hand-in-hand with the kindred blossoming minds of the neighbouring country Finland, finally step onto the stage of the European world, perhaps bringing with them a breath of fresh air into our musty and stuffy contemporary atmosphere.”
Pärast seda, kui need fantaasialoome kaunid viljad on paljude sajandite vältel kiratsenud vaeste pärisorjade keskel Peipsi järve ümbruses, astuvad nad nüüd lõpuks otsekui käsikäes naabermaa Soome hõimlaslike vaimuõitega suure euroopaliku ilma näitelavale, tuues ehk omaltki poolt kaasa värskendava tuulehoo meie kaasaja läppunud ning umbses atmosfääris.”
That says it all; this was the message of “Kalevipoeg” to Central Europe of the 19th century.
Sellega on kõik öeldud, see oli „Kalevipoja” sõnum 19. sajandi Kesk- Euroopale.
The people there were hungry for something new, refreshing, unknown and strange, and “Kalevipoeg” was able to give it to them.
Inimesed seal janunesid uue, värskendava, tundmatu ja võõra järele ning „Kalevipoeg” suutis seda neile anda.
It did not come into the world alone, Väinämöinen, Ilmarinen, Joukahainen and Kullervo ‒ the characters of “Kalevala” came to help.
See ei ilmunud maailma üksinda, talle tulid appi „Kalevala” tegelased Väinämöinen, Ilmarinen, Joukahainen ja Kullervo.
There is another factor in the game that could be called the advantage of the disadvantage.
Mängu tuleb veel üks asjaolu, mida võiks nimetada puudujäägi eeliseks (advantage of the disadvantage).
In general, the Finns were in a better situation than the Estonians because they had no serfdom, and in several areas they were more developed.
Üldiselt olid soomlased eestlastega võrreldes ju paremas olukorras, sest neil polnud pärisorjust ja mitmel alal olid nad arengus ees.
That resulted in “Kalevala” being published only in Finnish.
Sellest tulenes, et „Kalevala” avaldati ainult soomekeelsena.
Those who did not know the Finnish language had to wait until the book was translated.
Kes ei osanud soome keelt, pidi ootama, kuni ilmus tõlge.
And although the translations into Swedish (1841), French (1845) and German (1852) came out relatively quickly, it still took a few years.
Ning kuigi rootsi (1841), prantsuse (1845) ja saksa (1852) tõlked ilmusid suhteliselt ruttu, võttis see siiski mõne aasta aega.
It is known that Kreutzwald also wanted to publish his epic only in Estonian, but then difficulties with censorship arose, and the way out was presenting the text as a bilingual scientific publication.
Teatavasti tahtis ka Kreutzwald avaldada oma eepose ainult eesti keeles, aga siis tekkisid raskused tsensuuriga ning väljapääs leiti teksti rüütamises kakskeelse teadusliku väljaande kuube.
So, from the very beginning there was a German version of the epic, which facilitated its immediate reception in Europe.
Algusest peale oli eeposest niisiis olemas saksa versioon, mis soodustas selle otsekohest vastuvõttu Euroopas.
Wilhelm Schott was not the only one, but he used the clearest and the most convincing formulation.
Wilhelm Schott polnud ainus, aga tema on selle sõnastanud kõige selgemalt ja veenvamalt.
Moreover, he dealt more intensely with “Kalevipoeg” than the others and he published a monograph about Kreutzwald’s epic already in 1863.
Pealegi tegeles ta „Kalevipojaga” intensiivsemalt kui teised ning avaldas Kreutzwaldi eepose kohta juba 1863. aastal monograafia.
At that time, the readers abroad did not want to hear the nightingale’s song any more, they had heard it enough already.
Välismaal ei tahetudki tollal enam kuulda ööbikulaulu, sest seda oli juba küllalt kuuldud.
The words of beetles were something new and interesting.
Sitikasõnad olid midagi uut ja huvitavat.
In the following centuries, the message of “Kalevipoeg” has substantively not changed much.
Järgnevatel sajanditel pole „Kalevipoja” sõnum sisuliselt palju muutunud.
Even now, when Estonia is a member of the European Union and the same money is in use as in Rome and Paris, the need for things that are a bit out of the ordinary is still the same.
Ka ajal, kui Eesti on Euroopa Liidu liige ning siin on kasutusel seesama raha mis Roomas ja Pariisis, on vajadus pisut teistmoodi asjade järele ikka sama suur.
FOR A QUALITY LEAP IN INDUSTRY, THE DATA MUST BE RELEASED
TööSTUSE ANDMED TULEB „SILOTORNIDEST” VABAKS LASTA
How to reach wise decisions in industry and make the new smart solutions attractive, asks Jaak Vilo, Professor of Bioinformatics at the University of Tartu.
Kuidas jõuda tööstuses tarkade otsusteni ja teha uued nutikad lahendused atraktiivseks, küsib Tartu ülikooli bioinformaatika professor ja akadeemik Jaak Vilo.
The flagships of science are usually discoveries from the nature, human health, physics, chemistry, and other similar fields of science.
Teaduse lipulaevaks on tavaliselt avastused loodusest, inimese tervisest, füüsikast, keemiast ja teistest sarnastest valdkondadest.
Data collection, their interconnection and analysis are often part of the daily work in making scientific discoveries but unfortunately it is not yet the case in industry and the production processes.
Teadusavastuste tegemisel on andmete kogumine, nende omavahel ühendamine ja analüüsimine sageli igapäevatöö osa, kuid tööstuses ja tootmisprotsessides see paraku veel nii ei ole.
At the same time, however, many branches of industry have already switched over to the data collection and analysis in real time with the help of sensors.
Samas on paljud tööstusharud läinud juba suures mahus üle sensorite abil reaalajas andmete kogumisele ja analüüsile.
For example, the aircraft, ship and vehicle engines can measure their current situation with tens of parameters like the fuel consumption, temperature or vibration.
Näiteks võivad lennuki-, laeva- ja automootorid mõõta oma hetkeolukorda kümnete parameetrite, nagu kütusekulu, temperatuuri või vibratsiooni abil.
The data will be sent to the manufacturer who can estimate the probability of damages, the need for maintenance and replacement of components, and much more, based on these data.
Andmed saadetakse tootjale, kes saab nende põhjal hinnata vigastuste tõenäosust, hoolduse ja komponentide välja vahetamise vajadust ja palju muud.
Unfortunately, many big industries are still not able to use the opportunities that the data science could offer, since there are no out-of-the-box solutions that can be applied fast and conveniently.
Kahjuks ei suuda aga paljud suured tootmisharud endiselt kasutada võimalusi, mida andmeteadus pakkuda võiks, kuna pole kiiresti ja mugavalt rakendatavaid valmislahendusi.
Yet, the modern smart manufacturing is no longer mass production, but each product is different from the others to some degree.
Ometi ei ole tänapäevane tark tootmine enam massitootmine, vaid iga toode on mingil määral teisest erinev.
Such production should, however, be strongly optimised – collecting and sending to the production line must be effective, the right components must be in the right place at the right time, the supply chains must function like clockwork.
Selline tootmine peaks aga olema tugevalt optimeeritud – komplekteerimine ja tootmisliinile saatmine peavad olema tõhusad, õiged komponendid peavad olema õigel ajal õiges kohas, tarneahelad peavad toimima õlitatult.
Optimisation can take place in real time, considering even the weather forecast or traffic congestions.
Optimeerimine võib toimuda reaalajas, arvestades isegi saabuvat ilma või liiklusummikuid.
Quality improvement, decrease of errors and optimal utilisation of production lines are certainly the key issues of profitability.
Kvaliteedi kasv, vigade vähenemine ja tootmisliinide optimaalne kasutus on aga kindlasti kasumlikkuse võtmeküsimused.
Therefore, the production reorganisation is going on in the whole world – mainly toward specialisation and decentralisation where cooperation with competitors or different kinds of plants with narrow specialisation might be also necessary.
Seetõttu toimubki kogu maailmas tootmise ümberorganiseerumine – peamiselt spetsialiseerumise ja detsentraliseerumise poole –, kus võib vajalik olla ka koostöö konkurentidega või kitsalt spetsialiseerunud teist tüüpi tehastega.
Although the technological maturity to develop new solutions is there, the companies everywhere are rather conservative – their concerns are discussed in-house and safe solutions are preferred when making a choice.
Kuigi tehnoloogiline valmidus uute lahenduste arendamiseks on olemas, on ettevõtted igal pool pigem konservatiivsed – oma muresid arutatakse maja sees ja lahenduste valimisel eelistatakse kindla peale minekut.
Therefore, the problems and topics do not reach the scientists or respectively specialised companies who could be able to offer solutions.
Seetõttu ei jõua ka probleemid ja teemad ei teadlaste ega ka vastavalt spetsialiseerunud ettevõteteni, kes võiksid pakkuda lahendusi.
Industry seeks for certain solutions
Tööstus otsib kindlaid lahendusi
And so, openness and appropriate cooperation platforms are necessary for innovation.
Niisiis on innovatsiooniks vaja just avatust ja sobivaid koostööplatvorme.
The universities have people who are familiar with modern methods of data analysis and artificial intelligence, and have seen what they can do in the fields of science.
Ülikoolides on olemas inimesed, kes on kursis tänapäevaste andmeanalüüsi ja tehisintellekti meetoditega ning on näinud, mida need teadusharudes teha suudavad.
When these two sides are brought together, it would be possible to collect and analyse data with the joint projects and offer new more efficient solutions.
Kui need kaks poolt kokku viia, saaks ühiste projektidega andmeid koguda, analüüsida ja pakkuda välja uusi tõhusamaid lahendusi.
It is necessary to handle several big tasks in order to contribute to the growth of innovation.
Innovatsiooni edendamiseks on tarvis lahendada hulk suuri ülesandeid.
A strategic approach is needed, which will start with monitoring the existing systems that are equipped with sensors, analysing the bottlenecks and identification of new needs, and will end with improvement of data collection, use and sharing.
Vajalik on strateegiline lähenemine, mis algab olemasolevate sensoritega varustatud süsteemide jälgimisest, kitsaskohtade analüüsimisest ja uute vajaduste tuvastamisest ning lõpeb andmete kogumise, kasutamise ja jagamise parandamisega.
In general, the companies do not have experience in that area and hence they are not able to assess whether the databases are sufficient, and they are afraid that the data volumes might be too big for analysis.
Üldiselt ei ole ettevõtetel selles vallas kogemusi, mistõttu ei osata hinnata, kas andmebaasid on piisavad, ja kardetakse, et andmemahud võivad olla analüüsiks liiga suured.
The quality and systematic approach are naturally necessary for an accurate analysis, but the measured data can be packed and organised in different ways also so that nothing essential will get lost.
Kvaliteet ja süstemaatilisus on täpseks analüüsiks loomulikult vajalikud, kuid mõõdetud andmeid saab pakkida ja korrastada eri viisil ka nii, et midagi olulist kaduma ei lähe.
It is not always necessary to have compact data, for example, the temperature of the plant does not change in seconds and on account of such data compactness the data volumes can be downsized.
Alati pole vaja ka väga tihedaid andmeid – näiteks tehase temperatuur ei muutu sekunditega ja selliste andmete tiheduse arvelt saab andmemahte koomale tõmmata.
Smart prediction models are also necessary that may give information of how the quality may change when the machine changes, or during other changes of the production process.
Vajalikud on ka targad ennustusmudelid, mis võivad anda infot selle kohta, kuidas muutub kvaliteet masina muutumisel või muude tootmisprotsessi muutuste käigus.
Such errors can prove to be very expensive, especially when unique, one-off products are produced.
Sellised vead võivad osutuda väga kalliks eriti siis, kui toodetakse ainulaadseid, ühekordseid tooteid.
In order to achieve all this, the plants must be connected with the inspection processes.
Selle kõige saavutamiseks tuleb tehased ühendada kontrollimisprotsessidega.
Currently, it is extremely complicated to make the used systems, which focus very much on isolated and single-type activities, compatible and arrange data exchange between them.
Praegu tootmises kasutatavate, suuresti eraldiseisvatele ja ühetüübilis- tele tegevustele keskenduvate süsteemide ühildamine ja nendevahelise andmevahetuse korraldamine on äärmiselt keeruline.
However, the data of different systems must be connected and the information received in real time used for the control of processes for obtaining better production results.
Paremate tootmistulemuste saamiseks tuleb aga eri süsteemide andmed ühendada ja reaalajas saadavat infot protsesside juhtimiseks kasutada.
Everyone has to contribute
Kõik peavad panustama
Achieving this requires commitment and contribution of the parties.
Selle saavutamine nõuab osapooltelt tahet ja panust.
Currently, the United States and Germany stand out with regard to the initiative, and the European Union has made investments for the development of the future plants and the field of Industry 4.0.
Praegu paistavad algatuse poolest silma USA ja Saksamaa ning Euroopa Liit on teinud investeeringuid tulevikutehaste väljatöötamiseks ja Tööstus 4.0 valdkonda.
A good example of a domain from where to start such reorganisation is energy, where there are solutions, which allow optimising the entire life cycle of the wind turbines to their dismantling and material recycling.
Hea näide valdkonnast, kust selliste ümberkorraldustega alustada, on energeetika, kus on olemas lahendused, mis võimaldavad optimeerida kogu tuuleturbiinide elutsüklit nende lammutamise ja materjalide taas- kasutuseni.
If we wish to change the health service more sustainable, we probably need absolutely different way of thinking and the alignment of all significant databases.
Kui soovime aga jätkusuutlikumaks muuta tervishoidu, vajame ilmselt täiesti teistsugust mõtlemist ja kõigi oluliste andmestike ühildamist.