natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Harald Keres was born on 15 November 1912 in Pärnu to an artisan’s family.
Harald Keres sündis 15. novembril 1912. aastal Pärnus käsitöölise perekonnas.
In 1932 he graduated from the Boys’ Gymnasium of Pärnu and in 1936 cum laude the Faculty of Mathematics of the University of Tartu.
1932. aastal lõpetas ta Pärnu Linna Poeglaste Gümnaasiumi ja 1936. aastal cum laude Tartu Ülikooli matemaatika osakonna.
In 1938 Harald Keres was awarded a Master’s degree in Mathematics and in 1942 the Ph.D. degree.
1938. aastal kaitses Harald Keres matemaatika magistri ja 1942. aastal filosoofiadoktori kraadi.
He had to defend his thesis on the topic “Relativist theory of space and time” for a second time in 1947 in order to obtain the Doctor of Science degree in Physics and Mathematics.
Väitekirja teemal “Ruumi ja aja relativistlik teooria“ tuli tal 1947. aastal teistkordselt kaitsta, et omandada füüsika-matemaatikadoktori teaduslik kraad.
In 1954 he obtained a Professorship in theoretical physics.
1954. aastal sai ta teoreetilise füüsika professori kutse.
After completing his studies Harald Keres embarked on a teaching career at the University.
Pärast Tartu Ülikooli lõpetamist asus Harald Keres samas tööle õppejõuna.
He was Associate Assistant at the Observatory of the University, Junior Associate Lector in mathematics, Acting Docent in mathematics.
Ta oli ülikooli tähetorni abiassistent, noorem abiõppejõud matemaatika alal ning matemaatika dotsendi kohusetäitja.
At that time he started, among other things to deliver lectures on the theory of relativity basics, which remained his narrower speciality and also meant moving over from mathematics to theoretical physics.
Sel ajal alustas ta muuhulgas ka relatiivsusteooria aluste lugemist, mis jäigi tema kitsamaks erialaks ja tähendas ühtlasi siirdumist matemaatikast teoreetilisse füüsikasse.
In 1944 Harald Keres was called to the German Navy, where he was a tutor- instructor (Betreungslehrer) of teenage Estonian boys recruited to the support service.
1944. a mobiliseeriti Harald Keres Saksa mereväkke, kus oli abiteenistus- lasteks värvatud teismeliste eesti poiste hooldaja-õpetaja (Betreungslehrer).
For Harald Keres the faculty member’s work at the University of Tartu continued as Senior Lecturer at the Department of Mathematical Analysis and Docent.
Harald Kerese õppejõutöö Tartu Ülikoolis jätkus matemaatilise analüüsi kateedri vanemõpetaja ja dotsendina.
He further headed the Department of Theoretical Physics (1949-1958) and was Vice-Rector for Research (1958-1960).
Aastail 1949–1958 juhatas ta teoreetilise füüsika kateedrit ning oli aastail 1958–1960 teadusprorektor.
Beside university Harald Keres was also working as Head of the Observatory at the Institute of Physics and Astronomy of the Estonian Academy of Sciences and until 1989, as Head of the Theoretical Physics Laboratory at the Institute of Physics.
Samaaegselt ülikooliga töötas Harald Keres ka Eesti Teaduste Akadeemia Füüsika ja Astronoomia Instituudi Tähetorni juhatajana ning kuni 1989. aastani Füüsika Instituudi teoreetilise füüsika laboratooriumi juhatajana.
Since 2000 he was Professor Emeritus of the University of Tartu.
2000. aastast alates oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Harald Keres was in 1961 elected Member of the Estonian Academy of Sciences in theoretical physics.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks teoreetilise füüsika alal valiti Harald Keres 1961. aastal.
In his research, Harald Keres focused on developments in general relativity and gravitation theory.
Teadustegevuses keskendus Harald Keres üldrelatiivsus- ja gravitatsiooni- teooria arendustesse.
He was conspicuously active in the area of publi- cistics, popularising science as an integral part of national culture.
Ta oli silmapaistvalt aktiivne publitsistika vallas, populariseerides teadust kui rahvuskultuuri lahutamatut osa.
Harald Keres was recognised by the national science prize and he was awarded the Order of the National Coat of Arms 3rd Class.
Harald Kerest on tunnustatud riikliku teaduspreemiaga ning autasustatud Riigivapi III klassi teenetemärgiga.
In his outgoing years, Member of Academy Keres spoke his mind in great many critical issues pertaining to the development of science and education.
Akadeemik Keres võttis kuni viimaste aastateni sõna paljudes olulistes teaduse ja hariduse arenguga seotud küsimustes.
His intrinsic dignity and integrity won him the respect of all his colleagues and such reflection of him will be retained in Estonian science history and recollections of his colleagues.
Tema loomulik väärikus ja ausus pälvisid kõikide kolleegide lugupidamise ning sellisena jääb ta Eesti teadusajalukku ja kolleegide mällu.
Foreign Member of Academy Ilse Lehiste
Akadeemia välisliige Ilse Lehiste
Ilse Lehiste was born into a higher officer’s family in Tallinn in 1922.
Ilse Lehiste sündis 1922. aastal Tallinnas kõrgema sõjaväelase perekonnas.
During the German occupation, she graduated from Lender Gymnasium, then studied piano for one year at the Conservatory of Tallinn, and in 1942 she started her studies at the Faculty of Arts of the University of Tartu.
Ta lõpetas Saksa okupatsiooni ajal Lenderi gümnaasiumi, õppis seejärel ühe aasta klaverit Tallinna konservatooriumis ning 1942. aastal immatrikuleeriti Tartu ülikooli filosoofiateaduskonna üliõpilaseks.
In 1944, Lehiste fled to Germany, where she continued her studies at the University of Leipzig and then at the University of Hamburg.
1944. aastal põgenes Lehiste Saksamaale, kus ta jätkas õpinguid algul Leipzigi ning hiljem Hamburgi ülikoolis.
In 1948, she defended her PhD in philology at the University of Hamburg.
1948. aastal kaitses Lehiste Hamburgi ülikooli juures filoloogiadoktori kraadi.
In 1959, she defended her PhD in linguistics at the University of Michigan.
1959. aastal kaitses ta Michigani ülikooli juures lingvistika alal teist doktoriväitekirja.
She authored over ten books, two hundred articles and around a hundred reviews.
Tema sulest on ilmunud üle kümne raamatu, üle kahesaja artikli ning umbes sada retsensiooni.
She was active as the president of the Linguistic Society of America, and she gave lectures at universities all over the world.
Ta on tegutsenud Ameerika keeleteaduse ühingu presidendina ning pidanud külalisprofessorina loenguid paljudes maailma ülikoolides.
From 1963, Lehiste worked at Ohio State University in Columbus.
1963. aastast on Lehiste põhitöökohaks olnud Ohio osariigi ülikool Columbuses.
Lehiste was a bridge between the linguists of Estonia and the West.
Lehiste tegevus on olnud sillaks Eesti ja läänemaailma keeleteadlaste vahel.
It was her suggestion to organize the 11th International Phonetics Conference in Tallinn in 1987.
Eeskätt tänu tema soovitusele toimus 1987. aastal Tallinnas üheteistkümnes rahvusvaheline foneetikakongress.
In 1989, the publishing house Maarjamaa published Lehiste’s poems “Noorest peast kirjutatud laulud” (“Songs written in my young years”).
1989. aastal avaldas kirjastus Maarjamaa Kanadas Lehiste luulekogu pealkirjaga “Noorest peast kirjutatud laulud”.
Lehiste wrote numerous overviews of Estonian literature for the quarterly World Literature Today in the United States.
Lehiste on kirjutanud arvukalt Eestis ilmunud kirjandusteoste tutvustusi USAs ilmuvale kvartalikirjale World Literature Today.
In the past decade, Lehiste was active researching the prosody of minor Finno-Ugric languages in cooperation with the Institute of Estonian and General Linguistics of the University of Tartu.
Viimase kümne aasta jooksul on Lehiste teinud aktiivset koostööd Tartu ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse instituudiga väiksemate soome-ugri keelte prosoodia uurimisel.
In 2008, the Estonian Academy of Sciences elected her as a foreign member, and in 2009, she became laureate of the Wiedemann Language Prize.
2008. aastal valis Eesti Teaduste Akadeemia Lehiste oma välisliikmeks ning 2009. aastal pälvis ta Wiedemanni keeleauhinna.
Member of Academy Heinrich Laul – 100th anniversary
Akadeemik Heinrich Laul – 100 aastat sünnist
Heinrich Laul was born in Tallinn on August 5, 1910 as a son of a car driver- mechanic.
Heinrich Laul sündis Tallinnas 5. augustil 1910 autojuhi-mehaaniku pojana.
In 1930 he graduated from Tallinn City Boys Gymnasium (currently Gustav Adolf Gymnasium), in the Latin and Greek branch of the Humanities.
Ta lõpetas 1930. aastal Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi (praegu Gustav Adolfi Gümnaasium) ladina ja kreeka keele haru.
As early as at school he developed, beside his humanitarian interests, a desire to become a building engineer.
Juba kooli ajal tekkis tal humanitaarsete huvide kõrval soov ehitusinseneriks saada.
He used the time in-between to acquire the profession of a building technician at courses organised with Tallinn Polytechnic.
Vahepealset aega kasutas ta ehi- tustehniku kutse omandamiseks Tallinna Tehnikumi juures korraldatud kursustel.
He obtained his first experience as a building engineer during summer months of 1933 and 1934, working as a trainee in the Engineering Department of the Nõmme Town Government, where he was engaged in dredging of a swimming pool, building works of a bandstand shell and a town warehouse, pavement works with levelling the streets, and drawing paving designs.
Esimesed ehitusinseneri kogemused omandas ta 1933. ning 1934. aasta suvekuudel praktikandina Nõmme Linnavalitsuse tehnilises osakonnas, kus tal tuli tegeleda supelbasseini süvendustööde, kõlakoja ja linna laohoone ehitustööde, tänavate sillutustööde ja loodimise ning sillutusprojektide valmistamisega.
His responsibility was to give a hand in preparing and delivering lectures as well as working in the Strength and Technical Mechanics Laboratory with the Faculty of Building and Mechanics at Tallinn University of Technology.
Tema ülesandeks oli abistamine loengute ettevalmistamisel ja läbiviimisel ning töö TTÜ ehitus- ja mehaanikateaduskonna juures asunud tugevuse ja tehnilise mehaanika laboratooriumis.
He was party to designing and completing a number of well-known facilities, among others a beach hotel and a beach cafe in Pärnu, a stand in the Kadrioru Stadium and the Palace Hotel in Tallinn, an extension to the Vane- muine Theatre in Tartu.
Ta oli osaline hulga tuntud ehitiste projekteerimise ja valmimise juures, sh rannahotell ja rannakohvik Pärnus, Kadrioru staadioni tribüün ja hotell Palace Tallinnas, Vanemuise teatri juurdeehitus Tartus.
Worth a mention are also calculations that he prepared for the Türi Radio Mast together with checking the results.
Tähelepanu väärib ka Türi raadiomasti kontrollarvutuste tegemine.
After establishment of the Soviet power in the summer of 1940 H. Laul left Tallinn University of Technology for several years.
Pärast nõukogude korra kehtestamist 1940. aasta suvel lahkus H. Laul mitmeks aastaks Tallinna Tehnikaülikoolist.
Until the summer of 1941 he was employed as a chief engineer at the Municipal Engineering Services Department of Tallinn.
1941. aasta suveni töötas ta Tallinna kommunaalmajanduse osakonna peainsenerina.
In that office he designed, among other objects the old ski jump tower at Nõmme, however, most of his work time through that period was involved with laying military strongholds and defence facilities.
Selles ametis projekteeris ta teiste objektide seas Nõmme vana suusatrampliini, kuid põhiosa ajast pühendas sõjakindlustuste ja kaitseehitiste rajamisele.
The latter caused him trouble later, during the German rule.
Viimati mainitu tõi kaasa probleeme Saksa režiimi ajal.
For a short time before being arrested in December 1941 he managed to work in the position of Building Department Head at Tallinn Power Plant, mainly tasked with reconstruction of damaged reinforced concrete structures in the turbine hall.
Lühikest aega enne arreteerimist 1941. aasta detsembris jõudis ta olla Tallinna Elektrijaama ehitusosakonna juhataja, kus tegeles peamiselt turbiinisaali kahjustatud raudbetoonkonstruktsioonide rekonstrueerimisega.
After one year’s imprisonment in Tallinn and Ellamaa hard labour camps he succeeded in finding employment as a bridge engineer at the Estonian Railway Authority right upon being released.
Pärast aastapikkust vangipõlve Tallinna ja Ellamaa sunni- töölaagrites, õnnestus tal vabanedes leida rakendust Eesti Raudteede Valitsuses sildade insenerina.
After withdrawal of the German troops he proceeded to work as a senior engineer at the Roads Authority, where he continued with reconstruction and building of bridges.
Saksa vägede lahkumise järel asus ta tööle vaneminseneri ametikohale Maanteede Valitsuses, kus jätkas tegelemist sildade rekonstrueerimise ja ehitusega.
The most capacious and complicated new building among his works was the cement plant of oil shale ash Kukermiit, to which H. Laul designed the reinforced concrete frames of the plant, silos (reservoirs), bunkers as well as foundations.
Mahukaim ja keerukaim uusehitis tema tööde seas oli põlevkivituha tsemenditehas Kukermiit, millele H. Laul projekteeris nii tehase raudbetoonist raamid, silod (mahutid), punkrid kui alused.
The plant was pulled down in 1970s, when preparations started for building of the Tallinn City Hall.
Tehas lammutati 1970ndatel aastatel, kui alustati ettevalmistusi Tallinna Linnahalli ehituseks.
As historically predestined, the restoration designs occupied in that period a significant part of his practical engineering work – the destructions wrought by war needed liquidation.
Ajaloolise paratamatusena hõlmasid taastamisprojektid sel ajajärgul mainimisväärse osa tema praktilisest inseneritööst – sõjapu- rustused vajasid likvideerimist.
In cooperation with colleagues, the reconstruction designs of Tallinn State Printers’ and pumping house of Tallinn Filter Waterworks were completed.
Kolleegidega koostöös valmisid Tallinna Riikliku Trükikoja ning Tallinna Filterveevärgi pumbamaja rekonstrueerimisprojektid.
In line with the epoch, H. Laul liked to use at restoration works the reinforced concrete, among others the new reinforced concrete altar dome was set in Põltsamaa church, concrete was used to patch the Aleksander Nevski cathedral’s brick dome.
Ajastule omaselt kasutas H. Laul res- taureerimistöödel meelsasti raudbetooni, muuhulgas sai uue raudbetoonist al- tarikupli Põltsamaa kirik, betooniga paigati Aleksander Nevski katedraali telliskuplit.
When needed, he also had to find more traditional structural solutions, as duly exemplified by timber structure of spike helmet of Tallinn Town Hall.
Vajadusel tuli tal leida ka traditsioonilisemaid konstruktsioonilahendusi, mille heaks näiteks on Tallinna raekoja tornikiivri puittarindus.
In 1952, when the specialists started restoring spike which perished in WWII, the least information was available on its structure.
Kui II maailmasõjas hävinud torni 1952. aastal taastama asuti, puudus selle konstruktsiooni kohta vähimgi teave.
Basing on outside shape needed and the static calculations carried out H. Laul had to design a totally new structure, composed of two hexagonal lattice.
H. Laulul tuli vajalikust väliskujust ja tehtud staatilistest arvutustest lähtuvalt kavandada täiesti uus tarind, mis koosneb kahest kaheksakandilisest sõrestikust.
H. Laul’s academic career continued, after WW II, at Tallinn University of Technology.
H. Laulu akadeemiline karjäär jätkus II maailmasõja järel Tallinna Tehnikaülikoolis.
In autumn 1945 he proceeded to work as senior lecturer at Division of Building Structures of the Department of Building and Mechanics and a year later he became Docent.
1945. aasta sügisest asus ta tööle ehitus- ja mehaanikateaduskonna ehituskonstruktsioonide kateedris vanemõpetajana ning aasta hiljem sai temast dotsent.
In 1947 he defended the thesis of Candidate in Engineering on the topic “Load resolution method at calculating the hydrostatically loaded wall tiles”.
1947. aastal kaitses ta tehnikateaduste kandidaadi väitekirja teemal “Koormuslahutamise meetod hüdrostaatiliselt koormatud reservuaaride seinaplaatide arvutamisel”.
In the same year he was elected Dean of the Building Department, working in that office until 1958.
Samal aastal valiti ta ehitusteaduskonna dekaaniks, kellena töötas kuni 1958. aastani.
In 1950-1975 H. Laul was Head of the Department of Building Structures.
Aastatel 1950–1975 oli H. Laul ehituskonstruktsioonide kateedri juhataja.
By character references given by the colleagues of the time, he was skilful in creation of a cohesive collective and formation of the professional, motivating and trustful work environment, pervasive at the Department.
Toonaste kolleegide iseloomustusel oli tema suureks oskuseks sidusa kollektiivi loomine ning kateedris valitsenud professionaalse, motiveeriva ja usaldusliku töökeskkonna kujundamine.
In 1955 he defended at the Leningrad Institute of Engineers of Railway Transport the doctoral thesis on calculation of cylindrical shells and prism solid carriers and in 1956 he was awarded the scientific degree of Doctor in Engineering and Professorship in building structures.
1955. aastal kaitses H. Laul Leningradi Raudteetranspordi Inseneride Instituudis doktoriväitekirja silindriliste koorikute ja prismaliste tahkkandjate arvutamisest ning 1956. aastal omistati talle tehnikadoktori teaduslik kraad ja ehituskonstruktsioonide professori kutse.
When starting the work on faculty in 1945, H. Laul delivered to students of architecture the course on strength of materials.
1945. aastal õppejõutegevust alustades luges H. Laul arhitektuuritudengitele tugevusõpetust.
Adding up further on were courses of reinforced concrete and wooden bridges to students of the Building Department and building static to students of architecture.
Edaspidi lisandusid raudbetooni ja puitsildade kursused ehi- tusosakonna üliõpilastele ning ehitusstaatika arhitektuuritudengitele.
He later delivered mainly the reinforced concrete courses and devoted a major part of his time to supervising post-graduate and graduate students.
Hiljem luges ta peamiselt raudbetooni kursusi ning pühendas suure osa ajast aspirantide ja diplomandide juhendamisele.
He delivered regular lectures until 1984, continuing thereafter supervising post-graduate students, work in expert council and fulfilling other science organisation tasks.
Regulaarseid loenguid pidas professor Laul kuni 1984. aastani, seejärel jätkas ta aspirantide juhendamist, tööd eriala- nõukogus ning muude teaduskorralduslike ülesannete täitmist.
As member of faculty he was exacting, however just, expecting from his students and subordinates the utmost commitment.
Õppejõuna oli ta nõudlik, ent õiglane ning soovis oma tudengitelt ja alluvatelt maksimaalset pühendumist.
His lectures were also appraised as an opportunity to obtain information in the humanities at an engineering higher school and to share in his philosophical deliberations.
Tema loenguid hinnati ka kui üht võimalust tehnikakõrgkoolis humanitaarset teavet hankida ja filosoofilistest arutlustest osa saada.
He derived the approximation method of shear stresses diverging from classical shell theory, enabling relatively easily to estimate the size and location of internal forces created and to establish, by reference to that, the dimensions of the structure.
Ta tuletas klassikalisest koorikuteooriast lahkneva nihkepingete aproksimatsioonimeetodi, mis võimaldas suhteliselt lihtsalt hinnata tekkivate sise- jõudude suurust ja paigutust ning määrata selle alusel tarindi gabariidid.
He published 74 researches on shells and was supervisor to 51 Diploma, 33 Candidate’s and 5 Doctor’s theses.
Ta on avaldanud koorikute alal 74 uurimust ning olnud 51 diplomi-, 33 kandidaadi- ja 5 doktoritöö juhendaja.
Hence it is plausible to assert that there was Heinrich Laul’s thin-wall reinforced-concrete shell school in existence, characteristic feature of which was a strong experimental incline, where for finding or checking the calculation method tests were made on model of the structure.
Seega saab kõneleda Heinrich Laulu õhukeseseinaliste raudbetoonkoorikute koolkonnast, mille iseloomulikuks jooneks oli tugev eksperimentaalne kallak, kus arvutusmeetodi leidmiseks või kontrollimiseks tehti katseid tarindi mudelil.
Paradoxically, although the school was directed at elaboration of practical methods needed by designer, only isolated shell structures have been realised in Estonia.
Paradoksaalne on asjaolu, et kuigi koolkond oli suunatud projekteerijale vajalike praktiliste meetodite väljatöötamisele, on Eestis realiseeritud vaid üksikud koorikkonstruktsioonid.
Generally their use at building was inhibited by the building policy favouring type-designs prevalent in the Soviet Union, where shells found no place.
Üldjuhul takistas nende kasutamist ehitusel Nõukogude Liidu üldine tüüpprojekte soosiv ehituspoliitika, milles koorikutele polnud kohta.
The main outcome of the researchers was therefore the academic channel: publication of articles in scientific journals and delivery papers at expert conferences.
Uurijate peamiseks väljundiks oli seega akadeemiline kanal: artiklite avaldamine teadusajakirjades ja esinemine erialakonverentsidel.
Heinrich Laul is one of the most outstanding Estonian engineers and building specialists of 20th C., whose activity as designer, building expert, member of faculty and scientist has served an example to several generations of Estonian engineers and has had a wider impact on the whole Estonian culture.
Heinrich Laul on Eesti 20. sajandi silmapaistvamaid insenere ja ehitusteadlasi, kelle tegevus nii projekteerija, ehituseksperdi, õppejõu kui teadlasena on olnud eeskujuks mitmele eesti inseneride põlvkonnale ning omab laiemat mõju kogu Eesti kultuurile.
The various phases of the role of building engineer in his career are best to be characterised by reconstruction of Estonia theatre and the unique echo screen of Tallinn dais.
Ehitusinseneri rolli erinevaid faase tema karjääris sobivad hästi iseloomustama Estonia teatri rekonstruktsioon ja Tallinna laululava unikaalne kõlaekraan.
The first can be considered his most spectacular accomplishment as a practicing building engineer and designer.
Esimest võib pidada silmapaistvaimaks saavutuseks praktiseeriva ehitusinseneri ja konstruktorina.
As intimated by himself, he had been accompanied through life with three interests: languages, music and building.
Tema enda sõnul saatsid teda läbi elu kolm huvi: keeled, muusika ja ehitus.
H. Laul authored over 160 scientific articles.
H. Laulu sulest on ilmunud enam kui 160 teadusartiklit.
He published also a number of articles on Estonian building history and problems of building science, mainly in “Proceedings of Tallinn University of Technology“ and magazine “Building and Architecture”, and also in the weekly “Sirp ja Vasar” (Scythe and Hammer), for which he was granted the author’s award of “Sirp ja Vasar” in 1984.
Ta on avaldanud ka terve rea artikleid Eesti ehitusajaloost ja ehitusteaduse probleemidest, peamiselt “TTÜ Toimetistes” ja ajakirjas “Ehitus ja Arhitektuur”, aga ka ajalehes “Sirp ja Vasar”, mille eest pälvis 1984. aastal “Sirbi ja Vasara” autoripreemia.
Essential in the activity of H. Laul as the building scientist and member of faculty was compiling textbooks and methodology materials.
Oluliseks H. Laulu kui ehitusteadlase ja õppejõu tegevuses kujunes õpikute ja metoodiliste materjalide koostamine.
The books authored by him titled “Reinforced concrete.
Tema kirjutatud “Raudbetoon.
I” and “Reinforced concrete.
I” ja “Raudbetoon.
II” are the study material still used while training building engineers and architects.
II” on tänaseni ehitusinseneride ja arhitektide koolitamisel kasutatav õppematerjal.
In 1960s a number of building structures textbooks in the Estonian language appeared with involvement of colleagues at the Department of Building Structures and largely upon H. Laul’s initiative.
1960ndatel aastatel ilmus ehituskonstruktsioonide kateedri kolleegide osalusel ning suuresti H. Laulu initsiatiivil rida eestikeelseid ehituskonstruktsioonide õpikuid.
Of note among them are “Metal structures” volumes I and II, “Stone structures”, “Timber structures”, the works of authors whereof being bestowed recognition in 1970 with the state prize of ESSR.
Olulisemad neist on “Metallkonstruktsioonid” I ja II kd, “Kivikonstruktsioonid”, “Puitkonstruktsioonid”, mille autorite tööd tunnustati 1970. aastal ENSV riikliku preemiaga.