natgillin/translations-raw huggingface dataset:
Foreign Minister Sven Mikser said that NATO Allies share the same understanding that Russia has violated international law, including the core principles of European security, by illegally annexing Crimea and using military force against Ukraine and Georgia.
Välisminister Sven Mikseri sõnul olid NATO partnerid ühtsed arusaamas, et Venemaa on Krimmi ebaseadusliku anneksiooniga ning sõjategevusega nii Ukraina kui Gruusia vastu rikkunud rahvusvahelist õigust, sealhulgas Euroopa julgeoleku aluspõhimõtteid.
Such aggressive behaviour by Russia is a threat against the whole Black Sea region.
Taoline Venemaa agressiivne käitumine on ohuks kogu Musta mere piirkonnale.
Mikser emphasised in his statement that NATO’s political response to Russia’s activities in the Sea of Azov was rapid, but it is also necessary to think about steps ahead.
Oma sõnavõtus rõhutas minister, et NATO poliitiline reaktsioon Venemaa käitumise osas Aasovi merel on olnud kiire, kuid on vajalik mõelda järgmistele sammudele.
It is important to understand that by escalating the situation, Russia has followed a certain pattern.
Seejuures on oluline mõista, et Venemaa on olukorda eskaleerides järginud teatud mustrit.
“The Kerch Strait attack was not an isolated incident, it was a part of a long-term operation to extend Russia’s area of influence,” he said.
„Kertši väinas toimunud rünnaku näol ei ole tegemist üksiku intsidendiga, vaid osaga pikaajalisest tegevusest, mille eesmärgiks on mõjuala laiendamine,“ osundas ta.
Speaking about transatlantic security, Mikser emphasised that NATO must keep to its commitments, principles and values.
Rääkides transatlantilisest julgeolekust rõhutas Mikser, et NATO peab jääma kindlaks enda võetud kohustuste täitmisele, põhimõtetele ja väärtustele.
“Keeping the promise to increase defence spending is one the most important steps in maintaining a strong transatlantic bond,” he said.
„Kaitsekulude tõstmise lubaduste täitmine on üks olulisemaid samme tugeva transatlantilise sideme hoidmisel,“ ütles minister.
NATO Foreign Ministers also made a joint statement regarding the INF Treaty.
NATO ministrite kohtumisel võeti vastu ühisavaldus keskmaa-tuumajõudude piiramise (INF) lepingu osas.
NATO Allies agree with the assessment of the US that Russia has in recent years violated the treaty by developing weapons banned by it.
NATO partnerid jagasid Ameerika Ühendriikide hinnangut, et Venemaa on INF-lepingut rikkunud ning on viimastel aastatel arendanud leppega keelatud relvasüsteeme.
“In the interests of international security and stability it is especially important to respect the agreements made.
„Rahvusvahelise julgeoleku ja stabiilsuse huvides on eriti oluline, et kokkulepetest peetaks kinni.
Russia has clearly violated the treaty and it is not sustainable when only the US respects it,” the minister said.
Venemaa on seda ilmselgelt aga rikkunud ja ühepoolne lepingu täitmine ainult Ameerika Ühendriikide poolt ei saa olla jätkusuutlik,“ sõnas minister.
“Russian violations of the INF Treaty are just one example of how Russia wants to withdraw from its international commitments.
„Pikaaegne INF-lepingu rikkumine on vaid üks näide, kuidas Venemaa soovib võetud rahvusvahelistest kohustustest taganeda.
We as NATO Allies must continue to make it clear that violations do not erase rules and such behaviour has consequences,” Mikser added.
Meie kui liitlaste ülesanne on jätkuvalt teha selgeks, et nende reeglite rikkumine ei tee reegleid olematuks, vaid et taolisel käitumisel on ka tagajärjed,“ ütles Mikser.
Photos: https://www.nato.int/cps/en/natohq/photos_161130.htm
Fotod: https://www.nato.int/cps/en/natohq/photos_161130.htm
NATO Secretary General Jens Stoltenberg, Foreign MInister Sven Mikser and ambassador to NATO Kyllike Sillaste-Elling (Photo: NATO)
NATO peasekretär Jens Stoltenberg, välisminister Sven Mikser ja suursaadik NATO juures Kyllike Sillaste-Elling (Foto: NATO)
Today’s meeting of NATO Foreign Ministers in Brussels focused on taking forward NATO’s relationship with the Western Balkan countries and opportunities to support Afghanistan.
Täna, NATO välisministrite kohtumise teisel päeval Brüsselis arutati Lääne-Balkani riikide arengut NATOga integreerumisel ja võimalusi Afganistani toetamiseks.
The Allies reaffirmed commitment to NATO’s open door policy.
NATO liitlased kinnitasid avatud uste poliitika jätkumist.
“Macedonia* and Greece have demonstrated good will to solve the Macedonia name dispute.
„Makedoonia* ja Kreeka on näidanud üles head tahet lahendada Makedoonia nimeküsimus.
Hopefully it will make it possible to welcome Macedonia as the 30th member of NATO next year,” Foreign Minister Mikser said at the meeting.
Loodetavasti võimaldab see meil järgmisel aastal tervitada Makedooniat NATO kolmekümnenda liikmesriigina,“ sõnas minister Sven Mikser kohtumisel.
Mikser explained that the NATO accession perspective will increase regional stability and foster the development of common values.
Ministri sõnul aitab NATO liitumisperspektiiv kaasa regionaalse stabiilsuse suurendamisele ja ühise väärtusruumi kujunemisele.
“It is a process that will improve safety in the NATO neighbourhood and consequently the safety of Allies,” he added.
„Tegemist on protsessiga, mis suurendab turvalisust NATO naabruses ja seeläbi ka liitlaste endi turvalisust,“ lisas ta.
Next steps in relations between NATO and Bosnia and Herzegovina were also discussed.
Kohtumisel arutati veel järgmisi samme NATO suhete arendamisel Bosnia ja Hertsegoviinaga.
The ministers affirmed NATO’s readiness to accept the submission of the country’s first Annual National Programme (ANP), which will support Bosnia and Herzegovina in implementing political, economic and defence reforms.
Ministrid kinnitasid NATO valmisolekut võtta vastu riigi esimene iga-aastane programm (ANP), mis aitab ellu viia poliitilisi, majanduslikke ja kaitsealaseid reforme.
Foreign Minister Mikser also underscored the need to turn more attention to Russian strategic influence operations in the Western Balkan region.
Välisminister Sven Mikser toonitas kohtumisel vajadust pöörata tähelepanu Venemaa strateegilisele mõjutustegevusele Lääne-Balkani regioonis.
NATO allies and partners supporting Afghanistan discussed opportunities to promote the country’s peace process and enhance security.
Afganistani toetavate NATO partneritega arutati kohtumisel võimalusi riigi rahuprotsessi edendamiseks ja julgeoleku suurendamiseks.
In recent months, NATO Allies have increased their support for Afghanistan with additional funds and forces.
Viimastel kuudel on NATO liitlased suurendanud oma toetust Afganistanile nii rahaliselt kui lisajõududega.
It is symbolic that the centenary celebrations of Estonian statehood that began as early as a year and a half ago, will conclude in a year, a century after the treaty between the Republic of Estonia and Soviet Russia was signed.
On sümboolne, et Eesti riikluse sajanda sünnipäeva tähistamine, mis algas juba tunamullu sügisel, saab punkti aasta pärast, mil täitub sajand Tartu rahulepingu sõlmimisest Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel.
Estonian statehood was not born in an instant and in a fully-fledged form.
Eesti riiklus ei sündinud hetkega ja valmis kujul.
The path that led from November 1917 to February 1920 – from the idea of autonomy to fully realised independence – was an extremely challenging and complicated one, something that is quite hard to fully grasp today when giving these festive speeches.
Teekond 1917. aasta novembrist 1920. aasta veebruarini – autonoomia-taotlusest kuni teostunud iseseisvuseni – oli erakordselt väljakutsete- ja katsumusterohke ning selle kogu keerukust on tänaseid pidupäevakõnesid pidades isegi raske hoomata.
Likewise, the conclusion of this path, which now seems obvious and the only possible outcome, could not be considered certain back then, let alone taken for granted.
Ka selle tee lõpptulemus, mis kaugelt ajadistantsilt vaadates tundub ilmselge ja ainuvõimalik, polnud toona veel teada, ammugi siis iseenesestmõistetav.
It is important to understand the global context of the events of that time and remember that statehood could have remained an unattainable dream if the twists and turns of world history had been different.
On oluline mõista toona toimunu globaalset konteksti ning seda, et maailma-ajaloo teistsuguste käänakute korral võinuks omariikluse kätte võitmine osutudagi saavutamatuks unistuseks.
If imperial Germany and Russia had emerged from the First World War as victors, then perhaps the nations that were striving for independence on the edges of these empires would not have been able to enforce their right to self-determination nor achieve its international recognition.
Kui imperiaalsed Saksamaa ja Venemaa oleksid Esimesest ilmasõjast väljunud võitjatena, ei oleks iseseisvusele püüdlevad rahvad nende impeeriumide äärealadel pruukinud vähemalt tol ajahetkel suuta oma enesemääramisõigust teostada ega sellele rahvusvahelist tunnustust võita.
However, nothing could be further from the truth than the idea that freedom fell into Estonia’s lap like a present as empires collapsed.
Ometi ei oleks miski ajaloolisest tõest kaugemal kui arvamus, et vabadus langes Eestile impeeriumite kokku varisedes kingitusena sülle.
It was in the battles of the War of Independence where the mere idea of Estonian independence was transformed into a truly independent and confident state.
Eesti iseseisvuse idee vormus päriselt iseseisvaks ja enesesse uskuvaks riigiks siiski Vabadussõja lahingutes.
A dream was turned into reality by the wisdom of Estonian leaders of the day and the blood spilled by the heroes of the War of Independence.
Selle muutsid unistusest tegelikkuseks Eesti toonaste juhtide tarkus ja Vabadussõja sangarite valatud veri.
The outcome of the War of Independence could also have been different if we had been alone and without allies at a critical time.
Vabadussõja saatus võinuks kujuneda teistsuguseks ka juhul, kui me olnuks selle kriitilistel tundidel päris üksi ja liitlasteta.
The squadron of the British Royal Navy that appeared at the Tallinn roadstead at a decisive moment, as well as volunteers from Finland, Denmark and Sweden who fought alongside our heroes injected us with confidence and a fighting spirit.
Otsustaval hetkel Tallinna reidile ilmunud Briti kuningliku sõjalaevastiku eskaader ning meie kangelastega õlg-õla kõrval võidelnud Soome, Taani ja Rootsi vabatahtlikud süstisid meie võitlejatesse enesekindlust ja võitlusvaimu.
They, too, have our eternal gratitude for their bravery and the sacrifices they made in the name of Estonian liberty, often paying the ultimate price.
Ka neile kuulub eesti rahva igavene tänu nende vapruse ja paljude puhul ka Eesti iseseisvuse eest toodud ülima ohvri eest.
Speaking about the Tartu peace treaty as a major diplomatic victory of the young Estonian state, it must be kept in mind that Estonian independence and its diplomatic recognition was achieved by navigating the conflicting interests of major powers.
Ent rääkides Tartu rahulepingust kui noore Eesti diplomaatia ajaloolisest suurvõidust on oluline meeles pidada, et Eesti riiklik iseseisvus ja selle rahvusvaheline tunnustamine saavutati navigeerides suurvõimude vastuoluliste huvide keerises.
Success required nothing less than the very best diplomatic prowess.
Eduks oli vaja näidata diplomaatilise pilotaaži absoluutset tipptaset.
The uncompromising actions of Jaan Poska, Jaan Tõnisson, Ants Piip and other members of the Estonian delegation in foreign capitals, their skilful manoeuvring between the parties of the First World War as well as the White Guard and Bolsheviks of Russia, and their nimble actions behind the scenes at the Paris Peace Conference are without a doubt some of the most outstanding feats in the history of our diplomacy.
Jaan Poska, Jaan Tõnissoni, Ants Piibu ja teiste kompromissitu tegevus Eesti välisdelegatsiooni liikmetena välisriikide pealinnades, manööverdamine Esimese ilmasõja osaliste ning valgekaartliku ja bolševistliku Venemaa vahel, aga nõtke tegutsemine Pariisi rahukonverentsi kuluaarides kuuluvad kahtlemata meie diplomaatia ajaloo kõrgklassi.
This diplomatic struggle to reinforce Estonian statehood was later aptly described by Piip as a “little mouse” that “gnawed through the web of the policy of lions that was woven by the First World War allies”.
Seda diplomaatilist võitlust Eesti iseseisva riikluse kindlustamiseks on Ants Piip hiljem tabavalt kirjeldanud kui „hiirekest“, kes „näris läbi [I Maailmasõja] liitlaste lõvidepoliitika võrgu“.
This year, 99 years have passed since this great “arrival” – the signing of the peace treaty between Estonia and Russia.
Suurest "päralejõudmisest" - rahulepingu sõlmimisest Eesti ja Venemaa vahel - möödub täna 99 aastat.
This first tangible diplomatic victory of the young Estonian state, commemorated in gratitude today, not only formed the basis for Estonia’s relationship with Soviet Russia but also made it possible to recognise Estonia as an independent state and a member of the League of Nations.
See noore Eesti riigi esimene käegakatsutav diplomaatiline võit, mida me täna tänutundega tähistame, pani aluse mõistagi mitte üksnes Eesti suhetele Nõukogude Venemaaga, vaid avas tee Eesti rahvusvahelisele tunnustamisele iseseisva riigina ja Rahvasteliidu liikmena.
So it is perfectly fitting to recall and admire the professional skills and character of both those who fought for Estonian independence as well as those who represented the country as diplomats.
Nii on täna igati paslik meenutada ja imetleda Eesti iseseisvuse eest võidelnute ja Eesti diplomaatiliste esindajate professionaalseid vilumusi ja isikuomadusi.
We can also state that while Estonia grew out of the national awakening, took shape during the First World War and the Russian Revolution and was forged in the War of Independence, it was the peace treaty, signed 99 years ago, that ensured the existence and endurance of Estonian political and military capabilities.
Aga ka tõdeda, et rahvuslikust ärkamisest võrsunud, Esimese maailmasõja ja Vene revolutsiooni oludes kujunenud ning Vabadussõjas karastunud noore Eesti poliitilise ja sõjalise võimekuse olemasolu ja püsimajäämine sai kindla kinnituse just 99 aastat tagasi sõlmitud rahulepinguga.
Estonia, which, according to popular belief was put on the map as a geographical concept as early as the 12th century by the Arab cartographer al-Idrisi, assumed its dignified position as an independent country on the political map of the world with the signing of the Treaty of Tartu.
Eesti, mis populaarse uskumuse kohaselt sai geograafilise mõistena kaardile paigutatud Araabia kartograafi al-Idrissi poolt juba 12. sajandil, leidis iseseisva riigina oma väärika koha maailma poliitilisel kaardil just Tartu rahulepinguga.
Estonian diplomats of the day, the creators of the peace treaty, were fully aware of the fact that, in the words of Lenin, the Soviet government considered the treaty “a concession that was not made to last forever”.
Eesti toonased diplomaadid, Tartu Rahu loojad, andsid endale selgesti aru, et Nõukogude Venemaa käsitleb lepingut Lenini sõnade kohaselt „järeleandmisena, mida ei ole tehtud igaveseks“.
Soon after the signing of the treaty, Jaan Poska noted that things may change as soon as Germany and Russia have recovered from the shock of the First World War and the revolution; despite making peace, the need to “be prepared to take up arms again” remained.
Jaan Poska nentis peatselt pärast lepingu sõlmimist, et niipea, kui Saksamaa ja Venemaa Maailmasõja ja revolutsiooni šokist toibuvad, võivad asjad jälle muutuda ja et rahu tegemisele vaatamata ei kao „vajadus valmiduseks sõjariistad jälle kätte võtta“.
As we know, the warning that more turbulent times may soon return turned out to be prophetic.
Hoiatus, et helged ajad võivad peagi taas asenduda tormistega, osutus, nagu me teame, prohvetlikuks.
Thus, the acceptance of the policy of spheres of influence and a lack of allies led to the loss of our independence.
Nii viis mõjusfääride poliitika aktsepteerimine ja liitlaste puudumine iseseisvuse kaotamiseni.
During the subsequent decades under foreign occupation, the ideals of freedom kept the spirit of our people strong.
Järgnenud aastakümnete jooksul võõra okupatsioonivõimu all hoidsid vabaduse aated ometi meie rahva vaimu tugevana.
On the other side of the Iron Curtain, our diplomats preserved the continuity of the independent Estonian state and thanks to their efforts, most of the democratic world never forgot the injustice that befell us, nor the illegal occupation and annexation of Estonia by the Soviet empire.
Teisel pool Raudset eesriiet aga kandsid iseseisva Eesti riigi järjepidevust edasi meie diplomaadid, tänu kellele ei tunnustanud suur osa demokraatlikust maailmast kunagi meile osaks saanud ebaõiglust ega Eesti illegaalset okupeerimist ja liidendamist Nõukogude impeeriumi poolt.
When restoring our freedom we had the benefit of learning from past successes as well as mistakes and had a much clearer vision of our freedom and what to do with it, as well as how to protect this delicate sapling from potential storms.
Tänu oskusele õppida nii oma varasemast edust kui ka eksimustest teadsime me oma vabadust taastades hoopis selgemini, mida sellega peale hakata ja kuidas selle habrast taime tulevaste tormide vastu kaitsta.
Above all we realised that our reinforced independence could not rely on permanent neutrality and a country with a size and location like Estonia can never feel safe alone.
Esmajoones mõistsime, et priiuse põlistamine ei saa rajaneda alalisel neutraliteedil ja et üksi tõmbetuulde jäädes ei saa Eesti suuruse ja asukohaga riik end kunagi kindlalt tunda.
Our experiences from history gave our aspirations a clear and singular direction.
Meie ajalooline kogemus andis meie püüdlustele selge ja ainumõeldava suuna.
It was a political, economic and military alliance with people and states that, like us, believe in democracy and freedom, who respect international law and wish to develop and strengthen the system of international relations that is based on jointly agreed rules.
Selleks oli poliitiline, majanduslik ja sõjaline liit nende rahvaste ja riikidega, kes sarnaselt meile usuvad demokraatiasse ja vabadusse, kes austavad rahvusvahelist õigust ja soovivad arendada ja tugevdada kokkulepitud reeglite järgimisel põhinevat rahvusvaheliste suhete süsteemi.
Joining the EU and NATO was not a decision based on the needs of the moment, it was an existential choice.
Ühinemine Euroopa Liidu ja NATOga ei tulenenud meie hetkehuvidest, see oli meie eksistentsiaalne valik.
Today we can note that as a member of NATO we are better protected than at any time in the history of our state.
Täna võime tõdeda, et NATO liikmena oleme sõjaliselt paremini kaitstud kui iial varem oma riikluse ajaloos.
Achieving this took diplomatic efforts that rivalled those of Poska and his colleagues when they were pursuing the peace treaty.
Selleni jõudmine on diplomaatilise jõupingutusena võrreldav Poska ja tema kaaslaste tööga Tartu rahulepingu sõlmimise eel.
As the War of Independence demonstrated, in addition to ideas and the power of persuasion, successful diplomacy also requires the existence of sufficient independent military capabilities.
Nagu Vabadussõda näitas, eeldab edukas diplomaatia lisaks ideedele ja veenmisjõule ka piisava sõjalise võime olemasolu.
The purposeful rebuilding of our defence capabilities so that we have a combat-ready force fitting for a NATO member has been as important as our diplomatic activities in Brussels or Washington.
Nii on meie kaitsevõime sihiteadlik ülesehitamine NATO liitlasriigile kohase võitlusvõimelise väeni olnud iseseisvuse taastamise järel sama tähtis kui meie diplomaatiline töö Brüsselis või Washingtonis.
Estonia restored its independence at the end of the Cold War.
Eesti taastas oma sõltumatuse küma sõja lõpul.
Walls came down, the Iron Curtain was shattered and for a moment it seemed that freedom, liberal democracy and the right of the peoples who had lived under the totalitarian yoke to govern their fate had prevailed for good.
Müürid langesid, Raudne eesriie löödi põrmuks ja hetkeks näis, et vabadus, liberaalne demokraatia ja totalitaarse ikke all elanud rahvaste õigus ise oma elu korraldada ja oma saatust määrata ongi lõplikult võitnud.
And while Estonia founded the rebuilding of its state on these liberal values and a rules-based world order, we did not fall into a contented slumber, and instead continued future-proofing our state and society to make them more resilient and efficient in difficult and changing conditions.
Aga ehkki Eesti rajas oma riigi taasülesehitamise just neile liberaalsetele väärtustele ja reeglitepõhisele maailmakorrale, ei vajunud me rahulolevasse nõidusunne, vaid jätkasime tööd selleks, et olla tulevikuohtudeks riigi ja ühiskonnana paremini valmis, et olla ka keerulistes ja muutlikes oludes vastupidavad ja toimepidevad.
We were right to do so because today the pillars of a foreign policy that respects values and rules are still robust but the order as a whole has become weaker and more vulnerable, while those wishing to overturn it have become bolder and more brazen.
Ja õigesti tegime, sest täna on väärtustel ja reeglitel rajaneva rahvusvahelise korra tugisambad küll endiselt tugevad, kuid see kord tervikuna on muutunud hapramaks ja haavatavamaks ning need, kes soovivad selle korra kummuli keerata, on muutunud julgemaks ja jultunumaks.
We must understand that if everyone is not equally obligated to follow the rules in international relations, the ties that bind the rules-based world order will break.
Me peame mõistma, et kui rahvusvahelistes suhetes ei ole reeglid enam kõigile võrdselt kohustuslikud, siis rebenevad ka kokkulepetel põhineva maailmakorra lõimed.
This, in turn, will harm the ability of the international community to prevent conflicts and resolve them peacefully.
See omakorda kahjustab rahvusvahelise kogukonna tugevust konflikte ennetada ja neid rahumeelselt lahendada.
We must also realise that if we ourselves begin casting doubt on the idea of the supremacy of freedom, rule of law and democracy, we will undermine the conviction of our allies that our independence is something that should be protected together.
Samuti peame mõistma, et kui me ise hakkame kahtlema vabaduse, õigusriikluse ja demokraatia ülimuslikkuses, siis õõnestame oma liitlaste veendumust, et meie iseseisvus on seda väärt, et teda ühiselt kaitsta.
We are prepared to cherish and protect our independence and statehood together.
Me oleme valmis oma vabadust ja riiklikku iseseisvust hoidma ja kaitsma.
We owe it to the sacrifices of our ancestors, and their wisdom and experience will show us how to do it.
Meie eelkäijate ohverdus kohustab meid selleks ja nende tarkus ja kogemus õpetavad meid seda tegema.
I am convinced that the lessons of the 20th century and the supplies of democracy and values-based cooperation are sufficient to preserve all the beautiful things our people have created over the course of the century with their bravery, wisdom and hard work – despite hardship, wars and foreign rule.
Ma olen veendunud, et kahekümnenda sajandi õppetunnid ning demokraatia ja väärtuspõhise koostöö tugevusvaru tänases maailmas on piisavad, et aidata meil hoida kõike seda ilusat, mida meie rahvas on sajandi jooksul oma vapruse, tarkuse ja töökusega loonud - kõigi raskuste, sõdade ja võõraste võimude kiuste.
Let us preserve all this beauty that makes up the independent Republic of Estonia.
Hoida kõike seda ilusat, mis kokku ongi iseseisev Eesti Vabariik.
Finally, allow me to return to the Treaty of Tartu.
Aga lubage mul lõpuks naasta Tartu rahulepingu juurde.
Over the past 99 years, this document has been analysed and debated from a political, historical and obviously legal standpoint.
Selle dokumendi üle on möödunud 99 aasta jooksul arutletud ja vaieldud nii poliitilisest, ajaloolisest kui mõistagi ka õiguslikust seisukohast.
I believe these debates will continue and hopefully even intensify as the centenary of its signing approaches.
Usun, et see debatt jätkub ja loodetavasti isegi elavneb leppe sõlmise sajanda aastapäeva lähenedes.